У х в а л а

2 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів:Сеніна Ю.Л., Романюка Я.М.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті», третя особа: публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», про визнання права власності; за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» про визнання іпотекодержателем,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеною заявою про перегляд судових рішень.

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 8 грудня 2014 року, у задоволенні його позовних вимог та позову ПАТ «КБ «Надра» відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року ухвалені у справі судові рішення залишено без змін.

ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року, а справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема частини другої статті 331, статті 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 4, 5, 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність».

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2012 року, від 23 жовтня 2013 року та постанови Верховного Суду України від 4 липня 2011 року, від 18 грудня 2013 року,

від 12 листопада 2014 року.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що позивач не є власником спірної квартири, а тому не вправі вимагати визнання за ним права власності на квартиру, оскільки з такою вимогою в порядку статті 392 ЦК України може звертатись лише власник такого майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує право власності. Крім того, суду не надано копію ухвали Солом'янського районного суду м. Києва про визнання мирової угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, на підставі якої до ОСОБА_4 перейшли права на пакет цінних паперів, якими було проінвестовано будівництво спірної квартири.

У наданих для порівняння:

- ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2012 року, від 23 жовтня 2013 року суд касаційної інстанції, виходив із того, що порушуючи умови договору купівлі-продажу майнових прав, ТОВ «Аверс-Сіті» ухилився від оформлення на позивача права власності на квартиру, незважаючи на завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію, у якому знаходиться спірна квартира;

- постанові Верховного Суду України від 4 липня 2011 року, прийнятій в справі за позовом прокурора в інтересах ДТГО «Львівська залізниця» про визнання права державної власності, суд виходив із того, що суд касаційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що залізниця, як суб'єкт управління державним майном, що знаходиться у неї на праві повного господарського відання, не вправі звертатися з позовом про визнання права власності на майно за державою;

- постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року, прийнятій в справі за позовом особи до ПП «Авто студія» про визнання дій протиправними та визнання права власності, суд виходив із того, що особа виконала всі умови договору простого товариства, вона є титульним володільцем предмета договору й неправомірне набуття цією особою права власності на спірний об'єкт нерухомості не встановлено, тому невиконання підприємством умов укладеного договору порушують права іншої сторони договору (співвласника майна), які підлягають захисту;

- постанові Верховного Суду України від 12 листопада 2014 року, прийнятій в справі за позовом ТОВ «Аверс-Сіті» до особи про визнання права власності на нерухоме майно та зобов'язання вчинити певні дії, суд виходив із того, що захист майнових прав на новостворене майно, прийняте до експлуатації та оформлене (зареєстроване) на іншу особу, у разі невизнання цією особою прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства, зокрема на підставі статті 392 ЦК України. Судами встановлено, що рішенням органу місцевого самоврядування доручено оформити та видати свідоцтва про право власності товариства на квартири, введеного в експлуатацію будинку, однак суд першої інстанції, з яким погодився касаційний суд, дійшов до неправильного висновку про реєстрацію права власності саме за позивачем та про передчасність звернення до суду із зазначеним позовом.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, яке переглядається, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті», третя особа: публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», про визнання права власності; за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» про визнання іпотеко держателем за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
Я.М. Романюк
В.М. Сімоненко