У Х В А Л А

30 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Григор'євої Л.І.,

Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І.-,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2013 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти за договором позики в розмірі 66 341 грн 90 коп., 3% річних за один рік в розмірі 1 990 грн 26 коп.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2014 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження.

У червні 2015 року від ОСОБА_4 надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2015 року з підстав пункту 1 частини 1 статті 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 261, 264 ЦК України.

Для прикладу неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник додає ухвали Верховного Суду України від 4 листопада 2009 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 жовтня 2013 року та, в яких на його думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

У судовому рішенні у справі, про перегляд якої подано заяву, касаційний суд, погодившись з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики виходив з того, що отримані відповідачкою у позивача кошти за договором позики від 9 грудня 1997 року підлягали поверненню до 23 березня 1998 року, а з врахуванням строку позовної давності у зв'язку з погашенням частини боргу 23 березня 2000 року, строк позовної давності сплив 23 березня 2003 року, в той час як з позовом ОСОБА_4 звернувся до суду 11 грудня 2012 року. Крім того, суд вважав, що вчинення відповідачкою дій по визнанню боргу в заяві від 24 липня 2012 року не перериває перебіг строку позовної давності, оскільки такі дії вчинені нею після спливу цього строку.

У той самий час Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 2 жовтня 2013 року, скасовуючи ухвалу апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову у зв'язку із спливом строку виходив з того, що суд не перевірив, чи мав місце факт погашення відповідачем боргу.

В ухвалі від 4 листопада 2009 року Верховний Суд України, скасовуючи рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позову та передаючи справу на новий розгляд, виходив з того, що суд не встановив і не зазначив у рішенні, чи заявлялось ОСОБА_2 клопотання про застосування наслідків пропущення ОСОБА_1 строку позовної давності та не надав мотивованого висновку про наявність підстав для застосування таких наслідків.

Порівняння зазначеного судового рішення із судовими рішеннями, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві ОСОБА_4 доводи не вказують на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук