Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Кузнєцова В.О.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 24 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 21 серпня 2012 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до якого він передав ОСОБА_5 гроші в розмірі 95 000,00 грн. Укладення договору позики підтверджується розпискою від 21 серпня 2012 року. Грошові кошти в розмірі 95 000,00 грн були передані ОСОБА_5 у момент підписання розписки, при цьому були присутні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, про що зазначено в розписці разом з підписами вказаних осіб. Відповідно до домовленості з ОСОБА_5, він повинен був щомісячно повертати йому певну суму коштів, або, за наявності такої можливості - всю суму боргу разом.

ОСОБА_5 було повернуто частину боргу в сумі 48 423,00 грн.

Починаючи з квітня 2013 року ОСОБА_5 перестав сплачувати борг і на даний час заборгованість становить 46 577,00 грн. 02 квітня 2014 року ОСОБА_5 був направлений лист з нагадуванням про необхідність сплатити борг, проте він жодним чином не відреагував на таке прохання, тому позивач просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь суму основного боргу в розмірі 46 577,00 грн, три відсотки річних в розмірі 1 615,52 грн, індекс інфляції в розмірі 5 263,20 грн, а разом 53 455,72 грн.

ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, посилаючись на те, що договір позики він з ОСОБА_4 не укладав та останній йому коштів в розмірі 95 000,00 грн не передавав. А він, працюючи водієм у ТОВ «Стамір» м. Київ, скоїв дорожньо-транспортну пригоду на автомобілі Volvo FH д/н НОМЕР_3 із напівпричепом д/н НОМЕР_2, який належить ОСОБА_4, зіткнувшись з автомобілем DAF 93 д/н НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_8, у зв'язку з чим винен кошти за заподіяну шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позивач вважає, що повернення грошових коштів за заподіяну матеріальну шкоду та стягнення боргу за договором позики є різними правовідносинами, тому позов повинен пред'являтись належним позивачем - ТОВ «Стамір».

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року в позові ОСОБА_4 та в зустрічному позові ОСОБА_5 відмовлено повністю.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 24 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму основного боргу в розмірі 46 577,00 грн, три відсотки річних в розмірі 1 615,52 грн та індекс інфляції в розмірі 5 263,20 грн., а всього: 53 455,72 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

ОСОБА_5 не погоджуючись із зазначеним рішенням апеляційного суду, подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Вінницької області від 24 березня 2015 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та залишити в силі рішення першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Судом апеляційної інстанції повно встановлені фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів та вірно застосовані норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин.

Скасовуючи рішення суд першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що позивачем доведено факт укладення 21 серпня 2012 року договору позики з ОСОБА_5, а також факт невиконання останнім обов'язку повернення позики протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги, тому відповідно до вимог ст. ст. 1049, 625 ЦК України ОСОБА_5 повинен повернути суму боргу з урахуванням трьох процентів річних та інфляції.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору позики.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 24 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
В.О. Кузнєцов