Номер провадження 2/489/8/15
РІШЕННЯ

Іменем України

09 червня 2015 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування та витребування її від добросовісного набувача,

встановив

В грудні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 (далі-спірна квартира). Восени 2012 року він уклав усну угоду з особою на ім'я Володимир, який пообіцяв підготувати угоду з нерухомістю, а саме обмін на квартиру меншої площі з доплатою. З метою підготовки всіх угод ОСОБА_5 передав вказаній особі правовстановлюючі документи на квартиру та звільнив квартиру. В лютому 2013 року він дізнався, що квартиру відчужено на підставі підробленого судового рішення, а саме ОСОБА_7 на підставі підробленого рішення суду подарувала квартиру ОСОБА_8, а остання продала її ОСОБА_6

Посилаючись на те, що квартира вибула з його володіння не з його волі іншим шляхом, просив суд витребувати з добросовісного володіння ОСОБА_6 спірну квартиру та повернути йому.

Ухвалою суду від 28 травня 2014 року зупинено провадження у справі у зв'язку зі смертю позивача до встановлення та залучення його правонаступників.

Ухвалою від 30.10.2014 відновлено провадження у справі та ухвалою від 20 листопада 2014 року замінено позивача ОСОБА_5 на його правонаступника ОСОБА_1.

Ухвалою суду від 09.12.2014 до участі у справі як співпозивача залучено ще одного спадкоємця ОСОБА_5, а саме ОСОБА_2. Цією ж ухвалою замінено неналежного відповідача ОСОБА_6 на належного - ОСОБА_3, яка на час розгляду справи є зареєстрованим власником квартири, оскільки придбала її у ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 19.07.2013.

09.12.2014 представником позивачів подано заяву про зміну предмету позову, в якій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати за ними право власності на 1/2 частку за кожною у квартирі АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, який помер 15.04.2014 та витребувати спірну квартиру у добросовісного набувача ОСОБА_9.

Ухвалою суду від 16.01.2015, занесеною до журналу судового засідання, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено ОСОБА_4.

В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позову, надали письмові заперечення.

Третя особа ОСОБА_4 позов підтримав.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини.

За договором дарування квартири від 02.02.1999 ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 (перейменована в Олійника) в м. Миколаєві.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали дарування квартири від 04.10.2000, який рішенням колегії суддів апеляційного суду Миколаївської області від 31.01.2008 було визнано недійсним та визнано, що між ними укладено договір позики 10000 дол. США до 04.10.2005 зі сплатою 5 % річних та визнано дійсним договір застави спірної квартири (а. с. 93-94).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.11.2008 з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за договором позики в сумі 63 125 грн. та судові витрати (а. с. 95).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2012 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, звернуто стягнення на спірну квартиру для стягнення заборгованості за договором позики (а. с. 96-97).

На підставі підробленого судового рішення ОСОБА_7 02.08.2012 зареєструвала в ММБТІ за собою право власності на спірну квартиру (а. с. 120, 121) та подарувала її ОСОБА_8 за договором від 27.09.2012 (а. с. 119).

За договором купівлі-продажу квартири від 17.10.2012 ОСОБА_8 продала спірну квартиру ОСОБА_6 (а. с. 149-150).

За договором купівлі-продажу квартири від 19.09.2013 ОСОБА_6 продав спірну квартиру ОСОБА_3 (а. с. 155).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20.05.2014 кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України (Використання завідомо підробленого документа) закрито на підставі ст. 45 КК України в зв'язку з дієвим каяттям, тобто за не реабілітуючими обставинами.

Допитати в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суд не зміг, оскільки вони не з'явились та не проживають за місцем реєстрації.

Ані договір дарування від 27.09.2012 між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ані договір купівлі-продажу квартири від 17.10.2012 між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, ані договір купівлі-продажу квартири від 19.09.2013 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не визнано недійсним рішенням суду, яке набрало законної сили.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації.

Посилання представника позивачів на те, що договори є нікчемними, на підставі ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, є помилковим, оскільки нікчемними є правочини недійсність яких встановлена законом, а вказані правочини є оспорюваними, тому, що підстави їх недійсності підлягають доказуванню, наприклад вироком суду про підробку і використання правовстановлюючого документу тощо.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України).

Володіння означає можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу, тобто це фактична наявність речі (майна) в певної особи (володільця), поєднана з наміром вважати дану річ своєю.

Позивач в позовній заяві зазначає, що передав квартиру та документи на неї у володіння особи на ім'я Володимир на підставі усного договору.

Вказане підтверджується і тим, що ОСОБА_7 мала доступ до квартири та документів, а саме як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 подала до суду позовну заяву з додатками серед яких була копія технічного паспорту від 01.04.2008 в якому власником зазначено ОСОБА_5 Підпис ОСОБА_10 в копії біржового договору, що додавався до позовної заяви ОСОБА_7 схожий на підпис у договорі дарування квартири між ОСОБА_10 та ОСОБА_5

Вибуття майна з власності особи і вибуття із її володіння, згідно з цивільним законодавством України, не є тотожними поняттями.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Отже, у разі вибуття майна з володіння власника за обставин, зазначених у ст. 388 ЦК України, законодавець надає переваги у захисті власнику, а не добросовісному набувачеві.

По-іншому ставиться законодавець до захисту права власності того власника, який за власною волею позбавився володіння своїм майном. Як правило, це випадки, коли власник передає своє майно за договорами найму, безоплатного користування, зберігання тощо іншим особам, які неправомірно згодом здійснили відчуження такого майна третім особам. За таких умов майно не витребується на підставі ст. 388 ЦК України у добросовісного набувача, у якого за законом виникає право власності на це майно. Відтак на власникові лежить ризик необачливого вибору контрагента, якому він довірив майно. Однак власник у такому випадку може звернутися з відповідним позовом про відшкодування збитків до особи, що здійснила неправомірне відчуження майна власника.

Як вбачається з позовної заяви позивач зазначає, що квартира вибула з його володіння за його волею, оскільки він самостійно передав її у володіння особи на ім'я Володимир за усною угодою. Належних і допустимих доказів того, що квартира вибула із володіння вказаної особи проти її волі суду позивачами не надано. Також не надано доказів, які б підтверджували обставини вибуття, а саме коли, до кого вибуло у володіння і яким чином.

Дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити у зв'язку з необґрунтованістю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування та витребування її від добросовісного набувача відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв