АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 682/3639/14-ц
Провадження № 22-ц/792/630/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого-судді Ярмолюка О.І.

суддів Власенка О.В., Юзюка О.М.,

при секретарі Шевчук Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним і стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2015 року,

встановила:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») про визнання договору фінансового лізингу недійсним і стягнення грошових коштів.

ОСОБА_1 зазначив, що 21 жовтня 2014 року сторони уклали договір фінансового лізингу № 01/14-00044, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати у власність і передати йому в користування міні-трактор Dongfeng 244 на певний строк за плату. У той же день позивач сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 10000 грн. комісійної винагороди за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не надало йому повної та достовірної інформації щодо умов договору фінансового лізингу, внаслідок чого позивач розцінював первинний платіж як часткову оплату вартості товару. В подальшому відповідач відмовився передати йому трактор посилаючись на те, що договором передбачено попередню сплату 50% вартості предмету лізингу, отже, позивача було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Умови договору фінансового лізингу про перший лізинговий платіж і витрати лізингоодержувача, зміну вартості предмету лізингу та коригування лізингових платежів, права й обов'язки сторін, відповідальність лізингоодержувача є несправедливими та суперечать положенням ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХІІ). Договір фінансового лізингу не містить усіх істотних умов, а саме відомостей щодо предмету лізингу, та укладений сторонами з недодержанням вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, а ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не є фінансовою установою та вчинило цей договір без відповідного дозволу (ліцензії) на право здійснення фінансових послуг. Отже, договір фінансового лізингу відповідно до ст. 220 ЦК України є нікчемним і не відповідає вимогам закону, тому в силу ст.ст. 203, 215, 227 ЦК України він має бути визнаний судом недійсним.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд визнати договір фінансового лізингу № 01/14-00044 від 21 жовтня 2014 року недійсним і стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на свою користь 10000 грн.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2015 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що укладений сторонами договір фінансового лізингу відповідає вимогам закону, а позивач не довів його недійсність.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Сторони, які в установленому порядку оповіщені про час і місце судового засідання, до суду не з'явилися. Від ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що 21 жовтня 2014 року сторони уклали договір фінансового лізингу № 01/14-00044, за умовами якого ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» зобов'язалося придбати у власність і передати ОСОБА_1 у користування міні-трактор Dongfeng 244 вартістю 100000 грн., а той, у свою чергу, взяв на себе зобов'язання прийняти предмет лізингу та використовувати його за цільовим призначенням, сплачувати ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» лізингові платежі у розмірах і строки, передбачені договором.

ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» мало передати ОСОБА_1 предмет лізингу протягом строку, який не перевищує 120 робочих днів з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% вартості предмету лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10% вартості предмету лізингу) та комісії за передачу товару (3% від вартості предмету лізингу). При цьому ОСОБА_1 зобов'язався сплатити відповідачеві авансовий платіж впродовж 12 місяців періодичними платежами в розмірі 4166 грн. 67 коп. на місяць.

В подальшому позивач повинен був сплатити ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» другий лізинговий платіж, який складається з частини вартості предмету лізингу, процентів за користування предметом лізингу та комісії за супроводження договору. ОСОБА_1 зобов'язався внести цей платіж на рахунок лізингодавця протягом 60 місяців періодичними платежами в розмірі 1189 грн. 50 коп. на місяць.

Після сплати ОСОБА_1 усіх лізингових платежів до нього мало перейти право власності на предмет лізингу.

21 жовтня 2014 року ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 10000 грн. комісії за організацію оформлення договору фінансового лізингу.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Згідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-ІІІ) фінансовий лізинг є одним із видів фінансових послуг.

В силу ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон № 723/97-ВР) фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Частиною 1 статті 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) /ст. 215 ЦК України/.

З положень ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 227 ЦК України вбачається, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом /ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України/.

Оцінивши в сукупності докази у справі, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що укладений сторонами договір фінансового лізингу відповідає вимогам закону.

Норми Цивільного кодексу України та Закону № 723/97-ВР не містять положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, тому суд дійшов правильного висновку про додержання сторонами вимог закону щодо простої письмової форми оспорюваного правочину.

Відповідно до п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2664-ІІІ фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку; до фінансових установ належать, зокрема, лізингові компанії; фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Частиною 1 статті 5 Закону № 2664-ІІІ встановлено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій /ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону № 2664-ІІІ/.

В силу ч. 1 ст. 34 Закону № 2664-ІІІ національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 11 вересня 2014 року /а.с. 58/ вказує на те, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» є юридичною особою, до основного виду діяльності якої віднесено фінансовий лізинг.

11 вересня 2012 року Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, взяла на облік ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» як юридичну особу, яка має право надавати послуги з фінансового лізингу, про що свідчить довідка про взяття на облік юридичної особи від 30 вересня 2014 року /а.с. 57/.

Чинне законодавство не передбачає ліцензування діяльності з фінансового лізингу, а матеріали справи не містять жодних доказів існування перешкод у здійсненні ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» цієї діяльності.

Отже, посилання ОСОБА_1 на відсутність у ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» права на укладення договору фінансового лізингу від 21 жовтня 2014 року № 01/14-00044 не ґрунтуються на законі та фактичних обставинах справи.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків /ч. 1 ст. 626 ЦК України/.

Згідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як передбачено ч. 2 ст. 6 Закону № 723/97-ВР, істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ч. 1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними /ч. 1 ст. 184 ЦК України/.

З п. 1.1 договору фінансового лізингу та специфікації, що міститься у додатку № 3 до договору, вбачається, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» зобов'язалося передати ОСОБА_1 у користування міні-трактор Dongfeng 244 вартістю 100000 грн., а після сплати позивачем усіх лізингових платежів до нього мало перейти право власності на цей трактор.

Умови договору містять марку, модель і ціну предмету лізингу, що вирізняє його з поміж інших однорідних речей, тому твердження ОСОБА_1 про невизначеність предмету договору лізингу та недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору не відповідають дійсності.

В силу ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості /ч. 1 ст. 627 ЦК України/.

Статтею 16 Закону № 723/97-ВР встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Пунктом 8.2.1 договору фінансового лізингу визначено, що перший лізинговий платіж, який ОСОБА_1 має внести на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», складається з авансового платежу, комісії за організацію оформлення даного договору та комісії за передачу товару.

Цивільне законодавство встановлює презумпцію свободи договірних зв'язків та не містить імперативної норми, яка б забороняла лізингодавцю одержувати винагороду за організацію оформлення договору, тому сторони могли передбачити у договорі право ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на таку винагороду.

Доводи ОСОБА_1, що комісія за організацію оформлення договору фінансового лізингу виходить за межі переліку лізингових платежів, установлених законом, не заслуговують на увагу.

Є необґрунтованими й твердження ОСОБА_1 про незаконність умов договору фінансового лізингу щодо коригування розміру лізингових платежів /п.п. 8.3, 8.4, 8.8, 8.13, 8.14, 8.15/.

Згідно до ч. 1 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача /ч. 2 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ/.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами передбачений у ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ і не є вичерпним. Зокрема, до несправедливих умов відносяться умови договору про:

- звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника) /п. 1/;

- встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця /п. 3/;

- надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору /п. 4/;

- встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором /п. 5/;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається /п. 6/;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі /п. 11/;

- визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору /п. 13/.

В силу ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною /ч. 1 ст. 19 Закону № 1023-ХІІ/.

Відповідно до п.п. 2, 4, 7 ч. 3 ст. 19 Закону № 1023-ХІІ забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним /ч. 5 ст. 19 Закону № 1023-ХІІ/.

Як передбачено ч. 6 ст. 19 Закону № 1023-ХІІ правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Договір фінансового лізингу № 01/14-00044 від 21 жовтня 2014 року містить умови про перший лізинговий платіж і витрати лізингоодержувача, зміну вартості предмету лізингу та коригування лізингових платежів, права й обов'язки сторін, відповідальність лізингоодержувача /п.п. 1.6, 3.3, 3.3.4, 3.3.8, 5.4, 5.5, 5.6, 5.7, 5.15, 8.3, 8.7, 8.10, 8.13, 8.14, 8.15, 9.2, 9.4, 10.2, 10.3, 10.4, 10.5, 10.7, 10.11, 10.12/.

У суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання цих положень договору несправедливими, а у справі відсутні достатні й об'єктивні докази здійснення ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» нечесної підприємницької практики, що призвело до порушення прав ОСОБА_1 як споживача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують указаних висновків суду.

Згідно до ч. 1 ст. 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язаннями щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Пунктом 1.4 договору фінансового лізингу визначено, що за зобов'язаннями перед лізингоодержувачем щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог монтажу тощо відповідає продавець.

Зазначена умова договору не встановлює сторону, яка здійснює вибір продавця (постачальника), тому підстави вважати її такою, що суперечить закону, відсутні.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О. І. Ярмолюк

_____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Маршал І.М.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 19