У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 14 липня 2008 року з ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 4 991 грн 52 коп. зі сплатою 12 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 13 липня 2009 року. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував і станом на 21 липня 2014 року допустив заборгованість в розмірі 31 562 грн 01 коп., яку банк просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 та судові витрати.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2014 року в задоволенні позову відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 479 грн 14 коп., яка складається з пені в розмірі 500 грн, штрафу (фіксована складова) у розмірі 500 грн та штрафу (процентна ставка) у розмірі 1 479 грн 14 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи частково позов, виходив із того, що згідно з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів, винагороди, неустойки за кредитним договором встановлено в п'ять років, з якими відповідач був ознайомлений. Однак 30 серпня 2011 року відповідачем було здійснено останній платіж за кредитним договором, тому строк позовної давності за вимогами про стягнення пені та штрафів після його переривання почав спливати заново й він не пропущений, у зв'язку з чим суд стягнув неустойку, зменшивши її розмір на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вище вимогам процесуального закону рішення апеляційного суду не відповідає; обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені.

Судом установлено, що 14 липня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між банком та ним кредитно-заставний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 4 991 грн 52 коп. зі сплатою 12 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 13 липня 2009 року. ОСОБА_3 не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, унаслідок чого в нього перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виникла заборгованість.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (чч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років.

Разом з тим апеляційний суд не звернув уваги на те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), п. 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача.

При цьому такі Умови є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови були чинними під час укладення договору.

Проте суд у порушення ст. ст. 214, 316 ЦПК України не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Крім того, у заяві позичальника від 18 березня 2008 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З матеріалів справи вбачається, що остання сплата заборгованості за кредитним договором була здійснена відповідачем 30 серпня 2011 року, а саме: проценти в розмірі 203 грн 46 коп., 735 грн 10 коп. пені та 112 грн 32 коп. комісії.

Крім того, ОСОБА_3 заявлено про застосування строку позовної давності.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, не врахував заяву відповідача про застосування строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1> підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик