У х в а л а

2 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів:Сеніна Ю.Л., Романюка Я.М.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 жовтня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Волинської області від 10 грудня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Надія Володимирівна, про визнання недійсним договору іпотеки,

в с т а н о в и л а:

26 травня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеною заявою про перегляд судових рішень.

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 10 грудня 2014 року, йому відмовлено в задоволенні позову до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору іпотеки. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою, рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення й ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зокрема принципу четвертого Декларації прав дитини, частини шостої статті 203 та частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, статті 177 Сімейного кодексу України, статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства».

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 січня 2012 року, від 4 липня 2012 року, від 12 лютого 2014 року та

від 21 січня 2015 року.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що позивачі не були стороною оспорюваного правочину і не довели тих обставин, що вони були членами сім'ї власника спірного житлового будинку та відсутності у них іншого постійного місця проживання.

У наданих заявником для порівняння:

- ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 17 січня 2012 року, від 4 липня 2012 року та

від 21 січня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із доведеності факту проживання неповнолітніх дітей у об'єктах нерухомого майна, що стали предметом іпотеки та не отриманні дозволу органу опіки та піклування на укладення цих договорів.

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 12 лютого 2014 року, суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, виходив з того, що будинок, який належав бабі неповнолітніх був постійним і єдиним місцем їх проживання, в зв'язку з чим, для укладення договорів іпотеки необхідна була згода органу опіки і піклування.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Доводи, які викладені в заяві не свідчать про наявність підстав, передбачених пунктом 1 статті 355 ЦПК України, для перегляду судових рішень.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Надія Володимирівна, про визнання недійсним договору іпотеки за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 жовтня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Волинської області від 10 грудня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
Я.М. Романюк
А.Г. Ярема