Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/4776/14-ц Головуючий у 1-й інст. Колупаєв В. В.
Категорія 59 Доповідач Товянська О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого: судді Товянської О.В.

суддів: Микитюк О.Ю., Гансецької І.А.

при секретарі: Кравчук Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом в.о. прокурора м.Житомира в інтересах держави в особі Житомирської міськради до виконавчого комітету Житомирської міськради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Реєстраційної служби Житомирського міськуправління юстиції Житомирської області про визнання незаконним і скасування рішення, розпорядження міськради, скасування запису та рішення реєстраційної служби, визнання недійсним свідоцтва, повернення майна, виселення за апеляційною скаргою заступника прокурора Житомирської області на рішення Корольовського райсуду м. Житомира Житомирської області від 12 березня 2015 року,

встановила :

У травні 2014р. в.о. прокурора м. Житомира в інтересах держави в особі Житомирської міської ради звернувся в суд з позовом до виконавчого комітету Житомирської міськради, Управління житлового господарства Житомирської міськради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Реєстраційної служби Житомирського МУЮ, просив визнати незаконними і скасувати : рішення виконкому Житомирської міськради : «Про реєстрацію фізичних осіб за місцем проживання» від 21.04.2011р. №287 в частині надання дозволу до отримання житла на реєстрацію ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 та «Про надання жилої площі» від 21.03.2012р. №123, яким виключено спірну квартиру з фонду житла для тимчасового проживання громадян Житомирської міськради та надано в постійне користування ОСОБА_2 на склад сім`ї із двох осіб (вона, батько - ОСОБА_3.); розпорядження органу приватизації від 14.08.2013 №62818, яким задоволено прохання ОСОБА_2 про передачу їм цієї квартири у власність; свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане на підставі розпорядження органу приватизації від 14.08.2013р. № 62818, зареєстроване в державному реєстрі від 08.10.2010р. №965; скасувати рішення та запис реєстраційної служби Житомирського МУЮ про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 на квартиру; зобов'язати їх повернути житло до комунальної власності Житомирської міськради та виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 без надання іншого житла.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира Житомирської області від 12 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Житомирської області просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що дозвіл на проживання у житлі з фонду житла для тимчасового проживання, у тому числі у АДРЕСА_2 ОСОБА_3 не надавався. Вважає, що оскільки відповідачі поселені та отримали у приватну спільну часткову власність спірну квартиру на підставі рішень, які суперечать вимогам чинного законодавства, тому підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Клопотання виконкому Житомирської міськради про залишення апеляційної скарги без розгляду підлягає відхиленню, оскільки скарга у встановлений законом строк була поштою направлена до апеляційного суду.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що АДРЕСА_3 належала до фонду житла з тимчасового проживання громадян на підставі рішення виконкому Житомирської міськради №537 від 23.07.2008р. «Про формування фонду житла для тимчасового проживання громадян».

На підставі листа міськвиконкому від 06.12.2010р. №18/7855 ОСОБА_2 надало дозвіл на проживання у цій квартирі з правом постійної реєстрації до отримання постійного житла.

Рішенням виконкому від 21.04. 2011р. №287 «Про реєстрацію фізичних осіб за місцем проживання» ОСОБА_2 надано дозвіл на реєстрацію разом із батьком, як членом сім'ї.

Згідно з ч.1 ст. 1321 ЖК України до жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відносяться жилі приміщення, пристосовані для тимчасового проживання громадян, які не мають або втратили постійне місце проживання.

Відповідно до ст. 1322 ЖК України жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний доход недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення.

Матеріалами справи доведено, що іншого нерухомого майна у ОСОБА_2. і ОСОБА_3 немає, вони є потерпілими від наслідків Чорнобильської катастрофи 3 категорії. Відповідач ОСОБА_3 з червня 1997р. є військовим пенсіонером. Середньомісячний дохід ОСОБА_2 за 2010-2011р.р. складає 2,5тис.грн. 20.08.2012р. вони отримали ордер серії ЖЖ №002827 на заселення у спірну квартиру із правом постійної державної реєстрації.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 у складі сім`ї із батьком - ОСОБА_3 перебувають на квартирному обліку у міськвиконкомі в списку першочергового одержання житла за №331 з 25.12.1997 року. Факт не перебування вказаних осіб саме на обліку громадян, які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання не може бути підставою для визнання незаконними та скасування вказаних рішень виконкому та їх виселення без надання іншого житла. Особи, які перебували на обліку громадян, які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання вже ним забезпеченні, відмовилися або не поновлюють документи на одержання таких житлових приміщень (лист відділу по обліку та розподілу жилої площі від 07.02.2014 року №27).

На підставі наведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що у ОСОБА_2 І ОСОБА_3 були правові підстави щодо зайняття спірної квартири фонду житла з тимчасового проживання громадян.

Згідно з пп.1 п.а ч.1 ст.29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів ради сільських, селищних міських ради управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Відповідно до пп.2 п.а ч.1 ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до компетенції органу місцевого самоврядування входить облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов, розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності, вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності. Частиною 4 Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання, затвердженого постановою КМУ від 31.03.2004р. №422 житлові приміщення виключаються з фондів житла для тимчасового проживання, якщо відпала потреба в такому їх використанні, а також у разі виключення їх в установленому порядку з числа житлових.

Рішенням виконкому Житомирської міськради від 21.03.2013р. №123 «Про надання жилої площі ОСОБА_2.» було прийнято про виключення спірної квартири з фонду житла для тимчасового проживання із наданням у постійне користування без зняття з квартирного обліку.

Враховуючи той факт, що квартира даним рішенням виведена з названого фонду, доводи прокурора щодо порядку порушення черговості стосовно осіб, які перебувають на обліку житла для тимчасового проживання є безпідставними.

Відповідно до ст.51 ЖК України жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської… Ради за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Згідно п.54 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Український РСР (затверджених постановою Ради Міністрів УССР і Укрпрофради від 11.12.1984року №470) (далі Правил) передбачає в окремих випадках на прохання громадян, що перебувають на квартирному обліку та громадян, що користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, у порядку тимчасового поліпшення житлових умов їм може бути надане жиле приміщення, яке не відповідає вимогам, передбаченим п.51, абз.1 п.52,55 цих Правил, або за розміром менше від рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті зі збереженням відповідно права перебування на обліку та в списках першочерговиків чи в списку позачерговиків. Жиле приміщення надається громадянинові на всіх членів сім'ї, які перебувають разом з ним на квартирному обліку.

П.п.51,52 Правил передбачають, що жиле приміщення, яке надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі старшими за 9 років, крім подружжя, а також особами, які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв'язку з чим вони не можуть проживати в одній кімнаті з членами своєї сім'ї.

Як видно із матеріалів справи, спірна квартира при вселенні не відповідала санітарним нормам, потребувала ремонту, були відсутні прилади опалення, газопостачання. Відповідачі проживають в одній кімнаті.

Відповідно до ст. 58,59 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Позовної вимоги про визнання ордеру на заселення у спірну квартру прокурор не заявляв.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів щодо соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей покладається на органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки)), які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно з Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку) та інші.

На підставі наведеного відповідачі реалізували своє право на приватизацію житлового приміщення - спірної квартири, відділом приватизації державного житлового фонду видано розпорядження від 14.08.2013р. № 62818 та свідоцтво на право власності.

Відповідно до п. 36, пп.6. п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 17.10.2013 року № 868 для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у… комунальному житловому фонді, чи його дублікат.

Житловим законодавством передбачено виселення без надання іншого житлового приміщення у разі якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням; осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення; та у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним (ст.ст.116, 117 ЖК України).

Відповідно до ст. 117 ЖК України, у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення. У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого ч.1 цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали.

Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідачі перебувають на квартирному обліку у міськвиконкомі в списку першочергового одержання житла за №331 з 25.12.1997 року.

Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Так, відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що ратифікована Україною 17.07.1997 року передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В контексті забезпечення дотримання принципів Конституції та Конвенції було прийнято Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, ст. 17 якого передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини визначено, що навіть при допущенні деяких порушень закону державним органом, громадянин не може відповідати за їх помилки. Так, п. 21 Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06. 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року у справі «Stretch v. United Kingdom» (Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії) (www.echr.coe.int/erchr) виходячи зі змісту п. 32-35, майном у значенні ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором укладеним з органом публічної влади.

Так як, зазначено у п. 32-34 вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, відповідно до практики «майно» розглядають як «існуюче майно» або активи, включаючи вимоги, стосовно яких заявник може заявити, що він має, принаймні, «законні очікування» отримання ефективної реалізації права власності.

Отже, позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа - суб'єкт приватного права, - не може відповідати за помилки державних органів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки. Таким чином, якщо особи отримали у власність майно від держави, то подальше позбавлення цих осіб цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон є неприпустимим.

Ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України).

Судове рішення є законним та обгрунтованим. Підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення немає.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,307,308,313-315,319,324,325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира Житомирської області від 12 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : Судді :