Справа № 761/3027/15-ц
Провадження №2/761/3118/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

15 червня 2015 року Шевченківський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Мурга О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про стягнення компенсації, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, в якому, з урахуванням доповнення та уточнення позовних вимог від 12.03.2015 року, поставлено питання про: стягнення з до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь позивача компенсацію за немайнову шкоду, завдану відповідачем ігноруванням з 2006 року заяв про злочин, відмовами порушити кримінальну справу, не проведенням слідчих дій після внесення до ЄРДР повідомлення про злочин (№0013873), що унеможливлює передачу справи до суду, притягнення до кримінальної відповідальності злочинців, повернення майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до ЄРДР за №0013873 внесено відомості про кримінальне правопорушення стосовно проникнення 10.12.2013 р. до квартири АДРЕСА_1 державним виконавцем ВДВС Соломянського РУЮ у м.Києві Москаленко О.П., та здійснення останньою, поза встановленої законом процедури примусового виконання рішення, разом з дільничним інспектором Гладченком І.О. виконавчих дій за виконавчим листом №2-675/13 стосовно виселення ОСОБА_1 з вищевказаної квартири без надання іншого житлового приміщення. А саме, посилаючись на те, що з 2006 року позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів із заявами про вчинення злочину стосовно протиправного оформлення відчуження квартири АДРЕСА_1 від імені фактично недієздатної ОСОБА_3, спадкоємицею якої є позивач, однак багаторазові спроби доведення цих обставин за допомогою правоохоронних органів та в судовому порядку не призвели до відновлення справедливості. Зокрема, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 17.09.2013 р. було скасовано рішення Соломянського районного суду м.Києва від 21.01.2013 р., та частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4: зобовязано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у користуванні спірною квартирою, а також прийнято рішення про виселення ОСОБА_1 разом з всіма проживаючими з нею особами з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач ОСОБА_1 звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, проте до вирішення цієї справи у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, без повідомлення про відкриття виконавчого провадження, та сповіщення боржника про необхідність добровільного виконання рішення суду, державним виконавцем Москаленко О.П. було проведено виселення. Зазначені обставини, як стверджувала позивач, лише після ухвали слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 31.07.2014 р. стали наслідком внесення до ЄРДР відомостей за №0013873. Вказуючи на те, що протягом тривалого часу зазначене кримінальне провадження не розслідується, будь-які пояснення органом досудового розслідування у неї не відбиралися, та до неї навіть не зверталися за отриманням доказів протиправних дій з боку представників органів державної влади, тому, на думку позивача, в розумінні ст.1173 ЦК України наявні підстави для ствердження про бездіяльність відповідача, що спричинила позивачеві немайнову шкоду. Позивач стверджувала, що бездіяльність відповідача унеможливлює передачу матеріалів кримінального провадження в суд, притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності, та повернення їй належного по праву майна.

У судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі з підстав, викладених в ньому.

Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки в суд не повідомляв, заперечень на позов не надавав.

У відповідності до вимог ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечувала позивач.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, встановив наступні обставини справи.

Підставою для звернення до суду позивач вказує положення ст.6-1, 13, 41 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, ст.ст. 3, 8, 9, 129 Конституції України, та спеціальні норми, закріплені ст.ст. 22, 23, 1167, 1173, 1176 ЦК України. А саме, бездіяльність відповідача ГУ МВС України, яка полягає у не розслідуванні кримінального правопорушення стосовно протиправного, за твердженням позивача, відчуження у 2004 році квартири АДРЕСА_1.

Статтею 56 Конституції України визначається право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зазначене право також закріплено у статтях 1167, 1173 - 1176 Цивільного кодексу України. А саме, цими нормами встановлено обов'язок держави, Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування відшкодувати шкоду, завдану фізичній або юридичній особі:

· незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень (статті 1167, 1173);

· незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (стаття 1176).

Ці норми Конституції України та Цивільного кодексу України є нормами прямої дії, оскільки будь-яка юридична чи фізична особа має право на їх підставі звернутися до суду з позовом про відшкодування такої шкоди (матеріальної чи моральної).

Так, у відповідності до ч.2 ст.1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду, передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відповідно до положень якого така шкода відшкодовується у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 2) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у п. 2 ч. 1 цієї статті; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до положень ст. 4 зазначено вище Закону України, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, передбачений вичерпний перелік дій органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, внаслідок яких заподіяна шкода громадянинові підлягає відшкодуванню за рахунок держави.

При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

З матеріалів справи убачається, що відповідями за підписом начальника ГУМВС України в м.Києві Пасльон О.О. за вих.№9/М-45/4 від 13.06.2008 р. та №9/М-1182 від 28.07.2008 р., а також за вих.№5Г/14324ВМ від 07.10.2008 р. за підписом начальника Соломянського РУ ГУМВС України в м.Києві Якимчука О.Є. позивачеві ОСОБА_1 було сповіщено, що її звернення з приводу вчинення громадянками ОСОБА_4 та ОСОБА_7 дій за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 189, 190 КК України, розглянуті, однак перевіркою, здійсненою Соломянським РУ ГУМВС України в м.Києві, вказані нею факти не підтверджено, а прийнято відповідні процесуальні рішення на підставі п.2 ст.6 КПК України (1960 року).

В подальшому, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 31.07.2014 р. у справі №757/17466/14-к скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Генеральної прокуратури України, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, було задоволено частково. Зобовязано компетентних осіб Генеральної прокуратури України розглянути заяви ОСОБА_1 від 17.03.2014 р., 27.03.2014 р., 07.05.2014 р. у порядку, передбаченому ст.214 КПК України.

Натомість, будь-яких підтверджень виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 31.07.2014 р. у справі №757/17466/14-к, та, як наслідок, внесення до ЄРДР саме за №0013873 відомостей про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_1 до матеріалів справи не додано.

Так само, суду не надано будь-яких доказів бездіяльності саме відповідача в межах компетенції та здійснення ГУМВС України в м.Києві досудового розслідування за заявою ОСОБА_1, а також доказів завдання позивачеві немайнової шкоди, що спричинена протиправністю такої бездіяльності уповноважених осіб ГУМВС України в м.Києві та причинного зв'язку між ними.

Разом з тим, положення ст.56 Конституції України, як норми прямої дії, судом в даному випадку не враховуються, оскільки підстави для її застосовування виникають лише тоді, коли є доведеним, у відповідності до положень процесуального законодавства, факт неправомірності дій чи бездіяльності певних посадових осіб, внаслідок чого особі завдано шкоди.

За таких обставин, оцінивши надані стороною позивача докази на підтвердження заявлених вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з ГУМВС України в м.Києві на користь позивача компенсації за немайнову шкоду свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного та відповідно до вимог ст.ст. 8, 10, 11, 57, 59, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 224-228, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про стягнення компенсації відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: