АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5540/15 Справа № 204/275/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Токар Н. В. Доповідач - Повєткін В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Повєткіна В.В.

суддів: Рудь В.В., Ткаченко І.Ю.

при секретарі: Левцунову І.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2015 року

за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання кредитного договору, договору застави та окремих їх положень недійсними, -

В с т а н о в и в :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання кредитного договору, договору застави та окремих їх положень недійсними посилаючись на те, що 24.05.2013 року між нею та ТОВ «ПОРШЕ Мобіліті» був укладений кредитний договір № 50009100, у вступній частині якого, відповідач вказав, що діє на підставі свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 02.07.2009 року, видане Державною комісією регулювання ринків фінансових послуг України. Згідно зазначеного кредитного договору, відповідач надав ОСОБА_2 фінансовий кредит у розмірі 114.758,59 грн. (еквівалент суми кредиту в дол.США 14.053,22 дол. США, вказавши строк дії кредиту - 60 місяців). Крім основного кредиту, відповідач надав ОСОБА_2 додатковий фінансовий кредит у розмірі 35.862,20 грн. (еквівалент суми додаткового кредиту в дол.США 4.391,65 дол.США для сплати страхових платежів на 60 місяців). Вважає, що відповідач не мав права надавати фінансовий кредит, оскільки не має ліцензій, виданих Держфінпослуг; не зареєстрований як фінансова установа; окремі положення спірного кредитного договору № 50009100 від 24.05.2013 року та договору застави від 29.05.2013 року № 50009100, не відповідають вимогам ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів"; відповідач не попередив позивача, що при зміні діючого курсу долара США до гривні, всі ризики, під час виконання зобов'язань, несе тільки споживач. Позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір № 50009100 від 24.05.2013 року з додатками, договір застави від 29.05.2013 року № 50009100, підписаний між ТОВ «ПОРШЕ Мобіліті» та ОСОБА_2; визнати недійсними в розділі «Основні умови Кредиту» кредитного договору № 50009100 від 24.05.2013 року наступне положення: «Усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в дол.США, визначеному вище, відповідно до ст.1.3. Загальних умов кредитування»; пункт 1.3. в розділі «Предмет додаткової угоди» в додатку до кредитного договору № 50009100 від 24.05.2013 року; пункти 1.3.1.-1.3.3. в розділі «Предмет договору», розділ 2 «Плата за користування кредитом»; розділ 3 «Порядок дострокового повернення кредиту», розділ 8 «Відповідальність сторін» в додатку до кредитного договору № 50009100 від 24.05.2013 року; пункти 2.1.6.-3.3. спірного договору застави від 29.05.2013 року № 50009100; зобов'язати вілповідача повернути ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 76.698,24 грн.; зобов'язати ОСОБА_2 повернути ТОВ «ПОРШЕ Мобіліті» грошову суму у розмірі 114.758,59 грн.; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати з оплатою правової допомоги у розмірі 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні і окремо суму - 1.400,00 грн., які сплачені за підготовку позовної заяви адвокатом Фесенко (а.с.1-3).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено (а.с.142-150).

В апеляційній скарзі (а.с.159-165) ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки:

- відповідач не мав права надавати фінансовий кредит, оскільки не має на це відповідних ліцензій та не є юридичною особою приватного права;

- розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, свідоцтво про реєстрацію відповідача як фінансової установи визнане недійсним;

- ряд пунктів кредитного договору суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів»;

- при укладенні спірного кредитного договору відповідач не попередив позичальника про несення ним всіх ризиків під час виконання зобов'язань, що є порушенням положень ст.215 ЦК України та є підставою для визнання правочинну недійсним.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є необґрунтованою і не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що при укладенні спірних договорів, відповідачем, який зареєстрований як фінансова установа, здійснено кредитування позивача без порушень діючого законодавства.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові послуги надаються фінансовими установами.

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі кредитного договору № 50009100 від 24.05.2013 року, укладеного сторонами, позивач ОСОБА_2 отримала від ТОВ «Порше Мобіліті», що діє як фінансова установа на підставі свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 02.07.2009 року, виданого Державною комісією регулювання ринків фінансових послуг України, фінансовий кредит строком на 60 місяців у розмірі 114.758,59 грн., що еквівалентно 14.053,22 доларам США, та додатковий фінансовий кредит строком на 60 місяців у розмірі 35.862,20 грн., що еквівалентно 4.391,65 дол.США для сплати страхових платежів.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не оспорюються сторонами.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач та його представник погодились з твердженням відповідача про те, що кредит позивачу наданий відповідачем як фінансовою установою, на підтвердження чого відповідачем надані свідоцтва про зміну адреси відповідача як фінансової установи.

Тому доводи апеляційної скарги про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію відповідача як фінансової установи слід визнати необгрунтованими.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не мав права надавати фінансовий кредит, оскільки не має на це відповідних ліцензій та не є юридичною особою приватного права.

Відповідно до ч.3 ст.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа.

Разом з тим, згідно з абзацем другим п.1.3. «Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами», розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 18 жовтня 2005 року № 4802, не потребує отримання ліцензії діяльність кредитної установи з надання фінансових кредитів за рахунок капіталу кредитної установи, у тому числі субординованого капіталу, за кредитними договорами з кредитними установами, а також коштів з державного та місцевих бюджетів, отриманих фінансовими установами - юридичними особами публічного права.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не є особою публічного права, не має правового значення для вирішення спору, оскільки це питання стосується лише отримання коштів з державного та місцевих бюджетів.

Відповідно до п.1.3.1. та п.2.4. «Загальних умов кредитування», що є додатком до кредитного договору, розмір платежів у повернення кредиту та додаткового кредиту визначено в еквіваленті іноземної валюти на моменті виставлення рахунку, та нараховання процентів щздійснюеться на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіку погашення кредиту.

Зазначені умови не суперечать діючому законодавству, осільки відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Позивач ознайомилась і погодилась з усіма умовами кредитування, про що свідчить підписання нею кредитних договорів та додатку про загальні умови кредитування.

Тому слід визнати, що позивач була ознайомлена з умовами повернення кредиту та сплати процентів в національній валюті в розмірі, еквівалентному іноземній валюті на час платежу, та при належній завбачливості, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

З огляду на це суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо законності умов кредитних договорів про сплату платежів у валюті України в розмірі еквівалентному іноземній валюті на день платежу.

Тому доводи апеляційної скарги про недійсність вказаних умов кредитних договорів з підстав порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, зокрема щодо несправедливих умов кредитних договорів, є безпідставними.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для визнанняя недійсним договору застави.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач доказів недійсності кредитних договорів та договору застави суду не надала.

З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, оскільки зводяться до переоцінки доказів.

Суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам, які надані суду сторонами, і постановив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Порушень матеріального і процесуального права при ухваленні судового рішення не допущено.

Тому підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції немає.

У зв'язку з викладеним і керуючись ст.ст.307,308,314,315 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: