Справа № 6-319/11
Провадження № 6/161/135/15
У Х В А Л А

25 травня 2015 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючої судді Пушкарчук В.П.

при секретарі Акайомовій Т.В.

за участю заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

представника Другого відділу ДВС Луцького МУЮ ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Луцького міськрайонного суду Волинської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про скасування заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області із заявою про скасування заходів тимчасового обмеження відносно нього у праві виїзду за межі України.

Обґрунтовуючи свою заяву, ОСОБА_1 зазначає, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2011 року по справі № 6-319/11, головуючий суддя Кухтей Р.В., задоволено подання старшого державного виконавця Другого відділу ДВС Луцького МУЮ про тимчасове обмеження заявника у праві виїзду за межі території України,без встановлення терміну заборони.

Ухвала була мотивована тим, що заявник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішеннями суду за виконавчими листами Луцького міськрайонного суду № 2-5762 та № 2-5763 від 01.10.2009 року про стягнення з нього в користь ОСОБА_1 аліментів на утримання їхніх дітей - ОСОБА_4, 08.03.2006р.н., та ОСОБА_5 04.11.2009р.н. Загальна сума боргу станом на 01.06.2011 року складала 23 024,81 грн.

Заявник в судовому засіданні пояснив, що у зв'язку з відсутністю у нього освіти, житла, тяжким економічним становищем у державі та відсутністю роботи основним та єдиним джерелом його доходів є заробітчанство за межами України. Після заробітків він постійно повертався додому в Україну, зароблені кошти віддавав дружині, коли між ними виникали суперечки, сплачував кошти на утримання дітей згідно квитанцій та розписок, відповідно до зобов'язань, встановлених вищезазначеними рішеннями суду. Таким чином, оскільки періодично проживали разом, значну суму коштів давав ОСОБА_1 без квитанцій. Рішення суду про стягнення аліментів, постановлені з 2009року, під час спільного проживання, а заочне рішення суду про розірвання шлюбу винесено у 2013році. Поділ майна не проводив, все нажите в шлюбі майно залишилось в колишньої дружини.Борг виник, в тому числі,через надмірно нарахований судом розмір аліментів. У 2009р., при мінімальній заробітній платі 650грн., з нього судом стягувались аліменти в розмірі 1300 грн., щомісячно. У грудні 2014 року, намагаючись виїхати в Росію на заробітки, він дізнався про наявність тимчасової заборони на право виїзду за межі України, що позбавило його можливості гідно існувати та утримувати їхніх дітей. Більш того, наявність заборони не тільки не сприятиме, а й перешкоджатиме подальшому виконанню рішень судів.

Сума боргу за виконавчими листами станом на час винесення ухвали про обмеження виїзду 23 024,81 грн. не відповідала фактичній сумі його заборгованості по аліментах, адже значну частину з зазначених коштів він сплачував стягувачу безпосередньо на рахунки, відкриті у банках, зокрема, ПАТ "Приват Банк" поза межами виконавчого провадження, про що стягувач не повідомляла виконавчу службу.

Крім того, використовуючи вищезазначену обставину, стягувач незаконно оформила соціальну допомогу держави на утримання їхніх неповнолітніх дітей. Відносно останньої обставини, Луцьким МВ УМВС порушена кримінальна справа відносно стягувача.

Станом на час звернення до суду, його заборгованість значно зменшилася, а сума боргу згідно розрахунків, наданих виконавчою службою при зверненні з поданням про тимчасове обмеження виїзду за межі України, не відповідає дійсності, і буде встановлена

після розкриття руху коштів на рахунках ОСОБА_1 під час розслідування кримінального провадження стосовно останньої.

Заявник вважає, що підстави, які мали місце та якими обґрунтовувалося застосування до нього заходів обмеження у праві виїзду за межі України, на даний час відпали, а наявність самого обмеження порушує його права та інтереси та просить скасувати заходів обмеження у праві виїзду за межі України, встановлені ухвалою суду від 22 червня 2011 року.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_2 подану заяву підтримав у повному обсязі та послався на обставини, викладені у заяві.

Представник Другого відділу ДВС Луцького МУЮ у судовому засіданні покладалась на думку суду.

Заслухавши пояснення заявника ОСОБА_1, представника заявника ОСОБА_2, вивчивши матеріали заяви, справи за поданням державного виконавця Другого відділу ДВС Луцького МУЮ про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 права виїзду за межі України, суд вважає, що заява ОСОБА_1 про скасування заходів тимчасового обмеження відносно ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України підлягає до задоволення з наступних підстав.

Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є заходом, який застосовується до боржника, який ухиляється від виконання судових рішень та невжиття такого заходу може ускладнити або зробити неможливим виконання судових рішень.

Як слідує з положень ст. 377-1 ЦПК України, обмеження у праві виїзду за межі України є тимчасовим заходом, який встановлюється судом на певний строк.

Судом встановлено, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2011 року по справі № 6-319/11, головуючий суддя Кухтей Р.В. задоволено подання старшого державного виконавця Другого відділу ДВС Луцького МУЮ про тимчасове обмеження заявника у праві виїзду за межі території України, без встановлення терміну заборони.

Ухвала була мотивована тим, що заявник ухиляється від виконання зобов'язань покладених на нього рішеннями суду за виконавчими листами Луцького міськрайонного суду № 2-5762 від та № 2-5763 01.10.2009 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_1 аліментів утримання їхніх дітей: дочки ОСОБА_6, 08.03.2006року народження, та сина ОСОБА_7 04.11.2009року народження. Загальна сума боргу станом на 01.06.2011 року складала 23 024,81 грн.

Обставини, на які посилається заявник у своїй заяві підтвердилися зібраними та дослідженими судом доказами.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що боржник умисно не ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішеннями судів, з'являється на виклики державного виконавця. Сума заборгованості за виконавчим провадженням суттєво зменшилася. Достовірність наведеного підтвердила в судовому засіданні державний виконавець.

Крім того, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, відповідно до роз'яснень Верховного суду Верховного Суду України про судову практику щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року, може бути застосоване до боржника у випадку невиконання боржником обов'язків, покладених на нього рішенням суду, про що можуть свідчити факти невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону № 606-XIV, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі, про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Таким чином, в судовому засіданні знайшов підтвердження факт того, що виконавче провадження, по якому було винесено ухвалу суду про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, не містить доказів умисного ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на його рішеннями суду.

Отже, на сьогоднішній день не існує підстав для подальшого вжиття такого заходу відносно ОСОБА_1, як тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України.

Заявник, будучи обмеженим у праві виїзду за межі України, щомісячно, в міру можливості, сплачує аліменти на утримання дітей, що підтверджується квитанціями від 23.12.2014р., 13.01.2015р., 23.01.2015р., 03.02.2015р., 26.03.2015р., 30.04.2015р, від 22.05.2015., які містяться в матеріалах справи.

Крім того, в матеріалах виконавчого провадження міститься заява ОСОБА_1, згідно з якою він пропонує в рахунок виниклої заборгованості подарувати належну йому частку в квартирі батьків, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, своїм дітям - ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Суду не надано відповідних доказів, а також з матеріалів справи невідомо про інші рішення суду, які не можуть бути виконанні або їх виконання буде ускладнено, в зв'язку із скасуванням тимчасового обмеження в праві виїзду ОСОБА_1 за межі України.

Відповідно до ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Це конституційне право не може бути скасованим (частина друга статті 22 Конституції України).

Конституційний Суд України у Рішенні від 23.05.2001р. N 6-рп/2001 (v006р710-01) зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини), права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Держава різними правовими засобами забезпечує захист прав і свобод людини і громадянина в особі органів законодавчої, виконавчої і судової влади та інших державних органів, які здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах відповідно до законів України.

Відповідно до ч.1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Громадянин має право безперешкодно звернутися до суду за захистом своїх прав і свобод.

Аналіз положень ст. ст. 8, 55, 64 Конституції України дає підстави стверджувати, що право на судовий захист належить до основних невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина. Зокрема, положення частини другої статті 64 не допускають обмеження права на судовий захист навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Це повністю відповідає Загальній декларації прав людини, за якою кожен, у разі порушення його основних прав, наданих конституцією і законом, має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами (стаття 8).

Відповідно до ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до положення ч.2 ст. 124 Конституції України юрисдикції судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Аналіз цього положення у взаємозв'язку з положеннями частин першої, другої статті 55 Конституції України дає підстави дійти висновку, що судам підвідомчі будь-які звернення фізичної особи щодо захист своїх прав і свобод. Тому, суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушено чи порушуються, або створено чи створюються перешкоди для їх реалізації, або має місце інше ущемлення прав і свобод.

Отже, хоча у чинному цивільному процесуальному законодавстві не передбачено можливості звернення боржника із заявою про скасування ухвали, якою вжиті заходи щодо тимчасового обмеження права виїзду за межі України, у разі якщо вжиття таких заходів відпало та є недоцільним, з огляду на вищезазначене, це не є підставою для відмови в її прийнятті та розгляді.

З огляду на вищезазначене, особа не позбавлена права звертатися до суду для захисту своїх конституційних прав та інтересів, навіть якщо у цивільному процесуальному законодавстві не передбачено відповідної норми, а суд не має права відмовити цій особі у судовому захисті її прав та законних інтересів. Тому, прийняття заяви боржника та її розгляд в порядку ст. 377-1 ЦПК України, на думку суду, не є порушенням норм чинного цивільного процесуального законодавства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 55, 64, 124 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», ст.ст. 293, 377-1 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Заяву ОСОБА_1 про скасування заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, встановлене ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2011 року по справі № 6-319/11, відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Волинської області протягом пяти днів з дня отримання повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на ухвалу суду. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду Пушкарчук В.П.