АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3649 Головуючий у 1 інстанції -Саламон О.Б .
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ.

27 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В.,Невідомої Т.О.

при секретарі Бугай О.О.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1,в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3,третя особа Державна реєстраційна служба України про витребування майна з чужого володіння

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її хрещена ОСОБА_4, яка за життя, 15 травня 1996 року, склала заповіт на її ім‛я, яким заповіла їй свою квартиру АДРЕСА_1. У передбачений законом строк вона звернулася до нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом,але 16.06.2011 БТІ їй відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності, оскільки перехід прав власності на квартиру вже відбувся. В подальшому її стало відомо, що ОСОБА_5 зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 10.05.2011, укладеного муж ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. ОСОБА_6, у свою чергу, отримала у власність квартиру на підставі Свідоцтва від 12.03.2011, виданого Державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акту про передачу арештованого майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 02.03.2011. На підставі договору купівлі-продажу спірної квартири від 21.10.2011, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3,посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською І.А., право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 Оскільки спірна квартира вибула із володіння ОСОБА_4 не з її волі, а шляхом підробки Акту про передачу арештованого майна стягувану в рахунок погашення боргу від 03.03.2011, що став підставою для видачі Свідоцтва про право власності від 12.03.2011 ОСОБА_6 не мала жодного права відчужувати квартиру на користь ОСОБА_5, а ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року постановлено витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 АДРЕСА_1, на користь особи, якій вона належала за життя ОСОБА_4, шляхом внесення відомостей в Єдиний державний реєстр права власності на нерухоме майно про належність ОСОБА_4 на праві власності АДРЕСА_1.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року заочне рішення від 21 листопада 2013 року скасовано.

Останнім рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 3 441 грн.

Не погодившись з рішенням суду відповідачка ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_1 в задоволені позову .

На обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що справу розглянуто упереджено і ще на стадії прийняття позовної заяви ОСОБА_1 суддя прийняв до провадження уточнену позовну заяву з порушенням строку встановленого для усунення недоліків,а про невідповідність висновків суду обставинам справи та незаконність рішення свідчить,на думку апелянта, сфальшоване заочне рішення,оскільки маючи достатньо інформації про місце знаходження відповідача суд направляв повістки за адресою по якій ОСОБА_3 не проживає. Під час повторного розгляду справи суд продовжив розгляд справи упереджено та на користь позивача і прийняв незаконне та несправедливе рішення.

Суд безпідставно відхилив клопотання про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду з підстав того,що в провадженні цього ж Деснянського суду розглядається ідентична справа,а в травні 2012 року ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом про визнання правочинів недійсним і згідно рішення суду від 22 січня 2013 року йому було відмовлено в позові з встановленням того,що всі правочини,вчинені відносно спірної квартири є законними і ОСОБА_1 не може набути право власності на майно померлої ОСОБА_4,так як її спадкове майно на законних підставах перейшло до власності іншої особи. На порушення ч.1 ст.1220 та ч.5 ст.1268 ЦК України суд помилково вважав,що після смерті заповідача заповідальне майно беззаперечно належить особі,на яку складено заповіт. Суд не врахував та не виконав вимоги ст. 1269 ЦК стосовно того,що спадкоємець має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, згідно ж ст.1297 ЦК у позивача відсутнє свідоцтво про право на спадщину і доказів державної реєстрації спірної квартири на його ім‛я останній не надав.

Окрім цього, в рішенні суду,вказує апелянт, незаконно не враховано, що пунктом 3 ч.1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати його від набувача лише у випадку, якщо майно «вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом». Пунктом б Договору купівлі-продажу спірної квартири (а.с. 14) «Продавець (власник) стверджує, що квартира, яка є предметом цього договору під забороною не перебуває, прав щодо неї у третіх осіб, як в межах, так і за межами України, немає...». За договором слідує, що нотаріус отримав підтвердження відсутності будь якої заборони на спірну квартиру, отримавши витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомості за № 33442213.Але позивач через суд та по незаконній схемі,вважає апелянт,намагається на безоплатній основі незаконно заволодіти чужим майном. Приймаючи рішення про витребування майна суд незаконно не врахував, що не тільки воля та правочини відповідачки ОСОБА_3, а і попереднього власника спірної квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перевірені та засвідчені нотаріусом та пройшли перевірку державним реєстратором права власності. В рішенні суду не враховано вимоги ст. 387 та ст. 388 ЦК України, відповідно до яких суб'єктом віндикаційного права на витребування майна є власник. Спірна квартира, в розумінні п. 4 ст. 39 ЦПК України, в законний спосіб прийнята новим власником (і не одним!), які своє право оформили у нотаріальних правовстановлюючих органах та зареєстрували його у державного реєстратора. Законність правочинів цих органів, Деснянський районний суд м.Києва визнав чинними. Не дав суд об'єктивної оцінки тому юридичному факту, що відповідач за віндикаційним позовом є особа, яка незаконно володіє майном. Суд не прийняв до відома, що всі процедурні питання оформлення права власності ОСОБА_3 дотримано в повному обсязі і правочин за її участі Деснянський районний суд м. Києва від 22.012013 р. визнано законним без будь-яких застережень.

Є такими,що не ґрунтуються на матеріалах справи висновки суду,вважає апелянт про те, що Акт про передачу майна від ОСОБА_4 до ОСОБА_6 (а.с.17) є сфальшованим,оскільки зазначений акт завірений круглою печаткою та підписами як виконавців так і відповідальних посадових осіб Державної виконавчої служби Деснянського району м. Києва. Ніхто й ніколи даний документ незаконним, сфальшованим чи підробленим не визнавав. Крім цього, даний акт, на який незаконно та безпідставно посилається суд як підроблений, не був правовстановлюючим документом при здійсненні відповідачем ОСОБА_3 купівлі - продажу квартири. Не був він правовстановлюючим документом і при здійсненні договору купівлі-продажу попереднім власником ОСОБА_5 Правовстановчим документом було, є і залишається Свідоцтво на право власності від 12.03.2011 р. на ім'я ОСОБА_6

З огляду на викладене зазначає ОСОБА_3 в процесі розгляду справи та в рішенні суду незаконно знехтувані права законних власників майна і зацікавленість,упередженість та безпринципність суду першої інстанції, виразились також і у відмові заяви про відвід судді Саламон О.Б.- головуючого по даній цивільній справі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 та її представник доводи апеляційної скарги підтримали,з підстав викладених в ній та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечував,вважає,що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону,просив апеляційну скаргу відхилити.

Представник третьої особи в судове засідання не з‛явився,про розгляд справи повідомлений належно, проте про причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 1216,1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи (спадкодавця), яка померла, до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно ст. 387 ЦК власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15 травня 1996 року ОСОБА_4 складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Дев‛ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, яким ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 належну її квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 у віці 79 років померла (а.с.9).

Згідно матеріалів спадкової справи щодо майна ОСОБА_4, у визначений законом строк, 22 квітня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до 22 -ї Київської державної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

16 червня 2011 року Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об‛єкти нерухомого майна відмовило ОСОБА_1 у проведенні державної реєстрації права власності, оскільки перехід прав власності на АДРЕСА_1 вже відбувся (а.с.12).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 судом першої інстанції встановлено,що спадщина за заповітом від 15 травня 1996 року була відкрита ІНФОРМАЦІЯ_1 (день смерті спадкодавця ОСОБА_4),а тому суд вважав що саме з цієї дати спірна квартира мала б належати спадкоємцю ОСОБА_1, але остання була позбавлена можливості реалізувати свої майнові права та отримати свідоцтво про право на спадщину,з огляду на таке.

Згідно Акту від 02 березня 2011 року про передачу арештованого майна стягувачу в рахунок погашення боргу, державним виконавцем ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві ДанилюкомР.В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-2986М0 від 08.09.2010 р., виданого Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 боргу в сумі 358 671,53 грн. були проведені виконавчі дії щодо арешту та опису майна боржника, серед якого було описано, арештовано та передано на реалізацію до ДП «Укррезерв» спірну квартиру - АДРЕСА_1. Надалі в Акті про передачу майна зазначається про кількаразове проведення торгів з реалізації арештованого майна, що не відбулися з різних причин та про те, що у зв‛язку з надходженням заяви від 16.02.2011 про бажання стягувача залишити за собою майно в рахунок погашення заборгованості, прийнято відповідне рішення (а.с.17).

Зазначений Акт про передачу майна підписаний державним виконавцем Данилюком Р.В. та Пашиної Н.І. затверджений начальником ВДВС ОСОБА_13 та скріплено гербовою печаткою установи.

В подальшому, на підставі вищезазначеного Акту про передачу арештованого майна стягувачу в рахунок погашення боргу, ОСОБА_6, в свою чергу, отримала у власність квартиру на підставі Свідоцтва від 12 березня 2011 року, виданого Державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.16).

10 травня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М., право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 (а.с.13).

21 жовтня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, який посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською І.А., право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.14-15).

Згідно відповіді Головного Управління юстиції у м. Києві № 15099 від 9 листопада 2011 року встановлено, що відповідно до інформації, наданої відділами ДВС Деснянського та Шевченківського районних управлінь юстиції у м. Києві перевіркою Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень виконавчий документ № 2-2986/10 від 08.09.2010 року Деснянського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 коштів в сумі 358 171,53 грн. на виконання до відділів ДВС Деснянського та Шевченківського районних управлінь юстиції у м. Києві не надходив та на виконанні не перебував і постанова про накладення арешту на АДРЕСА_1 не виносилась, дана квартира на реалізацію не передавалась, постанова № 21308957 від 14.02.2011 р. щодо передачі не реалізованого майна ОСОБА_6 не виносилася.

З відповіді від 22 вересня 2011 року № 282 ДП «Укррезерв» вбачається, що прилюдні торги по реалізації спірної квартири не проводилися та даний об'єкт на реалізацію до підприємства не передавався.

Листом від 26 липня 2011 року Деснянським районним судом м. Києва була надана відповідь, відповідно до якої вищевказана цивільна справа Деснянським районним судом м. Києва не розглядалася.

З приводу незаконного заволодіння спірною квартирою ОСОБА_1 звернулась до правоохоронних органів і за її заявою Заступником прокурора Деснянського району м. Києва 12 грудня 2011 рокупорушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст.190 ч.4 КК України - шахрайство в особливо великих розмірах та ч.3 ст. 358 КК України - використання завідомо підробленого документу (а.с.22).

Таким чином суд першої інстанції, встановивши приведені обставини, дійшов висновку про те, що спірна квартира вибула із володіння ОСОБА_4 не з її волі, а шляхом підробки Акту про передачу арештованого майна, в рахунок погашення боргу від 03.03.2011, що і стало підставою для видачі Свідоцтва про право власності від 12.03.2011, а тому ОСОБА_6 не мала за законом права відчужувати квартиру на користь ОСОБА_5 Припинення ж цивільної правоздатності померлої ОСОБА_4,вважав суд, не припиняє її права власності на майно на час відкриття спадщини. Отже, ОСОБА_4 залишалась власником квартири до моменту оформлення у встановленому законом порядку спадщини та набуття права власності на майно спадкоємцем. Окрім цього,суд вважав,що зазначені правовідносини допускають правонаступництво, а тому спадкоємець ОСОБА_1 має право вимоги щодо витребування майна з чужого незаконного володіння.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи рішення про витребування майна суд незаконно не врахував, що заборони на відчуження квартири не існувало, воля на вчинення правочину не тільки за участю ОСОБА_3, а і попереднього власника спірної квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_6 засвідчені нотаріусом та пройшли перевірку державним реєстратором права власності, а також те, що суб'єктом віндикаційного права на витребування майна є власник, не заслуговують на увагу, оскільки ці доводи були предметом дослідження суду першої інстанції,з оцінкою якого колегія суддів погоджується.

Так, згідно правових позицій, висловлених Верховним Судом України при розгляді справ за № 6-107цс12 та № 6-136цс12 на які підставно послався суд першої інстанції, спірна квартира відчужена поза волею ОСОБА_1,остання має право вимагати відновлення свого права,оскільки прийнявши в установленому порядку спадщину,вона з часу її відкриття набула речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і,відповідно, право на захист цих прав. Право ж розпорядження квартирою, відповідно до ст.1299 ЦК виникає у неї з часу державної реєстрації її права власності на квартиру.

Згідно ст.396 ЦК України особа,яка має речове право на чуже майно,має право на захист цього права,у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Судом також вірно застосовано до даних правовідносин ст. 388 ЦК, за змістом якої добросовісне набуття можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Відповідно до вимог зазначеної норми судом першої інстанції повно встановлені обставини вибуття майна - спірної квартири із володіння власника ОСОБА_4 та те, щомайно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі, а іншим шляхом.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те ,що Акт про передачу майна від ОСОБА_4 до ОСОБА_6 не визнано незаконним, сфальшованим чи підробленим,колегія суддів вважає,що ці доводи також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції,оскільки судом встановлено достатньо належних доказів на підтвердження відсутності рішення суду щодо стягнення на користь ОСОБА_6 заборгованості з ОСОБА_4 (повідомлення Деснянського районного суду м. Києва від 26 липня 2011 року),факту видачі виконавчого документу,наявності виконавчих проваджень,постанов про накладення арешту на спірну квартиру (лист Головного Управління юстиції у м. Києві № 15099 від 9 листопада 2011 року), факту передачі квартири на реалізацію та проведення прилюдних торгів (лист ДП «Укррезерв» № 282 від 22 вересня 2011 року).

Щодо посилань ОСОБА_14 в апеляційній скарзі про обґрунтовану відмову у задоволені заяви про відвід головуючого судді в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що останньою не було наведено, передбачених ст.20 ЦПК України, підстав для обґрунтованого відводу судді і за законом процесуальні дії суду (судді) не є підставою для відводу та не свідчать про упередженість суду.

Таким чином, ці та інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати,що судом допущено порушення матеріального та процесуального права,які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору, з огляду на що та відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, визнавши, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313,315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів, з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді