У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б,І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області, треті особи: П'ятихатська районна державна адміністрація у Дніпропетровській області, виконавчий комітет Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області, про зобов'язання виділення земельної ділянки у розмірі земельної частки (паю) за касаційною скаргою Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області на рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 7 травня 2013 року за ним визнано право на земельну частку (пай) розміром 6,55 умовних кадастрових гектарів, що розташована на території Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області. Він звернувся до П'ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області з питанням виділення йому земельної ділянки, однак отримав відмову з посиланням на те, що виконати рішення суду немає можливості, оскільки на території Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області відсутні вільні землі колективної власності, у зв'язку з чим виділення земельної ділянки необхідно здійснювати із земель резервного фонду, а оскільки з 1 січня 2013 року повноваження щодо розпорядження землями резервного фонду перейшли до головних управлінь Держземагенства у областях йому рекомендовано звернутися із вказаним питанням саме до цих органів. У зв'язку з цим він звернувся до Головного Управління Держземагенства у Дніпропетровській області з відповідним клопотанням, однак у виділені йому земельної ділянки було відмовлено з посиланням на відсутність у них відповідних повноважень.

ОСОБА_4 вважав, що відмовою у виділенні йому відповідної земельної ділянки порушено його права, тому просив суд зобов'язати Головне управління Держземагенства у Дніпропетровській області виділити йому земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю) площею 6,55 умовних кадастрових гектарів із земель резервного фонду в межах колишнього колективного сільськогосподарського підприємства ім. Суворова (далі - КСП ім. Суворова) на території Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області.

Рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Зобов'язано Головне управління Держземагенства у Дніпропетровській області виділити ОСОБА_4 земельну ділянку в розмірі земельної частки (паю) площею 6,55 умовних кадастрових гектарів із земель резервного фонду, що розташовані на території Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області.

У касаційній скарзі Головне управління Держземагенства у Дніпропетровській області просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач правомірно набув право власності на земельну ділянку на підставі судового рішення, проте не може реалізувати своє право на виділення йому земельної ділянки, через відсутність вільних земель колективної власності, у зв'язку з чим саме відповідач зобов'язаний виділити йому земельну ділянку із земель резервного фонду, що розташовані на території Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області, що знаходиться в межах його повноважень.

Проте погодитись із таким висновком судів не можна, оскільки суди дійшли його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають; суди не встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, при цьому порушили норми як процесуального, так і матеріального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 7 травня 2013 року за ОСОБА_4 визнано право на земельну частку (пай) розміром 6,55 умовних кадастрових гектарів, що розташована на території Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області. 12 червня 2013 року позивач звернувся до П'ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області із заявою про вирішення питання щодо виділення йому земельної частки (паю) в натурі на місцевості, проте 21 червня 2013 року його було повідомлено, про те, що на території Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області відсутні вільні землі бувшої колективної власності, що підлягала паюванню, однак земельну ділянку можливо виділити із земель резервного фонду, які є державною власністю й розпорядження ними здійснює Головне управління Держземагенства у Дніпропетровській області, тому позивачу рекомендовано звернутися із вказаним питанням до цього управління.

Згідно з листами управління Держземагенства у П'ятихатському районі Дніпропетровської області від 12 березня 2014 року та Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області від 26 червня 2014 року ОСОБА_4 роз'яснено, що повноваження щодо виділення земельних ділянок, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, належать сільським, селищним, міським радам та районним державним адміністраціям, а тому дане питання не відноситься до компетенції Головного управління Держземагентства у Дніпропетровській області, крім того, вільні землі колишньої колективної власності, які підлягають паюванню на території Лихівської селищної ради відсутні, тому викопіювання необхідно надавати із земель державної власності, які були передані в оренду П'ятихатською районною державною адміністрацією куди і запропоновано позивачу звернутися для вирішення питання про виконання рішення суду особисто.

Також згідно з листами Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області від 15 вересня 2014 року та від 18 вересня 2014 року на території селищної ради вільні землі колективної власності КСП ім. Суворова відсутні, а землі резервного фонду перебувають поза межами наседених пунктів селищної ради, тому вирішення питання щодо виділення спірної земельної ділянки до повноважень Лихівської селищної ради не відноситься.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема, розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

У п. 3 Порядку організації робіт та методика розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2004 року № 122, передбачено, що у разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про, зокрема, надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю).

Разом з тим громадянам земельні ділянки в натурі (на місцевості) можуть виділятися із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, але за рахунок земель резервного фонду саме колишнього колективного сільськогосподарського підприємства.

Частиною 4 ст. 122 ЗК України передбачено, що Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Проте суди не врахували, що відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» земельні частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, їх надання здійснюється за рішенням відповідних сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, з урахуванням їх місця розташування.

Так, у преамбулі зазначеного Закону передбачено, що виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності.

Судом установлено, що на території Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області існують землі резервного фонду з числа земель колишнього КСП ім. Суворова, які перебувають в оренді.

Отже, землі резервного фонду із земель колишнього КСП ім. Суворова на території Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області існують і виділення земельної ділянки П'ятихатською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області можливе за зверненням власника сертифікату або громадянина, який отримав право на землю за рішенням суду, попередньо розірвавши договори оренди.

Відтак, Головне управління Держземагенства у Дніпропетровській області законодавчо не наділене повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, оскільки це суперечить вимогам ч. 4 ст. 122 ЗК України.

Як роз'ясено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Разом із тим суди, зокрема, взявши за доказ лист П'ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 21 червня 2013 року про те, що землі сільськогосподарського призначення є державною власністю, тому розпорядження ними здійснює Головне управління Держземагенства у Дніпропетровській області, не врахували, що вказаний лист не може братися до уваги, оскільки для огляду не було надано ані графічних матеріалів, ані відповідних викопіювань.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте суди в порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України зазначені вище вимоги закону не врахували, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, і дійшли передчасного висновку про те, що виділення позивачу земельної частки (паю) належить до повноважень Центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик