Справа № 463/1372/14 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/1630/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Жукровської Х.І.,

з участю: позивача ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Наталія Павлівна про розірвання договору довічного утримання,-

встановила:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.12.2014 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_4 задоволено.

Розірвано договір довічного утримання (догляду) від 30.04.2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кодлубай Н.П. за №1065.

Стягнуто з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_2 121 грн. 80 коп. судових витрат та стягнуто з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_4 121 грн. 80 коп. судових витрат.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_6, просить його скасувати з підстав неповного з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що коли дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_4 приїхала у березні 2012 року на Україну, то вона не висловлювала жодних зауважень щодо догляду ОСОБА_2 Апелянт зазначає, що саме вона оплачувала лікування ОСОБА_2 та доглядала його після перенесеної у 2009 році операції, здійснювала всі планові та необхідні медичні обстеження протягом 2009-2013 років, забезпечувала його необхідними продуктами харчування та медикаментами, а тому кошти, які вона витрачала на матеріальне утримання батька, значно перевищували розмір матеріального забезпечення, який був обумовлений ними у договорі. Апелянт звертає увагу суду на те, що дієтичне харчування батькові було визначене лише з січня 2014 року, а не з моменту укладення договору, а тому в цій частині доводи позивачів про ненадання нею належного догляду, є безпідставними. Крім того, на думку апелянта, відсутність спору про цивільне право між нею та позивачем ОСОБА_4, є підставою для відмови у задоволенні позову. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки показанням допитаних у судовому засіданні свідків та неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про допит її, як свідка. На думку апелянта, позивачами не доведено невиконання нею умов договору довічного утримання, оскільки вона добросовісно виконувала умови договору і, крім того, провела капітальний ремонт у квартирі, створивши всі умови для того, щоб вона була придатною для проживання батька.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення сторони позивачів, показання допитаних за клопотанням сторін в судовому засіданні апеляційного суду позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_6 є донькою позивача ОСОБА_2

30.04.2010 року між позивачем ОСОБА_2 (відчужувачем) та відповідачем ОСОБА_6 (набувачем) за письмової згоди дружини відчужувача - позивача ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання (догляду), за умовами якого позивач ОСОБА_2 передав у власність відповідача ОСОБА_6 належну йому на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, а відповідач ОСОБА_6 зобов»язувалась надавати позивачеві довічно матеріальне забезпечення.

Так, зокрема, пунктом 6 договору передбачено, що набувач зобов»язувалась надавати відчужувачу: довічне безоплатне користування належною йому квартирою та проживання у ній; харчування; ліки; догляд та необхідну допомогу до смерті.

Відповідно до п.7 цього договору, вартість щомісячного матеріального забезпечення встановлена сторонами у розмірі 600 гривень, яке надається готівкою. При чому, сторони домовились у майбутньому про збільшення вартості матеріального забезпечення з урахуванням можливої інфляції, індексації цін на окремі товари, або зміни курсу гривні чи прожиткового мінімуму.

Відповідно до п.9 договору, такий може бути розірваний за вимогою відчужувача, якщо набувач майна не виконує взятих на себе за цим договором обов»язків.

У відповідності до ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов»язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У відповідності до ч.1 ст.755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов»язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.

Задовольняючи вимоги позивачів та розриваючи договір довічного утримання, укладений між позивачем ОСОБА_2 та його донькою - відповідачем ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконувала однієї з умов договору, а саме, не надавала батькові передбаченого договором щомісячного матеріального забезпечення у розмірі 600 гривень.

На вимогу сторін, для перевірки їхніх доводів, апеляційним судом було допитано позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_6, як свідків.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 дав показання про те, що відповідач ОСОБА_6 не надавала йому обумовленого у договорі матеріального забезпечення у розмірі 600 гривень, а тому його матеріальне утримання здійснювалось за рахунок пенсії та коштів, які висилала дружина - позивач ОСОБА_4

Показання ОСОБА_2 про отримання ним грошових переказів від дружини також підтверджуються письмовими доказами (а.с.69, 157, 160, 163), яким суд першої інстанції дав належну оцінку, і, окрім показань відповідача ОСОБА_6 про те, що вона надавала батькові визначене договором матеріальне забезпечення, жодним іншим доказом не спростовуються, хоча, на думку колегії, саме відповідач на підтвердження факту виконання нею цієї умови договору повинна була забезпечити оформлення факту передачі готівкових коштів позивачеві ОСОБА_2, якщо таке мало місце, відповідним письмовим документом (розпискою, тощо), оскільки між ними склались правовідносини, не як батька і доньки, а як сторін договору з відповідними правами та обов»язками, одним з яких було надання відчужувачу матеріального забезпечення у розмірі 600 гривень, шляхом надання йому саме готівкових коштів, а не в інший спосіб, як про це стверджує апелянт.

За таких обставин, посилання апелянта на те, що вона піклувалась про здоров»я батька, періодично відвідуючи медичні заклади з метою обстеження стану його здоров»я, навідувала його, прибирала у помешканні, приносила йому продукти харчування та купувала необхідні ліки тощо, не спростовують того факту, що вона не виконувала однієї з умов договору, а саме, не надавала відчужувачу щомісячного матеріального утримання у готівковій формі, що, в силу вимог ч.1 ст.755 ЦК України, є достатньою підставою для розірвання договору довічного утримання.

Окрім того, позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду показав, що саме він надавав кошти відповідачеві для купівлі ліків та на інші потреби для нього, чого не заперечила відповідач ОСОБА_6

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну оцінку доказам, які сторони подали в обгрунтування своїх вимог та заперечень, застосував матеріальний закон, який підлягав застосуванню, під час розгляду справи не допустив порушень норм процесуального закону, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2014 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.