Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» про визнання неправомірними дій щодо ненадання інформації, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування майнової шкоди за касаційною скаргою державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив зобов'язати державну судноплавну компанію «Чорноморське морське пароплавство» (далі - ДСК «Чорноморське морське пароплавство») надати йому оригінали наведених документів (у кількості 71документ), які є у відповідача, та надати копії цих документів з резолюціями посадових осіб компанії; принести йому публічне вибачення перед трудовим колективом ДСК «Чорноморськеморське пароплавство», де він працював, у зв'язку з порушенням його права на отримання вказаної вище інформації; стягнути судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він неодноразово звертався з заявами до керівників ДСК «Чорноморське морське пароплавство» про надання вищевказаних документів, але йому було відмовлено. Зазначав, що документи йому не надані в порушення ст.ст. 32, 40, 43-48, 53, 55, 57, 58 Конституції України, Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року, Закону України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов'язано ДСК «Чорноморське морське пароплавство» надати ОСОБА_1 копії документів, за вказаним у рішенні переліком.

Визнано незаконними дії ДСК «Чорноморське морське пароплавство» в частині порушення ст.ст. 3, 8, 9, 22, 32, 40, 43-48, 53, 55, 57, 58, 60, 61, 64, 68 Конституції України, Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року та Закону України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року щодо ненадання ОСОБА_1 вищевказаних копій документів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ДСК «Чорноморське морське пароплавство», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ДСК «Чорноморське морське пароплавство» порушило право позивача на отримання інформації, пов'язаної з його трудовою діяльністю, а тому його слід зобов'язати надати таку інформацію.

Проте погодитись з таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 більше 37 років працював на різних посадах у ДСК «Чорноморське морське пароплавство», а з 2011 року неодноразово звертався до керівництва компанії про надання йому інформації про його трудову діяльність в компанії, шляхом ознайомлення з документами, в яких ця інформація міститься.

При цьому більшість документів, про витребування яких заявлено позивачем, це його службове листування з ДСК «Чорноморське морське пароплавство», з яким він перебував у трудових відносинах до 4 червня 2005 року.

Позивач зазначав, що відмова відповідача щодо надання такої інформації є неправомірною, оскільки порушує його права та посилався на Закон України «Про інформацію» в редакції 1992 року.

Згідно з ст. 5 Закону України "Право на інформацію" <nau://ukr/2657-12|st5> кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про інформацію" <nau://ukr/2657-12|st11> кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" <nau://ukr/393/96-ВР|st1> громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Таким чином, Законом України "Про звернення громадян" <nau://ukr/393/96-ВР> передбачено безумовне право особи на одержання відповіді на свою заяву (звернення) від будь-якого суб'єкта звернення незалежно від виду та форми власності, оскільки саме так державою гарантується забезпечення і утвердження прав, свобод та інтересів людини, закріплених Конституцією та чинним законодавством, що є головним обов'язком держави.

Відповідно до розділу 1.3 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5, термін зберігання таких документів становить 5 років.

Згідно з ч. 1 ст. 10 <nau://ukr/1618-15|st10>, ч. 1 ст. 11 <nau://ukr/1618-15|st11>, ч. 1 ст. 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60> цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК <nau://ukr/1618-15|st179> предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За положенням ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4>, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України <nau://ukr/435-15|st16> особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України <nau://ukr/435-15|st16>, не зазначено такого способу захисту, як визнання неправомірними дій щодо ненадання інформації державним підприємством.

Крім того, позивачем не зазначено які саме його права було порушено відмовою відповідача у наданні спірних документів.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10>, не роз'яснив ОСОБА_1 право уточнити позовні вимоги в контексті способу судового захисту та, у порушення вимог ст. ст. -212 <nau://ukr/1618-15|st213> 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214>, не з'ясував підстави позову, належним чином не встановив обставини справи, які відносяться до предмету доказування, та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову.

Крім того, суд не врахував, що деякі документи, про витребування яких заявлено позивачем, взагалі не стосуються його особи та його трудової діяльності.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, не звернув уваги на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин у справі і сам припустився цих же помилок.

Висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Таким чином, оскаржувані у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик