Справа № 361/8473/14-ц Головуючий у І інстанції Шинкарь А. О.
Провадження № 22-ц/780/2924/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 42 10.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

10 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Данілова О.М.,

суддів: Мережко М.В., Суханової Є.М.

при секретарі: Франюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інтересах яких діє ОСОБА_2 про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулося до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 серпня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № KIL0GI, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 744000 грн., строком до 22 серпня 2017 року та зобовязався повернути кредит, сплатити відсотки в строки та порядку, встановленим кредитним договором.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 23 серпня 2007 року було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру №315, загальною площею 106,50 кв.м, житловою площею 62,10 кв.м, яка розташована у будинку №17 по бульвару Незалежності в м. Бровари Київської області.

Оскільки ОСОБА_2 не виконував належним чином свої зобовязання за кредитним договором, то банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, і рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2013 року позов було задоволено: в рахунок погашення заборгованості в сумі 886562,82 грн. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Після прийняття вказаного рішення позивач звернувся до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про звільнення квартири протягом одного місяця, що не було виконано.

Просив суд, виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2015 року, позов було задоволено та виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3 разом з неповнолітніми ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2015 року та ухвалити нове рішення яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про виселення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що що 23 серпня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KIL0GI, згідно умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 744000 грн., строком до 22 серпня 2017 року та зобовязався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в строки та порядку, встановленим кредитним договором (а.с. 5-8).

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 23 серпня 2007 року було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру №315, загальною площею 106,50 кв.м, житловою площею 62,10 кв.м, яка розташована у будинку №17 по бульвару Незалежності в м. Бровари Київської області (а.с. 9-10).

У листопаді 2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 жовтня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 лютого 2014 року, позов задоволено частково: в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 в сумі 886562,82 грн. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В решті вимог відмовлено (а.с. 65-78).

14 серпня 2014 року позивач направив на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу від 08 серпня 2014 року про добровільне звільнення квартири в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги (а.с. 13-15).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції врахував наявність рішення суду про звернення стягнення на квартиру, що набрало законної сили, а також невиконання відповідачами вимог про добровільне звільнення квартири.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

За правилами ч. 3 ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятками, встановленими законом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

У звязку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

З довідки форми № 3, виданої 05 січня 2015 року ДП «Житло» вбачається, що неповнолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані в квартирі 28 серпня 2007 року, тобто після укладення 23 серпня 2007 року договору іпотеки (а.с. 55).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає обставинам справи, постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: