АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/1608/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 640/1550/14-ц Шмадченко С.І.
Категорія:надання послуг Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого-судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Костенко Т.М.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2014 року у справі за позовом Акціонерної компанії «Харківобленерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за використану електричну енергію, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Акціонерної компанії «Харківобленерго» про усунення порушень прав споживача,-

ВСТАНОВИЛА :

08 вересня 2014 року представник АК "Харківобленерго" звернувсь до суду з позовом, в якому, посилаючись на вимоги ст.ст. 13, 14, п.5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 1 та 3 Закону України «Про електроенергетику», пункти 19, 20, 42, 48 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою КМУ № 1357 від 26.07.1999 року, ст.ст. 67, 68 ЖК України, просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за послуги з електропостачання у розмірі 172 грн. 68 коп., а також судові витрати у розмірі 121 грн. 80 коп.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 мешкає в АДРЕСА_1 та є споживачем його послуг з постачання електроенергії та на нього відкрито особистий рахунок № 3527008.

Представник позивача зазначає, що за період з 15.12.2011 року по 29.01.2014 року у ОСОБА_3 виникла зазначена заборгованість за використану електричну енергію .

Представник позивача також зазначає, що вказана заборгованість на підставі його заяви була стягнута з ОСОБА_3 на підставі судового наказу від 05.06.2014 року, який було скасовано за заявою ОСОБА_3

04 листопада 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому, не визнаючи позовних вимог АК «Харківобленерго», просив:

- скасувати договір про користування електричною енергією від 18.04.2005 р.;

- визнати договір про користування електричною енергією від 18.04.2005 р. недійсним;

- вилучити із числа доказів договір про користування електричною енергією від 18.04.2005 р.;

- зобов'язати АК "Харківобленерго" негайно підключити квартиру АДРЕСА_1 до мережі електропостачання;

- визнати дії АК "Харківобленерго" по від'єднанню від електромережі АДРЕСА_1 протиправними;

- зобов'язати АК "Харківобленерго" сплачену ним суму у розмірі 200 грн. зарахувати як авансовий внесок за оплату споживання електричної енергії з моменту підключення АДРЕСА_1 до мережі електропостачання;

- зобов'язати АК "Харківобленерго" укласти договір про користування електричною енергією та заборонити від'єднувати його квартири від електропостачання.

Як на підставу зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що він не проживає у АДРЕСА_1 і не споживає електричну енергію з 01 січня 2011 року. Договір про користування електроенергією він з АК "Харківобленерго" не укладав і його не підписував. 15.01.2012 року АК «Харківобленерго», в порушення його прав від'єднала його квартиру від електромережі коли заборгованість за спожиту електроенергію становила 0,31 грн. та з цього часу проживання в зазначеній квартирі стало неможливим. ОСОБА_3 також зазначає на те, що АК «Харківобленерго» безпідставно отримала від нього гроші у сумі 200 грн., внесені ним 22.10.2012 року в розмірі 100 грн., 14.12.2012 року в розмірі 50 грн. та 10.01.2013 року в сумі 50 грн. та зазначає, що АК «Харківобленерго» не доведено факту споживання ним електричної енергії .

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 11 грудня 2014 року позов АК "Харківобленерго" задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь АК «Харківобленерго» заборгованість за спожиту електроенергію у сумі 172 грн. 68 коп. витрати по сплаті судового збору в сумі 121 грн. 80 коп. та відмовив ОСОБА_3 в задоволенні зустрічних позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказане рішення та визнати недійсним договір «Про користування електричною енергією» від 18.04.2005 року № 35270008, визнати протиправною відмову АК «Харківобленерго» у приєднанні до АДРЕСА_1 з 15.01.2012 року по 30.12.2014 року протиправною та зобов»язати її приєднати до електромережі та заборонити від»єднувати від електромережі вказану квартиру. Визнати нараховану АК «Харківобленерго» зазначену суму боргу як нараховану безпідставно та зобов»язати сплачену ним в розмірі 200 грн. суму зарахувати як авансовий внесок за оплату споживчої електроенергії з моменту підключення квартири до мережі електропостачання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги АК «Харківобленерго» та стягуючи з ОСОБА_3 на її користь заборгованість за спожиту електроенергію в сумі 172,68 грн., суд першої інстанції виходив з їх доведеності. Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні зустрічних позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний ним договір на користування електричною енергією на час розгляду справи судом було розірвано, сплачені ним АК «Харківобленерго» 200,00 грн. зараховані позивачем за первісним позовом в рахунок погашення виниклої заборгованості, а також обгрунтованості дій АК «Харківобленерго» по відключенню квартири ОСОБА_3 від електропостачання у зв»язку з наявністю заборгованості за спожиту електроенергію та відсутністю підстав для задоволення позовних вимог в іншій частині.

При цьому, судом першої інстанції встановлено та цей факт не заперечується ОСОБА_3, що він є власником квартири АДРЕСА_1 та споживачем послуг АК «Харківобленерго» щодо постачання електричної енергії в зазначену вище квартиру.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення » житлово - комунальні послуги поділяються на комунальні послуги ( центральне постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо-та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів (тощо).

В ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач, це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальні послуги.

В преамбулі Закону України «Про електроенергетику» зазначено, що цей Закон визначає правові , економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці і регулює відносини, пов»язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захист прав споживачів і працівників галузі.

Відповідно до п.1 Правил користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26.07.1999 року, з наступними змінами ( далі Правила), ці Правила регулюють відносини між громадянами споживачами електричної енергії та енергопостачальниками.

Таким чином, виниклі між сторонами правовідносини регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» , Законом України «Про електроенергетику» № 575/97-ВР від 16.10.1997 року, з наступними змінами та зазначеними вище Правилами.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про електроенергетику», споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Згідно до п.3 вказаних Правил , споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією ( додаток 1) і укладається на три роки. Договір про користування електричною енергією вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення зазначеного терміну жодна із сторін не заявила про розірвання договору або про внесення до нього змін.

В ч.1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Частини 3 ст. 20 вказаного Закону України встановлює обов»язок споживача укласти договір на надання житлово-комунадльних послуг , підготовлений виконавцем на основі Типового договору.

Таким чином, вимоги зазначених вище норм матеріального права свідчать про неможливість енергопостачальника постачати споживачу електричну енергію, а споживача - користуватись такими послугами , без укладання договору на користування електроенергією, які розробляються енергопостачальником згідно з Типовим договором, який є додатком № 1 Правил.

Як свідчать матеріали справи позивач за первісним позовом здійснював постачання електроенергії в зазначену квартиру ОСОБА_3 на підставі договору про користування електричною енергією № 3527008 від 18.04.2005 року, який відповідає затвердженому вказаною постановою Кабінету міністрів України Типовому Договору та містить підписи сторін.

Про наявність укладання такого договору сторонами, свідчить відкриття позивачем за первісним позовом особистого рахунку № 3527008, номер якого відповідає номеру договору, а також постачання АК «Харківобленерго» електроенергії в квартиру ОСОБА_3 та періодичну сплату таких послуг позивачем за зустрічним позовом ( а.с.8-9).

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що вказаний Договір в односторонньому порядку в листопаді 2014 рок було розірвано АК «Харківобленерго», що підтверджується листом Начальника Центрального РВЕ на ім»я ОСОБА_3. та як свідчить вказаний лист, підставою для такого розірвання договору слугував той факт, що за вказаною адресою ОСОБА_3 не проживає. Зазначений лист також містить повідомлення про можливість позивача повторно укласти такий договір ( а.с.48).

В ч.1 ст. 652 ЦК України встановлено, що договір може бути розірвано за згодою сторін , якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов»язань.

Згідно до вимог части 2 та 3 ст.653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов»язання сторін припиняються з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов»язань.

Таким чином, за змістом вказаних норм матеріального права, зобов»язання за договором припиняються з моменту його розірвання тобто наявність дійсності правовідносин, які виникли між сторонами до розірвання такого договору.

Як свідчать умови укладеного між сторонами договору про користування електричною енергією, його розірвання в односторонньому порядку не передбачено та відповідно до п.28 його умов, договір укладався на три роки та вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодна із сторін не висловила наміру про його зміну чи доповнення.

В частинах 1 та 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України ,підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою , п»ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність ,на підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин).

В частині 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов»язані з його недійсністю.

Таким чином, за змістом вказані норми матеріального права передбачають, що в разі визнання правочину недійсним, він не створює для сторін будь-яких юридичних наслідків з моменту його вчинення.

Оспорюючи дійсність зазначеного договору, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що про наявність такого договору він не знає , його не підписував та з його умовами не був ознайомлений.

Між тим, як свідчить оспорюваний позивачем Договір, за змістом і формою він відповідає Типовому договору, який відповідає додатку № 1 до зазначених вище Правил та має підписи сторін, тобто відповідає вимогам закону.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В порушення вимог зазначеної норми ЦПК України, позивач за зустрічним позовом не надав суду доказів, які б свідчили про відсутність його волевиявлення в момент його укладання та його необізнаності щодо наявності такого договору.

Більш того, зазначені обставини справи, а саме: постачання АК « Харківобленерго» в квартиру ОСОБА_3 електроенергії , її споживання та часткова оплата ОСОБА_3 таких послуг , свідчить про наявність між сторонами саме договірних правовідносин, пов»язах з виконанням умов зазначеного договору.

Суд першої інстанції на вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку щодо відсутності підстав для визнання вказаного договору недійсним, у зв»язку з його розірванням АК «Харківобленерго».

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу в задоволенні позовних вимог про визнання вказаного правочину недійсним підлягає скасуванню як таке, що ухвалено судом першої інстанції з порушенням зазначених вище норм матеріального права, при невідповідності висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам ( пункти 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України), з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог в цій частині, з зазначених вище підстав, а саме: у зв»язку з недоведеністю позивачем за зустрічним позовом позовних вимог в цій частині.

Враховуючи ж ту обставину, що підстави для визнання зазначеного договору недійсним відсутні, вказаний договір розірвано позивачем в односторонньому порядку та ці дії АК «Харківобленерго», ОСОБА_3 не оспорюються, то судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для зобов»язання АК «Харківобленерго» укласти з ОСОБА_3 договір про користування електроенергією.

В п.9 Правил встановлена заборона на споживання електричної енергії без приладів її обліку.

Матеріали справи свідчать про те, та ця обставина ОСОБА_3 не заперечується, що кількість спожитої електроенергії обчислювалась за допомогою лічильника обліку спожитої електроенергії, який 05.01.2010 року було замінено позивачем за первісним позовом на підставі акту - наряду та акту про пломбування та передачі лічильника ОСОБА_3

Як свідчать вказані акти, заміна лічильника була проведена в присутності ОСОБА_3 про що свідчить його підпис в зазначених актах та при заміні лічильника було встановлено показники знятого лічильника - 1364,5 кв. час, а встановленого лічильника - 000002,1 кв. час ( а.с.119).

Частина 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлює обов»язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом.

Відповідно до пунктів 19 та 20 вказаних Правил, розрахунки за спожиту електроенергію здійснюється за діючими тарифами для населення на підставі показань приладів обліку. Розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електроенергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Саме такі умови оплати спожитої електроенергії встановлені п. 16 умов зазначеного Договору.

Як свідчать матеріали справи та цю обставину ОСОБА_3 не спростовано, що саме 29.01.2014 року позивачем за первісним позовом було відключено зазначену квартиру від електропостачання та на період такого відключення показники лічильника електроенергії становили 002887 кв. час., що підтверджується нарядом на відключення електроенергії та фотографією лічильника ( а.с.63-65).

Матеріали справи також свідчать про те, та цей факт ОСОБА_3 не заперечує, що станом на 23.08.2012 року його заборгованість за користування електроенергією складала 0,31 грн. при показнику лічильника 001557 кв.час та ним вказана заборгованість була сплачена 23.08.2012 року.

Зазначене підтверджується довідкою абонента та наданим ОСОБА_3 рахунком за спожиту електроенергію, надісланим на його адресу позивачем за первісним позовом ( а.с. 7,34, зв.а.с.53).

Як свідчить надана позивачем за первісним позовом довідка абонента ОСОБА_3, показники лічильника спожитої електроенергії, станом на 29.01.2014 року складали 002887 кв. час.

При цьому доказів, які б свідчили про несправність зазначеного приладу обліку, внаслідок чого його показники не відповідали розміру спожитої електроенергії ,матеріали справи не мстять та ОСОБА_3 на ці обставини як підставу відсутності заборгованості за послуги з електропостачання, не посилається.

Таким чином, спожита електрична енергія за період з 23.08.2012 року по 29.01.2014 року складає 1330 кв. час (002887 - 001557), при цьому надана позивачем довідка абонента ОСОБА_3, данні якої позивачем не спростовані, станом на 17.01.2013 року, відповідно до показників лічильника, розмір спожитої електроенергії складав 623 кв.; станом на 17.03.2013 року - 243 кв. час; станом 17.05.2013 року - 139 кв. час; станом на 15.07.2014 року 188 кв. час; станом на 15.08.2013 року -116 кв. час та станом на 29.01.2014 року - 21 кв. час., що загалом складає 1130 кв. час ( а.с. 7, 34).

Вказані обставини справи також свідчать про те, що показники лічильника обліку спожитої електроенергії не перевищували показники її споживання 800 кв.час на місяць.

Згідно до Тарифів, встановлених постановою 497 від 23.04.2012 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері електроенергії, тариф за користування електричною енергією до 800 кв.час на місяць складає 0, 2802 грн., а понад 800 кв.час - 0,3648 грн.

Як свідчить наданий позивачем за первісним позовом розрахунок заборгованості, розмір оплати за спожиту ОСОБА_3 електроенергію, який складає 1330 кв. час. був розрахований за тарифом 0,2802 грн. за 1 кв. час, з зарахуванням сплачених ОСОБА_3 22.10.2012 року 100 грн. , 14.12.2012 року та 10.01.2013 року сплачено по 50,00 грн. та така заборгованість складає 172, 68 коп.( 1330 кв. час х 0,2802 грн. - 200,00грн.) (а.с.6).

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь АК «Харківобленерго» зазначеної заборгованості за послуги з електропостачання та відсутності підстав для зобов»язання відповідача за зустрічним позовом зарахування сплачених ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 200,00 грн. в рахунок їх оплати за послуги після підключення квартири до електромережі.

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права також спростовують викладені ОСОБА_3 в апеляційній скарзі доводи щодо відсутності заборгованості за послуги з електропостачання та переплату ОСОБА_3 таких послуг в розмірі 200,00 грн.

Між тим, судова колегія не може погодитись з висновком суду щодо відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання неправомірними дій АК «Харківобленерго» по відключенню вказаної квартири від електропостачання протиправними та підключення квартири до електропостачання, оскільки такі висновки суду не відповідають вимогам закону та обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, згідно до п. 27 зазначених вище Правил, у разі несплати за спожиту електричну енергію протягом 10 днів після терміну, зазначеному у договорі чи платіжному документі та неотримання елекропостачальною організацією повідомлення по оплату на 20 день, споживачу надсилається попередження про відключення електричної енергії. У разі несплати за спожиту електричну енергію на 30 день після отримання споживачем попередження енергопостачальник має право відключити споживача від електричної мережі.

Між тим , відключивши квартиру ОСОБА_3 від електропостачання 29 січня 2014 року , тобто в період дії укладеного між сторонами зазначеного вище договору, доказів того, що ОСОБА_3 був попереджений про необхідність сплати такої заборгованості, а також був попереджений про відключення електроенергії у разі її несплати у строки, встановлені п. 27 вказаних Правил, позивач за зустрічним позовом в порушення вимог ст. 60 ЦПК України суду не надав.

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про порушення АК «Харківобленерго» вимог зазначеної норми матеріального права при відключенню квартири ОСОБА_3 від електропостачання та є підставою для визнання вказаних дій неправомірними та зобов»язання відповідача за зустрічним позовом підключити зазначену вище квартиру до електропостачання.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню на підставі пунктів 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення зустрічним позовних вимог ОСОБА_3 в цій частині з зазначених вище підстав.

При цьому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови ОСОБА_3 в частині задоволення його позовних вимог про заборону відповідачу за зустрічним позовом від»єднувати його квартиру від електропостачання, оскільки така заборона, є порушенням передбаченого Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про електроенергетику» та зазначеними вище Правилами права АК «Харківобленерго», у встановлених цими нормами випадках та порядку відключати квартиру ОСОБА_3 від електропостачання .

Висновок суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат у справі відповідає вимогам ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Доводи, викладені ОСОБА_3 в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни рішення в цій частині.

За таких обставин в іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню його без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Змінити рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2014 року, скасувавши його в частині відмови ОСОБА_3 в задоволенні зустрічного позову про визнання дій АК «Харківобленерго» по відключенню квартири від електропостачання протиправними та підключення квартири до електропостачання, визнання договору про користування електричною енергією недійсним.

Визнати протиправними дії Акціонерної компанії «Харківобленерго» по відключенню 29 січня 2014 року належної ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 протиправними та зобов»язати Акціонерну компанію «Харківобленерго» підключити вказану квартиру до електропостачання.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору про користування електричною енергією від 18.04.2005 року з інших підстав.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :