Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Широкова Л. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Галацевич О.М., Худякова А.М.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на повторне заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 квітня 2015 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі ПАТ «Укрсоцбанк») до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувало тим, що між банком та ОСОБА_3 11.12.2006 року було укладено договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 280/40-164 згідно умов якого, остання отримала у тимчасове користування грошові кошти у сумі максимального ліміту 20000,00 доларів США зі сплатою відсотків, з кінцевим терміном повернення до 10.12.2011 року.

26.04.2007 року додатковою угодою № 1 ліміт кредитування збільшено до 30000,00 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобовязань по вказаному договору 11.12.2006 року між сторонами укладено іпотечний договір, яким відповідач передав у заставу однокімнатну квартиру № 134 по майдану Згоди, 3/75 у м. Житомирі.

Вартість предмету іпотеки згідно додаткової угоди до договору іпотеки становить 40000,00 доларів США.

Посилаючись на те, що боржник не виконав належним чином свої кредитні зобов'язання, в результаті чого утворилась заборгованість у сумі 529459,74 грн., банк просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23 лютого 2015 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 280/40-164 від 11 грудня 2006 року у сумі 529459,74 грн. станом на 01.12.2014 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 11.12.2006 року укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2,- однокімнатну квартиру № 134, загальною площею 30,33 кв. м, житловою площею 17,0 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Житомир, майдан Згоди 3/75 та належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.04.2006 року, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною предмету іпотеки для його подальшої реалізації, визначеною на підставі оцінки майна, здійсненої субєктом оціночної діяльності. Пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки судом не встановлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

10.03.2015 року ОСОБА_2 подав заяву про перегляд даного заочного рішення. Посилаючись на те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи та має докази на спростування доводів позивача, просив суд скасувати вказане судове рішення та призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Повторним заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06 квітня 2015 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 280/40-164 від 11 грудня 2006 року у сумі 529459,74 грн. станом на 01.12.2014 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 11.12.2006 року укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2,- однокімнатну квартиру № 134, загальною площею 30,33 кв. м, житловою площею 17,0 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Житомир, майдан Згоди 3/75 та належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.04.2006 року, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною предмету іпотеки для його подальшої реалізації, визначеною на підставі оцінки майна, здійсненої субєктом оціночної діяльності. Пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки судом не встановлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд не зясував обставини, що мають значення для справи.

Посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів» апелянт зазначає, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. З огляду на це вважає, що суд повинен був застосувати наслідки спливу позовної давності до правовідносин, які виникли між сторонами, оскільки позовна заява подана банком вже після закінчення трьохрічного строку.

Крім того, суду слід було застосувати положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Вирішуючи порушений банком спір суд правильно керувався ст. ст. 526, 589-591, 611 ЦПК України, ст. ст. 3, 7, 16, 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку».

Судом встановлено, що 11.12.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 280/40-164, згідно умов якого позивач надав останній у тимчасове користування грошові кошти в сумі у межах максимального ліміту 20000,00 доларів США зі сплатою 13 % річних та з кінцевим терміном повернення не пізніше 10.12.2011 року.

Того ж дня з метою забезпечення виконання зобовязань за зазначеним кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, за яким останній, як іпотекодавець передав позивачу в іпотеку однокімнатну квартиру № 134, загальною площею 30,33 кв. м., житловою площею 17,0 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Житомир майдан Згоди 3/75 і належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.04.2006 року.

У звязку з неналежним виконання умов договору позичальником станом на 01.12.2014 року виникла заборгованість у сумі 529459,74 грн., з яких: 312151,21 грн. - заборгованість по кредиту та 217308,53 грн. - заборгованість по процентам.

02.12.2014 року рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача 521852,66 грн. заборгованості по договору кредиту. Дане рішення є чинним, проте не виконано.

У відповідності до ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Статтею 33 вказаного Закону визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до вимог ст. 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Як встановив суд, на 01.12.2014 року за курсом НБУ розмір заборгованості ОСОБА_3 перед банком становив 529459,74 грн., що в еквіваленті становило 35165,07 доларів США.

Висновки суду щодо задоволення заявлених вимог грунтуються на доказах, наданих сторонами, їх правова оцінка сумніву не викликає. До правовідносин, які склалися між сторонами у звязку з виникненням спору, правильно застосовані норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував при вирішенні даного спору Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у звязку з чим ухвалив незаконне судове рішення є безпідставними.

Так, згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак, установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-57цс15 від 27 травня 2015 року, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Крім того, як вбачається із інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідач, крім квартири, яка є предметом спору, має на праві приватної власності ще ? частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.230-232).

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги, щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 02.12.2014 року, яке є чинним, строк позовної давності для стягнення заборгованості почав перебіг з 06.01.2011 року, проте 11.10.2013 року був перерваним. Відповідно до вимог ст.61 ЦПК України вказана обставина звільняється від доказування. Крім того, предметом спору є не стягнення заборгованості, а звернення на предмет іпотеки.

Рішення суду відповідає вимогам закону та встановленим обставинам справи. Підстав для його зміни або скасування немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Повторне заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 квітня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: