Справа № 308/7735/13-ц
У Х В А Л А

Іменем України

19 травня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача :Куцина М. М.,

суддів - Бисага Т. Ю.,Фазикош Г. В. ,

при секретарі: Чучка Н. В.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 лютого 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, де треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Мангур Василь Васильович та ОСОБА_5, про визнання недійсним правочину та повернення у власність квартири, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, де треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Мангур Василь Васильович та ОСОБА_5, про визнання недійсним правочину та повернення у власність квартири.

Позов мотивовано тим, що позивач 11 квітня 2009 року уповноважив відповідача на підставі нотаріально посвідченої довіреності приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Мангур В. В. розпоряджатися належною йому квартирою АДРЕСА_1 .

17 квітня 2009 року ОСОБА_3 на підставі зазначеної довіреності уклав від імені ОСОБА_2 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відчужив належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 у власність покупця ОСОБА_6.

Позивач посилається на те, що не мав жодного наміру відчужувати свою квартиру, а відтак, і видавати відповідачу оспорювану довіреність.

Позивач підписав таку довіреність внаслідок того, що відповідач ввів його в оману під час перебування його у стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій.

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 225, 237 ЦК України, просив у суді першої інстанції визнати недійсною довіреність від 11 квітня 2009 року, видану на ім'я ОСОБА_3, посвідчену приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу за реєстром №310. Повернути йому у власність квартиру АДРЕСА_1, передану у власність за недійсним правочином ОСОБА_6..

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26 лютого 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 Івановича- відмовлено.

Позивач не погодився з вищезазначеним рішенням і оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального та матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Треті особи в судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їхня неявка, згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, що з'явилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову у відповідності до правил ч.4 ст. 60 ЦПК України, місцевий суд виходив з того, що позивачем не доведений факт оформлення і підписання оспорюваної довіреності під впливом обману із боку відповідача і перебування його на цей момент у стані, коли він не розумів значення своїх дій.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлені наступні факти.

11 квітня 2009 року позивач підписав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив відповідача розпоряджатися належною йому квартирою АДРЕСА_1.

Дана довіреність 11 квітня 2009 року була посвідчена приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Мангур В. В..

17 квітня 2009 року відповідач, діючи на підставі цієї довіреності, продав вказану квартиру третій особі ОСОБА_5 за нотаріально посвідченим договором купівлі - продажу від 17 квітня 2009 року ( а. с. 7).

Позивач, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві, просив визнати недійсною довіреність, видану на ім'я відповідача ОСОБА_3, від 11 квітня 2009 року та посвідчену приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу, з двох підстав: це надання довіреності ОСОБА_3 на право розпоряджатися належною на праві власності квартирою АДРЕСА_1, в тому числі і відчуження, під впливом обману, та надання відповідачеві довіреності на право вчинення вищенаведеного правочину в той момент, коли він внаслідок стану здоров'я не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними.

Зокрема, позивач наводить наступні обставини, а саме те, що відповідач по справі залякував його тим, що в нього відберуть квартиру, і щоб цього не сталося він повинен дати йому довіреність для відчуження належного майна, зокрема квартири, на користь іншої особи, а він ( відповідач) у майбутньому переоформить право власності на його дружину. Відповідач перед підписанням цієї довіреності підливав йому у напої невідому речовину, внаслідок якої він знаходився в заторможеному стані. А також, позивач знаходився в хворобливому стані, внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі, а тому він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Відповідно до правил ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництво є правовідношення, в якому одна сторона( представник) зобов'язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з ч.1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний недійсним .

Однак, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не подано належних доказів, які стверджували б факти того, що довіреність надана позивачем на право вчинення правочину під впливом обману, або таких, що позивач в момент підписання представництва не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними ( інформації про стан свого здоров'я).

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під випливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідач до підписання спірної довіреності та в день підписання її неодноразово запрошував позивача у кафе, де пригощав алкогольними та іншими напоями, як здавалося позивачеві, щось підливав в напої і в нього сильно боліла голова, а також те, що відповідач залякував його тим, що для збереження свого майна він повинен переписати таке на іншу особу, і що таким чином відповідач ввів його в оману.

Судом апеляційної інстанції перевірялися доводи апеляційної скарги, зокрема, задоволено клопотання представника позивача та призначено у даній справі судово психіатричну - психологічну експертизу, і згідно з висновком експерта від 21 квітня 2015 року у період укладання правочину, тобто 11 квітня 2009 року, ОСОБА_2 психічним розладом не страждав .

Із письмового пояснення приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Мангур Василя Васильовича від 10 червня 2013 року вбачається, що 11 квітня 2009 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 довіреність на право продажу квартири АДРЕСА_1. Дана довіреність ним була посвідчена як нотаріусом, і перед підписанням довіреності ОСОБА_2 , прочитав текст довіреності, також він роз'яснив його зміст та наслідки і тільки після того, як переконався, що останній правильно зрозумів надані ОСОБА_3 повноваження, підписав цю довіреність ( а. с. 35).

Позивачем та його представником, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції не подано належних та допустимих доказів, які б ствердили факти того, що ОСОБА_2 надав довіреність відповідачеві на право розпорядження майном під впливом обману і у момент підписання довіреності не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому, дані твердження підлягають відхиленню, як такі, що не ґрунтуються на законові.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві в задоволенні заявлених ним вимог, виходив з того, що останнім не представлено суду будь-яких належних доказів обману зі сторони відповідача при виконанні ним повноважень по довіреності на продаж квартири.

З врахуванням зібраних доказів, судова колегія приходить до висновку, що у суду першої інстанції не було правових підстав, у відповідності до положень ст. ст.203, 215, 225, 230, 237, 238, 244 ЦК України, для визнання спірної довіреності недійсною, та застосування наслідків недійсності правочину, тобто повернення квартири у власність позивача.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена на протязі двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції .

Судді: