У х в а л а

іменем україни

01 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», ОСОБА_8 про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 16 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 15 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № ZRCWGA000000003, за умовами якого позичальник отримав кредит на суму у розмірі 69 386 доларів США 06 центів з остаточним строком погашення до 15 вересня 2018 року.

У забезпечення виконання кредитних зобов'язань 15 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 і ОСОБА_9 укладено договір іпотеки, відповідно до якого останні надали в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Брусилівською державною нотаріальною конторою Житомирської області 08 вересня 2008 року, після смерті ОСОБА_10 (батька іпотекодавців). Згідно з рішенням апеляційного суду Житомирської області від 27 січня 2014 року право власності на 1/2 частину будинку, який є предметом іпотеки, визнано за ОСОБА_7 (дружина ОСОБА_10). Крім того, 20 липня 2014 року іпотекодавець ОСОБА_9 померла і спадщину після якої прийняла ОСОБА_8

Посилаючись на те, що право власності на 1/2 частину житлового будинку, який передано в іпотеку, судовим рішенням визнано за ОСОБА_7, яка не давала своєї згоди на передачу в іпотеку зазначеної частини спірного будинку, позивачі просили суд задовольнити позов та визнати недійсним договір іпотеки № ZRCWGA000000003 від 15 вересня 2008 року.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 16 лютого 2015 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки № ZRCWGA000000003 від 15 вересня 2008 року, укладений між іпотекодавцями ОСОБА_6, ОСОБА_9 та іпотекодержателем ПАТ КБ «Приватбанк», посвідчений державним нотаріусом Коростишівської державної нотаріальної контори Житомирської області та зареєстрований за № 1-3140.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Касаційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Судами встановлено, що 15 вересня 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору № ZRCWGA, укладеному між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк», між ОСОБА_6, ОСОБА_9 та банком було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавці ОСОБА_6 та ОСОБА_9 передали іпотекодержателю ПАТ КБ «Приватбанк» в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 107,60 кв.м, житловою площею 64 кв.м. В договорі іпотеки зазначено, що майно належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Брусилівською державною нотаріальною конторою Житомирської області 08 вересня 2008 року, реєстр №2683, зареєстрованого в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації в книзі №5 номер запису 906, реєстраційний номер 24616339.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Житомирської області від 27 січня 2014 року задоволено частково позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 (спадкоємець ОСОБА_7), треті особи - ПАТ КБ «Приватбанк», Попільнянська державна нотаріальна контора, про визнання права власності, поділ майна, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Брусилівською державною нотаріальною конторою 02 листопада 2001 року на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_9 після смерті ОСОБА_10 Відповідно до вказаного рішення, визнаючи за позивачкою право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, суди виходив із того, що зазначене нерухоме майно було придбане нею в період перебування у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_10

28 квітня 2014 року за ОСОБА_9 було зареєстровано 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст.. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України.

Задовольняючи позов ОСОБА_6 та ОСОБА_9, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірний житловий будинок був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_7, оскільки остання набула право власності на 1/2 частину цього будинку у період шлюбу. Укладення договору іпотеки від 15 вересня 2008 року та передача в іпотеку банку спірного будинку без згоди співвласника ОСОБА_7 суперечить положенням ч. 1 ст. 203 ЦК України та є підставою для визнання недійсним оспореного договору іпотеки згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів визначені Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

За умовами договору іпотеки від 15 вересня 2008 року ОСОБА_6 та ОСОБА_9 було передано в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1.

Отже, іпотекодавці розпорядилися, а ПАТ КБ «Приватбанк» прийняв в іпотеку майно, 1/2 частина якого належала ОСОБА_7 з момент придбання спірного будинку подружжям ОСОБА_10 (померлого) та ОСОБА_7, що спростовує доводи касаційної скарги відносно того, що на момент укладення спірного договору іпотеки ОСОБА_7 не мала права власності на майно, яке передано в іпотеку.

Тому, до висновку у справі суди першої та апеляційної інстанцій дійшли на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржених судових рішень, а фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду з їх оцінки, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

За таких обставин, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року та ухвала апеляційного суду Житомирської області від 16 лютого 2015 року відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відхилити.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 16 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик