У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, треті особи: управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області, Державна реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вони є спадкоємцями ОСОБА_6, який мав у користуванні земельну ділянку. Рішенням Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 21 грудня 2004 року ОСОБА_5 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,250 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1, а 11 квітня 2006 року ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку. На підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2013 року, яке набрало законної сили, за кожним із них визнано право власності на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_6, а 26 березня 2013 року проведена державна реєстрація права спільної часткової власності на спадковий будинок, згідно з якою за кожним із них зареєстрована 1/4 частка у праві спільної часткової власності. Відповідачу ОСОБА_5 за цим же заповітом належить 1/2 частка вказаного житлового будинку. Також позивачі зазначали, що рішенням Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 21 грудня 2004 року та наявністю державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,250 га, порушуються їхні права на виділення земельної ділянки для обслуговування належних їм часток у праві власності на будинок, крім того, відповідач чинить їм перешкоди у користуванні належними їм частками житлового будинку.

Ураховуючи викладене, позивачі просили визнати незаконним та скасувати рішення сільської ради від 21 грудня 2004 року в частині передачі ОСОБА_5 безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,250 га, визнати недійсним державний акт на право власності на спірну земельну ділянку від 14 квітня 2006 року та скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 грудня 2014 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 21 грудня 2004 року в частині передачі ОСОБА_5 безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,250 га для будівництва, обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1. Визнано недійсним державний акт на право власності на вказану земельну ділянку площею 0,250 га, виданий ОСОБА_5 14 квітня 2006 року, та скасовано його державну реєстрацію.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 12 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі набули право власності на 1/4 частку житлового будинку кожний у порядку спадкування, тому оспорюваним рішенням сільської ради порушуються їх спадкові права, оскільки відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на частину житлового будинку їм переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. При цьому у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, будівлі або споруди. Разом з тим відповідачем не надано належних доказів того, що спадкодавець, ОСОБА_6, за життя відмовився від права користування земельною ділянкою, на якій розміщений належний йому на праві власності житловий будинок.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що спадкодавець, ОСОБА_6, за свого життя не набув у встановленому законом порядку права власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1, тому земельна ділянка відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини не входила. Крім того, за життя ОСОБА_6 не ставив питання про визнання незаконними оспорюваних рішення сільської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку.

Також апеляційний суд зазначив, що позивачі мають право на частину земельної ділянки відповідно до частки у праві власності на будинок, однак наявність такого права не свідчить про наявність правових підстав для визнання незаконними та скасування оспорюваних рішення сільської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що позивачі є онуками ОСОБА_6, а відповідач ОСОБА_5 його сином. 17 квітня 1998 року ОСОБА_6 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів належний йому будинок АДРЕСА_1 сторонам у справі, а саме: 1/2 частку сину - ОСОБА_5, іншу 1/2 частку в рівних частинах онукам: ОСОБА_7 і ОСОБА_8 21 грудня 2004 року рішенням Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд передано у приватну власність ОСОБА_5, а 11 квітня 2006 року на підставі вказаного рішення сільської ради на ім'я останнього видано державний акт на право власності на земельну ділянку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер і після його смерті відкрилась спадщина за заповітом на належне йому майно. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2013 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_4 і ОСОБА_3 визнано право власності за кожною на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_6, а 26 березня 2013 року проведено державну реєстрацію права спільної часткової власності на спадковий будинок, згідно з якою за кожним із них зареєстрована 1/4 частка у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (ч. 2 ст. 120 ЗК України).

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості слід враховувати наступне.

Частина 4 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Отже, діє принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, житловий будинок на підставі свідоцтва про право власності від 23 жовтня 1997 року належав ОСОБА_6, а земельна ділянка на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 11 квітня 2006 року - ОСОБА_5

Також апеляційний суд, зазначивши, що позивачі згідно зі ст. 120 ЗК України мають право на частину земельної ділянки відповідно до частки у праві власності на будинок, дійшов суперечливого висновку про те, що це не є підставою для визнання незаконними та скасування оспорюваних рішення сільської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку, не надавши йому належного правового обґрунтування.

Відповідно до положень ст. ст. 10 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 11 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1767/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, а апеляційний суд за правилами ст. 303 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Проте в порушення ст. ст. 11, 214, 316 ЦПК України, вийшовши за межі обставин позовних вимог, апеляційний суд не звернув увагу, що предметом позову є незаконність рішення органу місцевого самоврядування й виданого на його підставі державного акта на право власності на земельну ділянку і, як наслідок, застосування положень ст. 120 ЗК України та став досліджувати питання щодо права на спадкування земельної ділянки, яке знаходиться поза межами вимог.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

При цьому апеляційний суд безпідставно послався на судові рішення в порядку ч. 3 ст. 61 ЦПК України, оскільки в них спір йшов щодо права на спадкування.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 12 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик