Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/920/15-ц Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 50 Доповідач Якухно О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Коломієць О.С., Зарицької Г.В.

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину за минулий час за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просила стягнути з відповідача аліменти за минулий час на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з жовтня 2010 року по липень 2013 року, що становить 30 313 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у 2010 році, внаслідок спільного подружнього життя та укладеного шлюбу із відповідачем, у них народився син ОСОБА_5 З 2010 року відповідач на утримання сина матеріальної допомоги не надавав, жодних витрат по утриманню дитини не ніс, а тому вона змушена була виховувати сина самостійно. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 24.09.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Однією з підстав розірвання даного шлюбу, позивачем було зазначено те, що відповідач не надає коштів на виховання їхньої спільної дитини та ігнорує свої батьківські обовязки щодо утримання сина. ОСОБА_2 зазначає, що дані обставити встановлені вищезазначеним судовим рішенням, а тому не потребують доказування, враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача аліменти за минулий час з урахуванням розміру прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину за минулий час відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в частині вимог за період з квітня 2012 року по липень 2013 року в сумі 14740 грн. На підтвердження доводів апеляційної скарги, апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що не відповідає нормам чинного законодавства та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема, безпідставним є твердження про те, що позивач не вживала заходів щодо стягнення з відповідача коштів на утримання дитини, оскільки у 2011 році ОСОБА_2 двічі зверталась до відповідача з вимогою про надання їй коштів на утримання дитини (а.с.10, 44, 45), а також зверталась у соціальні служби з приводу ухилення відповідача від свого обовязку по наданню коштів на утримання їхньої спільної дитини (а.с.40-43).

Апелянт підтримав доводи апеляційної скарги і пояснив, що позивач є його дочкою і раніше вона не зверталася в суд із заявою про стягнення аліментів, оскільки бажала зберегти сімю. Про місце проживання відповідача їй було відомо і вона спілкувалася з ним, отримувала довідки від нього для подачі до соціальних органів.

Розглянувши справу в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, судом встановлено, що батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Згідно рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 24.09.2014 року, яке набрало законної сили 07.10.2013 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дитини починаючи з 08.08 2013 року (а.с.5).

Позивач 17.07.2014 року змінила прізвище на «Воїнова».

ОСОБА_2 отримує допомогу на спільну з відповідачем дитину, як на дитину інваліда (а.с.22).

Згідно до копій трудової книжки та довідок про доходи відповідач в період з 2010 по 2013 роки мав мінливий дохід (а.с.23-28).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути стягнуті не більш як за останні три роки. Оскільки ОСОБА_2 звернулась до суду із даною позовною заявою у березні 2015 року, то позивач мала право на стягнення аліментів за минулий час лише з квітня 2012 року по липень 2013 року включно. Разом з тим, доказів, які б підтверджували вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача за вказаний період часу суду надано не було.

Колегія суддів погоджується з такою думкою суду, виходячи з наступного.

Так, згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 ЦПК України.

Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову.

Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки (ч. 2 ст. 191 СК України).

Стягнення аліментів за час, що передує пред'явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов'язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Ухилення може виражатися у тому, що зобов'язана особа - відповідач ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії.

Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов'язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

У такому випадку суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Трирічний строк, протягом якого можливим є стягнення аліментів за минулий час, являється присікальним (преклюзивним). Стягнення аліментів за межами цього строку незалежно від причин їх неотримання є неможливим.

Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов'язком суду, з позовом до якого звернувся позивач. Суд, виходячи із конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, може присудити аліменти на утримання дитини за минулий час, у межах трирічного строку, або відмовити у задоволенні таких позовних вимог.

Як зясовано судом першої інстанції, 05.05.2014 року Житомирським районним судом Житомирської області постановлено ухвалу про залишення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів за минулий час без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України, тобто в зв'язку із повторною неявкою позивача в судове засідання (а.с.7).

З матеріалів справи вбачається, що позивач в грудні 2010 року зверталась до Житомирського міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді з приводу не надання коштів відповідачем на утримання їхньої спільної дитини у звязку з чим було проведено соціальне інспектування умов проживання позивачки та її неповнолітньої дитини (а.с.40-43).

Також, 04.05.2011 року та 30.08.2011 року представник ОСОБА_2 направляв на адресу ОСОБА_3 листи з приводу утримання спільної дитини (а.с.44,45). На зворотах листів маються копії повідомлень відділень зв'язку про отримання листів відповідачем за місцем його реєстрації (а.с.10,44,45).

Доказів щодо звернення ОСОБА_2 до відповідача з метою стягнення аліментів на утримання дитини в період з квітня 2012 року по липень 2013 року включно позивачем не надано.

Виходячи з наведеного, висновок суду про відмову у стягненні аліментів за минулий час є вірним, оскільки позивачем не надано доказів того, що вона зверталась до відповідача з такою вимогою в зазначений період.

Крім того, як зазначив представник позивача, ОСОБА_2 у спірний період не мала бажання стягувати аліменти, спілкувалася з відповідачем, який певний час не працював і надавав їй відповідні довідки для отримання соціальної допомоги, що не може свідчити про його свідоме ухилення від сплати аліментів.

Не може бути прийнято як доказ ухилення відповідача від сплати аліментів у спірний період і посилання суду у мотивувальній частині рішення від 24.09.2013 року, оскільки період її не надання не визначено та такий висновок не свідчить про свідоме ухилення від сплати аліментів у цей період.

Та обставина, що мати сама утримувала дитину, не предявляючи жодних претензій до батька, не є підставою для присудження аліментів за минулий час.

Аналогічна правова позиція висловлена в Ухвалах Верховного Суду України від 21.04.2010 року у справі №6-5399св09 та від 01.09.2010 року у справі № 3970св10.

Отже, суд першої інстанції всебічно і обєктивно дослідив всі обставини справи та надав вірну правову оцінку зібраним в матеріалах справи доказам.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків, викладених у рішенні.

Суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 03 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: