пр.№ 2/464/254/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.07.2015 Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого судді Дулебка Н.І.,

секретар Кріль Х.О.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

встановив:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину, а саме, договору про сплату аліментів від 4 січня 2007 року, укладеного між сторонами, як такого, що вчинений під впливом обману. Позов мотивував тим, що 4 січня 2007 року, перебуваючи на території Італії, підписав заяву, згідно зі змістом якої зобовязався виплачувати щомісячно ОСОБА_5 ОСОБА_6, як своїй дочці, гроші в сумі 200 євро до досягнення нею повноліття, а також зобовязався додатково до зазначених виплат сплатити дочці 10000 євро протягом пяти років, тобто з 10 січня 2007 року по 10 січня 2012 року. Вказав, що така заява є договором про сплату аліментів, що також встановлено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді касаційної скарги у справі в спорі між тими ж сторонами. Вважає такий договір укладеним під впливом обману, оскільки через деякий час після укладення такого дізнався, що ОСОБА_5 ОСОБА_6 не є його дочкою, а за таких обставин ніколи б не брав на себе обовязку утримувати останню. Також зазначив, що відомості про батька в актовому записі про народження ОСОБА_5 відсутні, він на час народження перебував в шлюбі з ОСОБА_7, а з ОСОБА_2 уклав шлюб лише 24.05.2005 р., що додатково підтверджує те, що не є батьком ОСОБА_5 ОСОБА_6. Крім цього, вказав, що оскаржуваний договір не був нотаріально посвідчений, що є обовязковим, а консулом засвідчений лише його підпис, дата підписання договору та вчинення посвідчувального напису не співпадають.

Позивач ОСОБА_4, його представник ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали із підстав, що викладені у позовній заяві, доповненні до такої (а.с.52-56). Позивач додатково пояснив, що з ОСОБА_2 підтримував близькі відносини та очікували дитину разом. ОСОБА_2 в свідоцтві про народження дитини не вказала відомості про батька, мотивуючи тим, що таке її бажання. Крім цього, відбувалося церковне хрещення та у відповідному свідоцтві саме він вказаний батьком. Через деякий час ОСОБА_2 з дитиною повернулися в Україну, а в 2007 році приїхала з наміром продовжити документи та отримати дозвіл на об'єднання сім'ї. Під час написання заяви від 04.01.2007 р. ОСОБА_2 була присутня. В подальшому зрозумів, що дитина не його, що не заперечила ОСОБА_2 За таких обставин ніколи б не уклав такий договір. Просили суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали із підстав, що викладені у письмових запереченнях проти позову (а.с.36-38, 74-75). Відповідач ОСОБА_2 також пояснила, що, написавши заяву від 04.01.2007 р., позивач перед нею взяв не себе обов'язок утримувати її дитину ОСОБА_5 ОСОБА_6. На той час ОСОБА_2 вважав себе батьком дитини, однак насправді батьком не є. У звязку з тим, що йому не довіряла, вирішила отримати в нього таку заяву. Також вказала, що можливо і вона була ініціатором написання такої заяви та зміст заяви погоджували попередньо разом. Представник відповідача ОСОБА_3 пояснила, що ОСОБА_4 не був батьком дитини, тому не міг укласти договір про сплату аліментів. Такий договір може бути укладено лише між батьками дитини, а тому був укладений саме договір про сплату коштів. Також ствердила, що будь-які ознаки обману зі сторони ОСОБА_2 відсутні, а договір є одностороннім, у зв'язку з чим не може бути визнаний недійсним, як такий, що укладений внаслідок помилки. Просили суд у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши інші докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з таких підстав.

Встановлено, що 4 січня 2007 року ОСОБА_4 в приміщенні консульського відділу посольства України в Італійській республіці написав заяву наступного змісту: «Я, ОСОБА_4, тимчасово перебуваючи в Італії, зобовязуюсь виплачувати щомісячно своїй дочці ОСОБА_5 ОСОБА_6, 13 жовтня 2002 року, гроші в сумі 200 (двісті) євро до досягнення нею повноліття. Крім того, зобовязуюсь до зазначених виплат сплатити моїй дочці 10000 (десять тисяч) євро протягом пяти років, тобто з 10 січня 2007 року до 10 січня 2012 року». Справжність підпису на заяві посвідчено першим секретарем з консульських питань посольства України в Італії ОСОБА_8 Дата посвідчення підпису, на переконання суду, зазначена з помилкою 04.01.2006 р. замість 04.01.2007 р., що відповідає даті написання заяви та поясненням сторін (а.с.7, 89).

Відповідно до виписки з реєстру свідоцтв про народження, виданого відділом громадянського стану в м. Рим, ОСОБА_5 ОСОБА_6 народилася 13 жовтня 2002 року та є дочкою ОСОБА_2 (а.с.8-9).

Як встановлено із пояснень позивача ОСОБА_4, що підтвердила відповідач ОСОБА_2, позивач на час написання заяви вважав ОСОБА_5 ОСОБА_6 своєю дочкою, підтримував з ОСОБА_2 близькі відносини, заяву від 04.01.2007 р. написав з метою сплати коштів своїй дочці. Крім цього, ОСОБА_9 зазначений батьком в метриці про хрещення і миропомазання, що відбулося 09.11.2002р.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини

Як встановлено Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ під час розгляду касаційної скарги ОСОБА_2, яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, на судові рішення першої та апеляційної інстанції у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів на підставі заяви від 04.01.2007 р., зазначена заява має реальний характер, її письмова форма є доказом укладення між сторонами одностороннього договору, про що свідчить також те, що після підписання заяви всі обовязки згідно з її умовами несе ОСОБА_4, а ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_5, набуває тільки права. Крім цього, судом встановлено, що сторони не заперечують факту написання заяви 4 січня 2007 року, на момент її написання сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, тому такий договір є чинним і підлягає виконанню згідно з вимогами діючого законодавства (а.с.12-18).

Відповідно до положень статей 180, 181 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Згідно з ч.1 ст. 189 Сімейного кодексу України, батьки мають право Батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.

Таким чином, заява, написана ОСОБА_4 04.01.2007 р., є одностороннім договором, та враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що такий договір є саме договором про сплату аліментів, на час укладення якого ОСОБА_4 вважав себе батьком ОСОБА_5 ОСОБА_6.

Згідно з ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Із пояснень сторін судом також встановлено, що ОСОБА_2 на час укладення оскаржуваного договору достовірно знала, що ОСОБА_4 не є батьком її дочки ОСОБА_5 ОСОБА_6, проте замовчувала перед ОСОБА_9 існування такої обставини, яка має істотне значення, щоб спонукати його до укладення договору. За відсутності такої обставини ОСОБА_9 не уклав би такий договір.

Та обставина, що ОСОБА_4 було відомо про відсутність відомостей про нього як батька в актовому записі про народження ОСОБА_5 ОСОБА_6 не свідчить про те, що позивач знав, що не є батьком дитини, оскільки позивач та відповідач в судовому засіданні вказали, що на момент написання заяви (укладення договору) ОСОБА_4 вважав себе батьком дитини. Крім цього, про це свідчить поведінка ОСОБА_4 до написання заяви, який підтримував близькі відносини з ОСОБА_2, як батько брав участь у хрещенні і миропомазанні дитини, а у заяві від 04.01.2007 р. однозначно вказано, що кошти зобовязався виплачувати ОСОБА_5 ОСОБА_6, як своїй дочці. Запис про батьків в актовому записі про народження дитини здійснено зі слів матері, а ОСОБА_4 в той час перебував в іншому шлюбі.

Твердження сторони відповідача про те, що заява є одностороннім договором, який не може бути визнано недійсним, як такий, що вчинено (укладено) під впливом обману, суд не бере до уваги, оскільки у даному випадку помилково ототожнене поняття одностороннього правочину та одностороннього договору.

Враховуючи наведене, позовні вимоги є обґрунтованими та такі необхідно задовольнити.

Крім цього, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати, понесені у звязку зі сплатою судового збору, у розмірі 243,60 грн.

Керуючись статтями 229, 230 ЦК України, статтями 180, 181, 189 Сімейного кодексу України, статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212 215 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір про сплату аліментів від 4 січня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, як такий, що вчинений під впливом обману.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати, понесені у зв'язку зі сплатою судового збору, у розмірі 243,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення подається до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Дулебко Н.І.