У Х В А Л А

Іменем України

22 травня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої-судді Кожух О.А.

суддів-Готри Т.Ю., Леска В.В.

при секретарі - Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, від імені та в інтересах яких діє ОСОБА_5, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участю третіх осіб без самостійних вимог Інспекції ДАБК у Закарпатській області, Реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області про визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання права власності, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом та, в подальшому уточнюючи та змінюючи позовні вимоги, остаточно просили суд: - визнати недійсним та скасувати в 1/2 частині Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_1 від 24.04.2013, індексний номер 2877525, видане ОСОБА_7; - визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину житлового будинку, площею 657,5 кв.м., та за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину житлового будинку, площею 657,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; - визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину земельної ділянки та ОСОБА_4 право власності на 1/4 земельної ділянки площею 0,10 га., розташованої в АДРЕСА_1.

Позов мотивували тим, що є спадкоємцями першої черги за законом після смерті їх батька - ОСОБА_8, який помер 04.07.2012. До складу спадщини за померлим входять земельна ділянка і житловий будинок, розташовані по АДРЕСА_1, на які позивачі мають спадкові права, однак не можуть оформити спадщину у встановленому законом поряду через те, що їхні спадкові права оспорюються відповідачкою ОСОБА_7, та внаслідок відсутності у них оригіналу державного акту на земельну ділянку. Судові рішення, якими було визнано недійсними документи, які посвідчували право власності ОСОБА_8 на ці об'єкти, а також визнано право власності на будинок за ОСОБА_7 - скасовані, та у задоволенні її позовних вимог відмовлено.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 31 березня 2015 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 та за ОСОБА_9 право власності на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,1 га, розташованої по АДРЕСА_1 за кожним. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Позивачі, від імені та в інтересах яких діє ОСОБА_5, подали апеляційну скаргу. Оскаржують рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог. Вважаючи, що рішення суду не відповідає обставинам справи, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просять в частині відмови у задоволенні позовних вимог - скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати недійсним та скасувати в 1/2 частині Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_1 від 24.04.2013 року, індексний номер 2877525, видане ОСОБА_7, та визнати за кожним з позивачів - за ОСОБА_3 та за ОСОБА_4 - право власності на 1/4 частину житлового будинку, площею 657,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

По справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 03.08.2012 року (т. 1 а.с. 7). Після його смерті відкрилась спадщина. Заповіту - не залишив.

Позивачі є дітьми ОСОБА_8 та у передбачений законом строк подали заяви про прийняття спадщини (а.с.18, 25, 49).

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Згідно Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку, НОМЕР_2 від 14.10.2009, померлому ОСОБА_8 за життя належала на праві власності земельна ділянка, площею 0,1 га, розташована по АДРЕСА_1, судом визнано за позивачами право власності на цю земельну ділянку - по 1/4 частці за кожним, і таке рішення суду відповідачами не оскаржується.

Відмовляючи у задоволені позову в частині скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно (житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_1 від 24.04.2013, індексний номер 2877525, видане ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази належності померлому ОСОБА_8 за життя права власності або інших майнових прав на цей житловий будинок, а ОСОБА_7 є забудовником житлового будинку та його єдиним законним власником.

Як встановлено апеляційним судом, між сторонами існує тривалий судовий спір щодо правового статусу майна, розташованого по АДРЕСА_1.

Так, зокрема, заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24 грудня 2012 року за ОСОБА_7 було визнано право власності на індивідуальний житловий будинок загальною площею 675,5 кв.м, житловою площею 102,5 кв.м з надвірними спорудами, який розташований по АДРЕСА_1. 5. 11.02.2013 інспекцією ДАБК було зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації за № ЗК 68 (а.с. 118). 24.02.2013 ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право власності на будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 173). Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 7 серпня 2014 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 грудня 2012 року скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_7 до КП "БТІ м. Ужгорода", Ужгородської міської ради про визнання права власності на індивідуальний житловий будинок з надвірними спорудами - відмовлено (а.с.101-104).

Звертаючись до суду з даним позовом позивачі зазначали, що житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_8 Вказували, що дане нерухоме майно було побудоване за життя батьком померлого ОСОБА_8 - ОСОБА_10, після смерті якого в 2003 році будинок успадкував його син ОСОБА_8, та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстраційний номер № 3 - 3467, видане 15.11.2005 по спадковій справі № 473/2003. Згідно цього свідоцтва ОСОБА_8 спадкує після смерті матері - ОСОБА_11 - незакінчений будівництвом жилий будинок по АДРЕСА_1, що належав ОСОБА_12 (а.с. 75). Також, у заяві про уточнення та збільшення позовних вимог позивачі зазначали, що рішення суду, на підставі якого ОСОБА_7 отримала оспорюване свідоцтво про право власності на спірний будинок - скасовано рішенням апеляційного суду від 7 серпня 2014 року Закарпатської області (а.с.114-117). В цьому рішенні, крім іншого, зазначено, що спірний будинок по АДРЕСА_1 є спадковим майном померлого 04 липня 2012 року ОСОБА_8, який, в свою чергу, успадкував його після смерті батьків ОСОБА_13, помер ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_11. Водночас, апеляційним судом було встановлено й те, що на день смерті ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1., спірний будинок не був введений в експлуатацію, відтак до складу спадщини за померлим увійшли майнові права забудовника.

Проте, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 7 травня 2014 року у справі № 308/706/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 28 листопада 2014 року, задоволено позов ОСОБА_7 - визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Першої Ужгородської держнотконтори Ластівкою А.В. 15.11.2005 за реєстровим № 3-3467 у спадковій справі № 473/2003 (а.с.132-134, 141-143).

Інші докази, які свідчили б про наявність у померлого ОСОБА_8 за життя права власності або інших майнових прав щодо житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, немає підстав вважати, що спірний будинок по АДРЕСА_1 є спадковим майном померлого 04 липня 2012 року ОСОБА_8.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така правова позиція була неодноразово викладена у Постановах Верховного Суду України, зокрема, у справах № 6-84цс14 та № 6-94цс14 від 03.09.2014.

Оскільки судом було встановлено, що спірний будинок по АДРЕСА_1 не входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_8, тому немає підстав вважати, що наявність у ОСОБА_7 свідоцтва про право власності на спірний будинок порушує права позивачів як спадкоємців ОСОБА_8, і висновок суду першої інстанції, що позивачі не вправі ставити вимогу про визнання недійсним такого свідоцтва - є правильним.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі наданих сторонами доказів з додержанням норм матеріального та процесуального права, у апеляційній скарзі не наведено доводів, які спростовують висновки суду, тому, відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, від імені та в інтересах яких діє ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча

Судді: