Справа №486/284/15-ц 23.06.2015 23.06.2015 23.06.2015
Провадження №22-ц/784/1470/15 Суддя по 1 інстанції - Бобровський І.М.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

23 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю:

· представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

· представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 травня 2015 року у справі за

позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

26 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позову вказував, що 8 вересня 2006 року відповідач взяв у нього в борг 3 000 дол. США та зобовязався повернути до 8 вересня 2007 року, про що в той же день видав йому розписку.

В установлений строк відповідач свого зобовязання не виконав, але усно вони домовилися, що відповідач за користування грошима сплачуватиме йому по 1000 грн. щорічно. В період з 2008 року по 2012 рік включно відповідач сплачував йому по 1000 грн., як проценти за користування грошима, однак з 2013 року припинив виплати та спілкування з ним.

Посилаючись на те, що відповідач не виконав зобовязання за договором позики, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 48 000 грн. боргу, що еквівалентно 3 000 дол. США, згідно курсу НБУ на 30 січня 2015 року (16 грн. за 1 дол. США), а також 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої невиконанням зобовязання.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилався на те, що борг повністю повернув позивачу в обумовлений в розписці строк, однак розписку позивач йому не повернув, посилання позивача на їх домовленість про сплату процентів та їх погашення є надуманими, просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 травня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обгрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознакам, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа , - незалежно від суми (ч.1 ст. 1047 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 8 вересня 2006 року відповідач взяв у позивача в борг 3 000 дол. США та зобовязався повернути до 8 вересня 2007 року, про що в той же день видав йому розписку.

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про повернення боргу та надав оригінал розписки позичальника, що свідчить про неповернення боргу відповідачем.

Позивач також посилався на переривання перебігу позовної давності, вказуючи, що протягом 2008 - 2012 років, за їх усною домовленістю, відповідач сплачував йому проценти за користування грошима.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилався на те, що борг повністю повернув позивачу в обумовлений в розписці строк, однак розписка залишилася у відповідача, посилання позивача на їх домовленість про сплату процентів та їх погашення є надуманими, просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову (а.с. 16-18).

За загальним правилом сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За такого, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому відмовив в позові саме з цих підстав, оскільки строк повернення боргу настав 8 вересня 2007 року, борг не повернуто, проте позивач звернувся до суду лише 26 лютого 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, оскільки мало місце переривання перебігу позовної давності, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Оскільки про порушення свого права позивач достовірно знав, починаючи з 8 вересня 2007 року, тому він пропустив трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі.

На підтвердження своїх доводів про переривання перебігу позовної давності позивач посилався на те, що протягом 2008 - 2012 років відповідач сплачував йому проценти за користування грошима, які в розписці не передбачені, та просив допитати свідків.

Відмовляючи у задоволенні такого клопотання, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що факт передачі грошових коштів на виконання договору позики не може підтверджуватися показаннями свідків. Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як розяснено у ч. 2 п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої ст. 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання його окремих частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязання, що виникли з правочину.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення районного суду.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: