Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді Шеремет А.М.,

суддів: Демянчук С.В., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району на рішення Зарічненського районного суду від 26 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 22 квітня 2015 року звернувся до суду з позовом до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Зарічненського районного суду від 26 травня 2015 року визнано незаконним наказ Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району від 20.02.2015 року № 7 про звільнення ОСОБА_1

Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача господарством територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району з 10 лютого 2015 року.

Стягнуто з Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 березня по 26 травня 2015 року в сумі 3411 грн. 20 коп., з відрахування сум податків та обов'язкових платежів.

Рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

.................................................................................................................................

Провадження №22-ц /787/1307/2015 Головуюча у суді І інстанції ОСОБА_2

Доповідач Шеремет А.М.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Вважаючи дане рішення незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району подав на нього апеляційну скаргу.

Не погоджується з висновком суду про те, що звільнення відбулося у період перебування працівника у відпустці. Працівник був звільнений за прогул, який мав місце 10 лютого 2015 року. В цей день ОСОБА_1Г зобовязаний був вийти на роботу згідно листка непрацездатності, який був зданий лихе 20 лютого 2015 року.

Вказує, що надання відпустки попередньо узгоджується між працівником та роботодавцем і оформляється наказом роботодавця про надання відпустки за відповідною заявою працівника

При цьому покликається на те, що подання Територіального центру про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 було розглянуте профспілковим комітетом 20 лютого 2015 року. В цей день Позивачу було запропоновано прийняти участь в засіданні профспілкового комітету з розгляду питання про надання згоди на його звільнення, однак останній відмовився від участі без поважних на те причин.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив посилання Територіального центру на пропущення ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовною заявою.

Стверджує, що 20 лютого 2015 року ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення з роботи та отримання трудової книжки. Йому було достовірно відомо дату і підстави звільнення, обставини, що сприяли такому звільненню, однак позовну заяву про поновлення на роботі подав лише 22 квітня 2015 року.

Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 березня 2001 року наказом Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) ОСОБА_1 був прийнятий на посаду завідуючого відділенням соцдопомоги.

З 07 липня 2009 року він був переведений на посаду завідувача господарством, що підтверджується записами в його трудовій книжці.

05 серпня 2014 року ОСОБА_1 було повідомлено відповідачем про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням чисельності працівників.

Згідно до наказу № 98 від 06.10.2014 року до трудової книжки позивача було внесено запис про його звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України - у зв'язку з скороченням штату працівників, у перший день настання працездатності.

З наданих позивачем листків непрацездатності вбачається, що у періоди з 08.09.2014 року по 30.12.2014 року та з 05 січня 2015 року по 09 лютого 2015 року позивач хворів та знаходився на лікарняному.

З листка непрацездатності від 20.01.2015 року серії АГА № 145965 вбачається, що позивач мав стати до роботи 10 лютого 2015 року.

Наказом відповідача № 7 від 20 лютого 2015 року позивача звільнено із займаної посади завідуючого господарством за прогул, згідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України з 10 лютого 2015 року. Із вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлений 20 березня 2015 року. Копію трудової книжки позивач отримав 20 березня 2015 року.

З актів від 20 лютого 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 відмовився надати пояснення своєї відсутності на роботі 10 лютого 2015 року.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи організації), 2-5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

З протоколу № 1 засідання місцевого комітету профспілки Зарічненського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) від 20 лютого 2015 року вбачається, що профспілковим органом 20 лютого 2015 року надано згоду на звільнення за прогул завідуючого господарством ОСОБА_1Г.(а.с. 42).

З матеріалів справи вбачається, що наказом від 26.08.2014 року № 76 ОСОБА_1 надано щорічну відпустку з 26 серпня по 01 жовтня 2014 року.

Згідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Відповідно до листків непрацезданості з 08 вересня по 22 вересня 2014 року, з 23 вересня по 01 листопада 2014 року, з 02 листопада по 10 листопада 2014 року, з 11 листопада по 20 грудня 2014 року, з 21 грудня по 30 грудня 2014 року, з 05 січня 2015 року по 19 січня 2015 року, з 20 січня 2015 року по 09 лютого 2015 року позивач хворів.

Внаслідок його тимчасової непрацездатності надана йому щорічна відпустка переривалася.

Відповідно до ст. 78 КЗпП України дні тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, до щорічних відпусток не включаються.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 80 КЗпП України передбачено, що у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена.

Відповідно до ч. 4 ст. 80 КЗпП України якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог ст. 12 Закону України «Про відпустки».

З наведеного вбачається, що позивач відповідно до вимог ч. 2 ст. 80 КЗпП України, ст. 11 Закону України «Про відпустки» мав право на продовження відпустки, чим він і скористався.

Надання відпустки попередньо узгоджується між працівником та роботодавцем і оформляється наказом роботодавця про надання відпустки за відповідною заявою працівника.

У випадку, якщо працівник був тимчасово непрацездатним у період відпустки, то продовження такої відпустки також оформляється наказом роботодавця за відповідною заявою працівника.

Враховуючи викладене, щорічна відпустка позивача мала бути продовжена, використання позивачем без попередньої згоди відповідача права на продовження відпустки та невихід позивача на роботу 10 лютого 2015 року не може вважатися прогулом без поважних причин.

Колегія суддів апеляційного суду рахує вірним висновок суду першої інстанції, що законної підстави для звільнення ОСОБА_1 відповідач не мав, однак не погоджується з висновками щодо звернення позивача до суду у межах строків, встановлених ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Згідно положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися до суду про вирішення трудового спору у справах про звільнення з роботи в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Обчислення строку з дня вручення копії наказу про звільнення або трудової книжки є лише конкретизацією загального правила про обчислення строку з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатись про порушення його субєктивних трудових прав. Формальна відмова працівника від ознайомлення з наказом про звільнення під підпис, за умов виконання власником покладених на нього обовязків, не свідчить про те, що строк звернення до суду має відраховуватись з моменту фактичного отримання відповідного наказу чи трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається, що 20 лютого 2015 року комісією в складі директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району ОСОБА_3, заввідділення соцдопомоги вдома ОСОБА_4, головного бухгалтера ОСОБА_5, економіста ОСОБА_6, бухгалтера ОСОБА_7 складено акт про те, що 20 лютого 2015 року ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки (а.с. 44).

Таким чином, колегія суддів рахує, що ОСОБА_1 дізнався про його звільнення 20 лютого 2015 року, а тому строк звернення до суду слід рахувати саме з цього дня. До суду ОСОБА_1 звернувся 22 квітня 2015 року, тобто з пропуском строку звернення до суду.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в позові у звязку з пропуском строку звернення до суду.

На підставі наведеного, керуючись ст., ст. 78, 80, 233 КЗпП України ст. ст. 11, 303, 304, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району задовольнити.

Рішення Зарічненського районного суду від 26 травня 2015 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зарічненського району про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча А.М. Шеремет

Судді: С.В. Демянчук

ОСОБА_8