Заводський районний суд м. Миколаєва
Справа № 2/487/338/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05.06.2015 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі

головуючого судді Разумовської О. Г.,

при секретарі Кожину В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності,

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди -

В С Т А Н О В И В:

22. 10. 2014 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та стягнення моральної шкоди, мотивуючи наступним.

В своєму позові (який позивачем в частині зазначення обставин уточнено в ході судового засідання) ОСОБА_1 зазначає, що 09. 11. 2013 близько 13:30 - 14:00 год. вона знаходилася в м. Миколаєві на ринку «Евіс», щоб поспілкуватися зі своїми знайомими підприємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4. В цей час відповідач ОСОБА_2 почала на руках та пальцях показувати непристойні жести та висловлюватися нецензурною лайкою в адресу позивачки. При цьому розповсюджувала недостовірну інформацію про те, що позивач є психічно хворою і її місце у психіатричній лікарні, дурнуватою, що вона та її діти є п'яницями, позивач є дебілом, єврейкою порхатою.

Зазначеними діями ОСОБА_2 принизила її честь та гідність, та завдала моральних страждань, які виразилися в нервуваннях, підвищенні тиску, безсонні, а поширені відповідачем відомості є такими, що не відповідають дійсності та ганьблять позивачку. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду за захистом.

Ухвалою суду від 14. 01. 2015 прийнято та об'єднано з первісним зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди.

Зустрічний позов (який позивачем в частині зазначення обставин уточнено в ході судового засідання) мотивовано тим, що 09. 11. 2013 близько 10:00 год. ОСОБА_2 знаходилася в м. Миколаєві на ринку «Евіс», оскільки працює там приватним підприємцем. В цей час відповідач ОСОБА_1 у присутності покупців почала кричати на ОСОБА_2, погрожувати облити кислотою, ображати.

При цьому розповсюджувала недостовірну інформацію про те, що позивач є дурнуватою і її місце у психіатричній лікарні, а товар, яким вона торгує, є неналежної якості. Така поведінка ОСОБА_1 відлякала потенційних покупців від товару. А зазначеними діями ОСОБА_1 принизила її честь та гідність, та завдала моральних страждань, які виразилися в душевних стражданнях, погіршенні здоров'я, підвищенні тиску, депресивних настроях, погіршенні працездатності, необіхності відвідувати судові засіданні, на що витрачати додатковий час, а поширені відповідачем відомості є такими, що не відповідають дійсності та ганьблять позивачку. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду за захистом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги, підтвердила та уточнила обставини, викладені в позові та просила суд задовольнити позов, визнати зазначені вище відомості, розповсюдженні про неї ОСОБА_2, такими, що порочать честь та гідність, зобов'язати ОСОБА_2 спростувати вказані відомості, ставши посеред ринку «Евіс» в м. Миколаєві та голосно проговоривши, що ОСОБА_1 не є дебілом, не дурнувата і не потребує лікування в психіатричній лікарні, не є п'яницею, ні вона ні її діти не є засциками, не є єврейкою порхатою та спростувала інше не літературне словосполучення. Також просила суд стягнути з відповідача на її користь 20 000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди. Проти задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 заперечувала, вважаючи його безпідставним.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні заперечували наявність обставин, зазначених позивачем ОСОБА_1 в позові та проти задоволення позову заперечували, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим. У задоволенні первісного позову просили відмовити. Вимоги зустрічного позову підтримали, підтвердили та уточнили обставини, викладені в позові та просили суд задовольнити зустрічний позов, визнати зазначені вище відомості, розповсюдженні про неї ОСОБА_1, такими, що порочать честь та гідність, зобов'язати ОСОБА_1 спростувати вказані відомості, надавши адміністрації ринку «Евіс» та ОСОБА_2 письмове спростування. Також просили суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди та 1891 грн. у якості завданої матеріальної шкоди.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги первісного та зустрічного позовів підлягають частковому з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09. 11. 2013 близько 10:00 год. та 13:30 - 14:00 год. на ринку «Евіс» в м. Миколаєві між ОСОБА_1, яка прийшла відвідати своїх знайомих, та ОСОБА_2, яка працює на вказаному ринку, виникли конфліктні ситуації, в ході якої сторони на адресу одна одної висловлювалася нецензурною лайкою та образливими словами.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28 Конституції України).

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь - якими засобами не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Положеннями ч. 1 ст. 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Згідно ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого немайнового права від протиправних посягань з боку інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, передбачений главою 3 цього Кодексу.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

Як роз'яснено у п. п. 15,18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" №1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право.

У справі зазначеної категорії, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Негативною слід вважати інформацію, в який стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення інших дій (порушення принципів моралі, загальних правил співжиття тощо), яка, на думку позивача порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації (п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Частиною 3 ст. 277 ЦК закріплено презумпцію, згідно з якою вважається, що якщо про особу поширено негативну інформацію, то така інформація є недостовірною. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, яких було попереджено про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдиві свідчення, суду підтвердили вказані вище обставини, зазначені ОСОБА_1, а свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, яких також було попереджено про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдиві свідчення, - пояснення, надані ОСОБА_2

Надаючи правову оцінку належності обраних позивачами способів захисту, суд зважає й на їхню ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 р. у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» ((22414/93) [1996] ЕСНК 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань.

Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися суті «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за цією статтею Конвенції також залежить від характеру скарги заявника. Тим не менш, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як за законом, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 р. (заява № 38722/02).

Іншими словами, у кінцевому підсумку ефективний засіб захисту повинен забезпечити відновлення порушеного права, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більш, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Відповідно до ст. 55 Конституції права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 24 Конституції юрисдикція судів поширюється на всі правовід носини, що виникають у державі.

Частиною 1 ст. 16 ЦК установлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. Вони становлять собою визначений законом механізм правозахисту цивільних прав і інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для відновлення порушеного права і припинення дій, які порушують таке право.

Зміст зазначених у ст. 15 ЦК підстав для захисту не розкривається, але він дістає вияв у відповідних нормах статей, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

В контексті викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вчинити певні дії, оскільки це суперечить ст. 19 Конституції України, і такий спосіб захисту порушеного немайнового права не передбачений діючим законодавством, та може привести до повторного порушення прав сторін у справі чи/та інших осіб.

До того ж, відповідно до роз'яснень, викладених у п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27. 02. 2009 №1, способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

Як вбачається з роз'яснень в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27. 02. 2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

З позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 та наданих ними та свідками в судовому засіданні поясненнях, вбачається, що обґрунтовуючи свої позови в частині відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися саме на приниження їхніх честі та гідності, вказуючи, що образили (одна одну) та прилюдно принизили, висловлюючись на адресу непристойними, нецензурними словами, на які вони не заслуговують.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд, враховуючи роз'яснення, що містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 31. 03. 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами) та від 27. 02. 2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», характер правопорушення, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь вини осіб, що завдали моральної шкоди, беручи до уваги наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заподіяної моральної шкоди у розмірі 200, 00 грн., які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 та у розмірі 200, 00 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

Таким чином суд приходить до висновку, що визнання образливих та принизливих висловлювань ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 та останньої на адресу ОСОБА_2, що мали місце 09. 11. 2013, такими, що принижують її честь і гідність, а також відшкодування моральної шкоди, буде еквівалентним способом захисту порушених особистих немайнових прав вказаних осіб.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 1891 грн. у якості завданої матеріальної шкоди слід зазначити таке.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач за зустрічним позовом, заперечуючи проти зустрічних позовних вимог, вказуює на їх необґрунтованість та безпідставність. Позивач іншого належними та допустимими доказами не довела, хоча за ст. 60 ЦПК України це є її обов'язком, оскільки додані до матеріалів позову документи (квитанції) про придбання ліків прямо не вказують, що вказані витрати ОСОБА_2 понесла у зв'язку з неправомірними діями ОСОБА_1 Наявність причинно-наслідкового зв'язку ОСОБА_2 не доведено, а відтак є безпідставними і жодними належними та допустимими доказами не обґрунтовано.

З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вимог зустрічного позову ОСОБА_2

Окрім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи положення ЗУ «Про судовий збір», за яким позивачі, які є інвалідами І групи звільняються від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487, 20 грн., пов'язаний з розглядом позову ОСОБА_1, а також недосплачений ОСОБА_2 судовий збір при зверненні з зустрічним позовом у розмірі 487, 20 грн., а всього 974, 40 грн.

Також з відповідача (за зустрічним позовом) ОСОБА_1 на підставі ч. 3 ст. 79, ст. 84 ЦПК України, відповідно до положень яких витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат, та ч. 1 ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (серед яких і витрати на правову допомогу), та враховуючи, що вказані процесуальні норми не містять виключень щодо того, що позивачі, які є інвалідами І групи звільняються від сплати понесених позивачем витрат на правову допомогу при вирішенні справи не на користь них, з відповідача (за зустрічним позовом) ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені останньою витрати на правову допомогу у розмірі 400, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати, поширені 09. 11. 2013 ОСОБА_2 відомості про ОСОБА_1 такими, що принижують її честь та гідність.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування моральної шкоди 200, 00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати, поширені 09. 11. 2013 ОСОБА_1 відомості про ОСОБА_2 такими, що принижують її честь та гідність.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у якості відшкодування моральної шкоди 200, 00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 400, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 974, 40 грн.

Рішення набуває законної сили через 10 днів після його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області в порядку, встановленному ст. ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя О.Г. Разумовська