АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/1644/15
Головуючий 1 інстанції - Бондар Ю.О.
Справа № 420/776/14-ц Доповідач - Гуцал Л.В.
Категорія: стягнення суми
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів -Крилової Т.Г., Коростійової В.І.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 03 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми, -

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом. В уточнених позовних вимогах, посилаючись на ст.1212 ЦК України, просив стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_4 кошти в сумі 7 885,68 гривень, що еквівалентно 500 доларам США, та судові витрати в сумі 243,60 гривень, а всього 8 139,28 гривень, які той утримує без достатньої правової підстави (а.с.24).

Посилався на те, що 30 вересня 2011 року він та відповідач в усній формі домовилися про те, що ОСОБА_4 продасть позивачу квартиру АДРЕСА_1, у зв'язку з чим ОСОБА_3 в рахунок майбутніх платежів передав відповідачу 1 000 доларів США, про що була складена розписка.

Відповідно домовленості відповідач зобов'язаний був продати позивачу квартиру до кінця 2011 року, а останній сплатити решту суму грошей. У разі ж, якщо угода не відбудеться, ОСОБА_4 повинен повернути отримані ним 1 000 доларів США.

Угода не відбулась з тих підстав, що відповідач відмовився продавати квартиру в розстрочку, проте на неодноразові вимоги позивача повернути 1 000 доларів США, гроші не повертав.

12 лютого 2013 року на вимогу позивача ОСОБА_4 написав розписку, в якій зобов'язався повернути гроші до 01 листопада 2013 року. Лише 20 січня 2014 року відповідач повернув частину грошей - 500 доларів США, а решта обіцяв повернути до березня 2014 року, але обіцянку не виконав, що змусило позивача звернутися до суду.

Відповідач позов не визнав. В обґрунтування заперечень посилався на те, що ОСОБА_5 дійсно сплатив йому 1000 доларів США, як завдаток за квартиру, проте угода купівлі-продажу не відбулась з вини позивача, який відмовився від купівлі квартири. Відповідач повернув йому 500 доларів США, а решта повернути не має можливості за відсутності таких коштів. Натомість, він пропонує позивачу придбати квартиру, сплативши кошти в обумовленому сторонами розмірі.

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 03 грудня 2014 року позов задоволено частково - стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 безпідставно отримані кошти в сумі 7 885,68 гривень та судові витрати в сумі 243,60 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 відмовити. Посилається на порушення судом норм матеріального права, зокрема, на те, що суд при вирішенні спору безпідставно застосував до спірних правовідносин ст.ст.526,530,610,611,625 ЦК України, тоді як позов було заявлено на підставі ст.1212 ЦК України. Крім того, зазначив, що угода купівлі-продажу не відбулась саме з вини позивача, що завдало відповідачу збитків.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав, при цьому визнав той факт, що він не повернув ОСОБА_3 500 доларів США, які вважає завдатком за договором купівлі-продажу квартири.

ОСОБА_3 проти задоволення скарги заперечував.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За договором купівлі-продажу, як зазначено в ст. 655 ЦК України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму.

Обов'язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна відповідно до ст. 657 ЦК України є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.

Квартира є нерухомим майном, а відтак договір купівлі-продажу квартири, повинен бути оформлений нотаріально.

Судовим розглядом встановлено та визнається сторонами, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була досягнута усна домовленість про купівлю-продаж квартири, яка на праві власності належить відповідачу. На виконання цієї домовленості у вересні 2011 року позивач передав відповідачу 1 000 доларів США, про що було складено розписку в присутності свідків. У подальшому угода не відбулась. У грудні 2013 року ОСОБА_4 написав розписку, в якій зобов'язався повернути отриману ним від ОСОБА_3 як передплату за купівлю квартири у вересні 2011 року 1 000 доларів США до листопада 2013 року. У січні 2014 року ОСОБА_4 повернув позивачу 500 доларів США, а решта суми повернути відмовився.

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь позивача 7 885,68 гривень, суд першої інстанції, в резолютивній частині рішення зазначив, що ці кошти є безпідставно отримані відповідачем, проте в мотивувальній частині послався на ст.ст.526,530,610,611,625 ЦК України.

Таке посилання є безпідставним, доводи апеляційної скарги в частині неправильного застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин ст.ст.526,530,610,611,625 ЦК України заслуговують на увагу.

Так, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначав підставою позову ст. 1212 ЦК України.

Проте суд, всупереч вимогами ст.ст. 10, 11 ЦПК України фактично вийшов за межі заявлених ОСОБА_3 позовних вимог, не з'ясував характер обраного ним в цьому випадку способу захисту своїх прав та в мотивувальній частині рішення послався на ст.ст.526,530,610,611,625 ЦК України, на які позивач не посилався.

Як встановлено судом договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, а отже передані ОСОБА_4 грошові суми в розмірі 1 000 доларів США є авансом, а не завдатком, та підлягають поверненню ОСОБА_3 на підставі ст.1212 ЦК України.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, та в резолютивній частині рішення вірно зазначив про стягнення на користь позивача безпідставно отриманих ОСОБА_4 коштів, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів його прийняття.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що спірна сума не підлягає стягненню, оскільки така є завдатком, а угода не відбулась з вини позивача, не ґрунтуються на законі.

За змістом розписки ОСОБА_4 від 30 вересня 2011 року він отримав грошові кошти від ОСОБА_3 в розмірі 1 000 доларів США в якості передплати за продаж квартири (а.с.4).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Відповідно до змісту вказаної норми ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає способом платежу, способом забезпечення виконання зобов'язання обома його сторонами, а також доказом факту укладення договору.

Згідно з ч. 2 ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Керуючись ч. 1 ст.303, ст.304, п.3 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 03 грудня 2014 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на ст.ст. 525,526,530,610,611,612, 625, 629 ЦК України.

Доповнити мотивувальну частину рішення посиланням на ст. 1212 ЦК України.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Суддя