Справа № 310/1449/15-ц
РІШЕННЯ

(заочне)

Іменем України

18 травня 2015 року Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

у складі:

головуючого - судді Ревуцького С.І.

при секретарі - Мазняк О.Ю.

з участю - позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

прокурора Коробко С.Є.

розглянувши в судовому засіданні в м.Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи - орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради, Бердянська міжрайонна прокуратура про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому вказує, що вона є рідною матір'ю ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження (повторним) серії НОМЕР_2 від 19.08.2014 року (копія свідоцтва про народження додається).

06 лютого 1999 року між сином позивачки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який згодом було розірвано рішенням Місцевого суду м. Бердянська Запорізької області від 17 жовтня 2002 року, що підтверджується випискою з рішення суду від 17.10.2002 року по справі №2-5113/02 р. (копія виписки з рішення суду додається).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року в шлюбі у ОСОБА_6 та ОСОБА_5 народилась донька - ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 15.09.1999 року (копія свідоцтва про народження додається).

Одразу після того, як між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, вони мешкали за адресою: АДРЕСА_1, разом з матір'ю ОСОБА_5. В зазначеному будинку вони також продовжили проживати після народження дитини.

Коли неповнолітній дитині ОСОБА_1 виповнилося 9 місяців, а саме в середині травня 2000 року, відповідачі змінили своє місце проживання та переїхали в будинок, що був орендований ними, при цьому доньку, не зважаючи на її дуже маленький вік, вони залишили проживати разом з бабусею - матір'ю ОСОБА_5, обґрунтувавши це тим, що вони працюють, а тому не мають жодної можливості доглядати доньку.

Після вказаних подій, дитина ОСОБА_1, приблизно півтора місяця проживала разом з бабусею. Протягом цього часу батьки дівчинки - відповідачі по справі, жодного разу не забирали доньку до свого житла, та лише інколи приїжджали вночі на декілька хвилин до матері відповідачки ОСОБА_5, щоб поглянути на доньку та привезти деякі продукти харчування.

Приблизно в липні 2000 року відповідачі разом з донькою вночі приїхали до будинку позивачки за адресою: АДРЕСА_3, та повідомили, що, оскільки мати відповідачки ОСОБА_5 більше не бажає доглядати свою онучку, вони вирішили привезти доньку на постійне проживання до позивачки. При цьому відповідач ОСОБА_6 також повідомив, що він та його дружина не мають де жити, через певні негаразди з житлом, яке вони винаймали для проживання.

У зв'язку з тим, що позивачка разом зі своїм чоловіком - батьком відповідача, напередодні вказаних подій, на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 17.06.2000 року набули право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2., вона запропонувала своєму синові, ОСОБА_6, переїхати до нього разом з дружиною та донькою на постійне проживання. На дану пропозицію відповідачі погодились, однак, попросили мене залишити дитину у себе, через те, що вони не мають часу її доглядати.

У вересні 2000 року відповідачі вирішили забрати свою доньку, ОСОБА_1, на постійне проживання до себе за адресою: АДРЕСА_2., проти чого позивачка не заперечувала, оскільки, на її думку, онучка мала проживати разом з батьками та відчувати їх любов, турботу та увагу.

В 2001 році позивачка, її син ОСОБА_6 та її чоловік ОСОБА_8 поїхали працювати в м. Москва, Російської Федерації, а ОСОБА_5 залишилась проживати разом з донькою в АДРЕСА_2. Протягом цього часу відповідач ОСОБА_5 разом з донькою перебували на їх повному утриманні та забезпеченні, до м. Бердянськ вони приїжджали кожні 3 місяці.

Під час приїзду в м. Бердянськ в 2002 році позивачка влаштувала онучку, ОСОБА_1, у дошкільний навчальний заклад №37.

В жовтні 2002 року відповідач ОСОБА_5 зателефонувала позивачці в Москву та, несподівано для неї, повідомила, що вона отримала рішення суду про розірвання шлюбу між нею та сином позивачки, а також те, що вона разом з донькою переїхала на постійне проживання до своєї матері за адресою: АДРЕСА_1.

На початку 2004 року позивачка з чоловіком та сином повернулися з м. Москва на постійне проживання до м. Бердянськ, а саме в АДРЕСА_3.

Одразу після повернення до м. Бердянськ, позивачці стало відомо, що її онучка перестала відвідувати дошкільний навчальний заклад №37. З цього приводу відповідачка ОСОБА_5 повідомила, що, оскільки вона не працює, коштів на те, щоб донька відвідувала ДНЗ, вона не має.

У зв'язку з цим позивачка звернулась до свого сина, ОСОБА_6, з проханням посприяти у вирішенні даної ситуації, однак, він повідомив, що йому байдуже, чи відвідуватиме його донька ДНЗ.

Через викладені обставини позивачка самостійно повторно влаштувала онучку, ОСОБА_1, у дошкільний навчальний заклад №37.

Невдовзі після цього, під час відвідування онучки за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_1, відповідачкою було виявлено, що в зазначеному будинку відсутні жодні умови для проживання у ньому дитини - водопостачання та електропостачання були відключені через їх несплату, відсутні продукти харчування, та, крім того, мати ОСОБА_5 почала хворіти якимось інфекційним захворюванням, що ставило під загрозу здоров'я дитини.

Також від сусідів позивачці стало відомо, що остання почала зловживати алкогольними напоями, часто вночі від'їжджала кудись з дому з невідомими особами, залишаючи при цьому маленьку дитину практично одну вдома, оскільки мати ОСОБА_5 не могла доглядати навіть себе, не кажучи вже про дитину, а також те, що з будинку постійно лунав дитячий плач.

З приводу даної ситуації, будучи дуже стурбованою життям онучки, позивачка повторно звернулась до свого сина, ОСОБА_6, з наполегливим проханням вплинути якимось чином на свою колишню дружину або забрати доньку на постійне проживання до себе, однак, він повідомив, що нічого робити не збирається, оскільки, на його думку, інтересам дитини нічого не загрожує.

Не розділяючи легковажного відношення сина до життя та інтересів дитини, позивачка почала забирати онучку, після відвідування нею занять у ДНЗ, до свого житла, попередньо повідомляючи про це ОСОБА_5.

Через те, що ОСОБА_5 не заперечувала проти перебування дитини у позивачки, а згодом взагалі перестала цікавитися місцезнаходженням своєї доньки та не заперечувала проти того, щоб вона постійно проживала разом з бабусею, наприкінці 2004 року онучка позивачки ОСОБА_1 переїхала на постійне проживання до неї за адресою: АДРЕСА_3., де і проживає до теперішнього часу разом зі позивачкою та її чоловіком, ОСОБА_8, дідусем ОСОБА_1.

Невдовзі після того, як позивачка забрала онучку, ОСОБА_1, до себе на постійне проживання, її син переїхав на постійне проживання в будинок АДРЕСА_2, однак, свою доньку забрати разом з собою він не схотів.

Через те, що в зазначений період часу відповідачі ніде не працювали, майже не спілкувалися зі своєю донькою та не цікавилися її життям, дитина знаходилась на повному утриманні, забезпечені та вихованні позивачки.

На початку 2005 року ОСОБА_5 двічі увечері приходила до будинку позивачки за адресою: АДРЕСА_3, для того, щоб забрати доньку до себе, однак позивачка зробити їй цього не дозволила через те, що обидва рази відповідачка перебувала в стані алкогольного сп'яніння, та, крім того, кожного разу її супроводжували невідомі чоловіки, які також перебували в нетверезому стані.

Невдовзі після цього позивачці стало відомо, що ОСОБА_5 та її співмешканця, з яким вона проживала у той час, було звинувачено у крадіжці. Через вказані події співмешканця ОСОБА_5 було засуджено та призначено покарання у вигляді позбавлення волі, а ОСОБА_5 було звільнено від кримінальної відповідальності.

Навесні 2005 року ОСОБА_5 одного разу забрала доньку до себе на 2 (два) дні. Після того, як дитина повернулася додому, вона розповіла, що через те, що вдома у мами нічого було їсти та відсутній газ, вони розпалювали у дворі вогнище, на якому у відрі варили картоплю.

Від сусідів ОСОБА_5 позивачці стало відомо, що під час перебування дитини у мами, вона залишала вночі доньку саму вдома. Оскільки дитина голосно плакала, її плач почули сусіди, та коли вони виявили місцезнаходження дитини, остання повідомила їм, що мама кудись поїхала, залишивши її голодну. Внаслідок даної ситуації, сусіди кормили дитину, подаючи їй через вікно хліб з маслом.

Після зазначених подій позивачка повідомила ОСОБА_5, що у разі, якщо вона бажає спілкуватися з донькою, вона не заперечуватиму проти цього, однак, за умови, що це спілкування відбуватиметься вдома у позивачки, оскільки перебування дитину вдома у відповідачки негативно впливає на психічний та фізичний стан дитини. Жодних заперечень з цього приводу відповідачка не висловила.

Літом 2005 року позивачці від сусідів відповідачки стало відомо, що в її будинку за адресою: АДРЕСА_1, представниками правоохоронних органів було здійснено обшук, в результаті якого на зазначеному подвір'ї було виявлено 47 кущів коноплі, через що ОСОБА_5 декілька днів перебувала в Бердянському МВ ГУМВС.

01 вересня 2005 року дитина вступила до 1 класу Бердянської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів №13 Бердянської міської ради Запорізької області (далі - ЗОШ №13).

На передодні початку навчання в школі саме позивачка забезпечувала дитину всім необхідним для цього: купувала онучці святковий та повсякденний одяг, взуття, канцелярські товари та ін. Відповідачі жодних витрат з цього приводу не несли та взагалі не цікавилися тим, чи розпочне навчання у школі їх донька та чи забезпечена вона всім необхідним для цього. Жодної допомоги на утримання своєї дочки протягом усього часу її проживання з позивачкою відповідачі не надавали.

На святі «Першого дзвоника» відповідачі присутніми не були, оскільки, з їх слів, не вважали цей день важливим. Зазначені обставини негативно вплинули на настрій та психологічний стан дитини 1 вересня.

Протягом навчання дитини в першому класі ЗОШ №13 відповідачі жодного разу в школі не з'являлися, з дитиною практично зовсім не спілкувалися, та, відповідно, не займалися її вихованням, не цікавилися її успіхами та потребами, станом її здоров'я, а також не надавали жодних коштів на її утримання.

Під час навчання ОСОБА_1 в 2 класі ЗОШ №13, відповідачка одного разу з'явилася у школі з наміром забрати дитину, про що позивачку терміново повідомила по телефону класний керівник, яка була дуже стурбована зазначеною подією, оскільки раніше жодного разу не бачила маму своєї учениці.

Одразу після телефонної розмови з класним керівником позивачка прибула до школи, де зустріла ОСОБА_5, яка повідомила, що бажає забрати доньку з собою до смт. Докучаєвськ, Донецької обл., де вона мешкала на той час.

На прохання надати довідку зі школи, в яку ОСОБА_5 нібито мала намір влаштувати доньку на навчання, про те, що дитина дійсно розпочне навчання у разі зміни місця проживання, ОСОБА_5 відповіла, що зазначеного документу вона не має.

Крім того, відповідачка повідомила, що вона не працює, а також те, що вона продала батьківський будинок, який залишився їй у спадок після смерті батьків, однак, за кошти, що вона отримала від його продажу, іншого житла нею не придбано, через що вона не знає де саме вона проживатиме з донькою, натомість нею придбано автомобіль, керування яким здійснює не вона, тому що не має водійського посвідчення, а якийсь її знайомий, з яким вона мешкає.

У зв'язку з цим позивачка повідомила ОСОБА_5, що дозволить їй забрати дитину виключно після того, як нею буде придбано житло, в якому будуть створені умови для комфортного проживання у ньому дитини та за умови, що ОСОБА_5 влаштується на роботу та матиме кошти на утримання доньки, а також надасть документи на підтвердження того, що дитина, у разі переїзду на постійне проживання разом з матір'ю, дійсно розпочне навчання у школі.

З викладеним відповідачка погодилась та поїхала, після чого, по сьогоднішній день, вона більше взагалі не приїжджала до своєї доньки (ні до школи, ні за місцем її проживання, яке ОСОБА_5 достовірно відоме), не телефонувала та будь яким іншим чином на зв'язок з позивачкою або дитиною не виходила, тож місце її перебування є невідомим.

Таким чином відповідачка, мати ОСОБА_1, зовсім не спілкується з дитиною з 2006 року, тобто протягом 9 останніх років.

Сама ОСОБА_1 неодноразово намагалася знайти свою матір, ОСОБА_5, в мережі Інтернет на соціальних сторінках, однак, даний пошук виявився безрезультатним.

Стосовно відповідача ОСОБА_6 позивачка в своєму позові також зазначила, що в 2004 році він переїхав з будинку АДРЕСА_3 на постійне проживання в буд. АДРЕСА_2.

Невдовзі після цього вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 травня 2005 року по справі №1-629 (2005 р.) ОСОБА_6 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та йому було призначено покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі, від якого його було звільнено на підставі ст. 75 КК України, з призначенням випробувального терміну в 1 (один) рік, та за умови виконання обов'язків, покладених на нього у відповідності до ст. 76 КК України.

В 2006 році ОСОБА_6 звинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 317 КК України «Організація або утримання місць для незаконного вживання, виробництва чи виготовлення наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, а також надання приміщення з цією метою». Постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15.06.2007р. кримінальну справу було закрито по п. «б» ст. 1 та ст. 6 ЗУ «Про амністію» від 09.06.2007 року.

Одразу після ухвалення постанови суду від 15.06.2007р. позивачка та її чоловік наполягли на тому, щоб їх син ОСОБА_6 повернувся на постійне проживання до АДРЕСА_3 в м. Бердянськ, за для того, щоб вони могли контролювати його дії та поведінку. Незважаючи на те, що влітку 2007 року ОСОБА_6 повернувся на постійне проживання до АДРЕСА_3, його відносини з донькою не покращились - з дитиною він майже не спілкувався, успіхами та навчанням у школі не цікавився, участі в матеріальному забезпеченні не приймав та не займався вихованням.

Зазначені події негативно впливали на емоційний стан дитини, оскільки вона не могла зрозуміти чому батько так холодно до неї ставиться.

Наприкінці 2011 року відповідач ОСОБА_6 з метою працевлаштування поїхав до м. Луганськ, звідки повернувся до м. Бердянськ через сім місяців, майже одразу після чого поїхав до м. Київ, де працював протягом п'яти місяців. В зазначений період часу він жодних коштів на утримання свої доньки не надавав, зі своєю донькою не спілкувався.

З початку 2013 року по сьогоднішній день відповідач постійно проживає в Автономній Республіці Крим, та, як і раніше, жодних коштів на утримання свої доньки не надає, спілкуватися зі своєю донькою бажання не виявляє.

Напередодні 2015 року позивачці вдалося зв'язатися з сином за допомогою телефону. Під час даної телефонної розмови вона наполягла на тому, щоб відповідач приїхав до м. Бердянськ на святкові дні для того, щоб поспілкуватися зі своєю донькою. З зазначеною вимогою ОСОБА_6 погодився неохоче та лише за умови, що витрати на його приїзд будуть компенсовані позивачкою, на що вона погодилася.

Таким чином наприкінці 2014 року відповідач приїжджав до м. Бердянськ на декілька днів разом зі своєю співмешканкою та її дитиною. Однак протягом цього часу зі своєю донькою відповідач майже не спілкувався, протягом фактично усього часу перебування у нас вдома він переглядав соціальні та інші інформаційні сторінки в мережі Інтернет або ж грав в комп'ютерні ігри. Жодних подарунків своїй доньці не привіз, коштів доньці або позивачці на утримання дитини не надав.

Позивачка повідомила відповідача про свій намір звернутися до суду з позовом про позбавлення його та його колишньої дружини (матері ОСОБА_1) батьківських прав відносно їх доньки, на що він відповів, що йому байдуже, та, крім того, оскільки його донька постійно мешкає разом з бабусею, він не має наміру забирати її до себе на постійне проживання, оскільки має іншу сім`ю, в якій, на його думку, дитина йому лише заважатиме, він проти цього взагалі не має жодних заперечень.

На підставі викладено, позивачка в своєму позові просить позбавити ОСОБА_6 та ОСОБА_5 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки - ОСОБА_1, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1. в м.Бердянську Запорізької області.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до судового засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

В порядку ст.224 ЦПК України суд розглянув справу в заочному порядку.

В судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала, вважала їх законними, обґрунтованими і такими, що не зашкодять інтересам дитини та не призведуть, у випадку їх задоволення, до зміни звичного останні кілька років життя дитини, просила позов задовольнити.

В судовому засіданні прокурор Коробко С.Є. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

В судовому засіданні неповнолітня дитина ОСОБА_1 підтвердила описані в позовній заяві події, в яких вона особисто приймала участь. Життя з бабусею її влаштовує, нічого змінювати в цьому вона не бажає, участі батьків у її вихованні та забезпеченні вона не пам'ятає взагалі, проти позбавлення батьків батьківських прав не заперечує.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що є чоловіком позивачки, підтвердив всі події, описані нею в позовній заяві.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що була сусідкою відповідачки ОСОБА_5, заявила, що та дуже погана доглядала за маленькою донькою - дитина зазвичай ходила брудна, не помита, в брудній одежі. В якійсь час їх відключили від комунальних послуг за несплату, тому їжу готували на вогнищі. Останній раз свідок бачила відповідачку приблизно в 2008 році.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що є сестрою позивачки, приблизно до 2005 року жила разом з нею, підтвердила всі факти, викладені в позовній заяві.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що є сусідкою позивачки, коли її онучці ОСОБА_1 було 2-3 роки вона часто бувала у своєї бабусі, перед тим, як дитина підла до школи почала жити постійно. Вважає, що дитина з того часу доглянута, забезпечена всім необхідним. Мати дитини свідок практично не знає, взагалі не бачила з того часу, як дитина пішла до школи. Батько дитини інколи приїжджає, але жодного разу не бачила його разом з дитиною. Свідок була присутня при останньому приїзді батька на Новий 2015 рік. Зайшовши до будинку, він холодно привітався з донькою та пішов у своїх справах, родинного відношення або спілкування між ними свідок не побачила.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала, що є хрещеною матір'ю відповідача ОСОБА_6, донька якого ОСОБА_1 приблизно з 5 років постійно живе з позивачкою, знаходиться на повному її догляді та забезпеченні. Відповідач, навіть в той час, коли жив разом з донькою, жодної батьківської уваги на неї не звертав, особисто свідок з відповідачем не спілкується близько 3 років. Відповідачку не бачила після її розлучення з ОСОБА_6

Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника органу опіки та піклування, прокурора, свідчення свідків, опитавши дитину, вивчивши матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову на підставі наступного.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

В даному випадку суд вважає встановленим та доведеним наданими доказами, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з моменту народження своєї дитини, ОСОБА_1, свідомо нехтували своїми обов'язками щодо неї та ухилялися від виховання дитини, не маючи для того жодних поважних причин.

Вказане також підтверджується висновком органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради від 05.05.2015р.

Крім того, формальна наявність батьків ставить неповнолітню ОСОБА_1 в залежне становище, оскільки для вирішення багатьох питань правового характеру від імені дитини, згідно чинного законодавства України, необхідна згода обох батьків.

За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доходячи вказаного висновку, суд також враховує той підтверджений та доведений факт, що позбавлення батьківських прав батьків неповнолітньої ОСОБА_1 практично не вплине на встановлений уклад її життя, оскільки останні роки вона живе без батьківського піклування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.212-218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Позбавити ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2., батьківських прав щодо неповнолітньої доньки - ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1. в м.Бердянську Запорізької області.

Позбавити ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3., батьківських прав щодо неповнолітньої доньки - ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1. в м.Бердянську Запорізької області.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя:С. І. Ревуцький