УХВАЛА

іменем україни

8 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Олександрійського міського голови Цапюка Степана Кириловича, виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області, міського комунального лікувально-профілактичного закладу - міська лікарня № 1 м. Олександрії про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційними скаргами міського голови м. Олександрія Кіровоградської області Цапюка Степана Кириловича на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 18 березня 2015 року та ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 18 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 1 лютого 2011 року працювала на посаді головного лікаря міського комунального лікувально-профілактичного закладу - міська лікарня № 1 м. Олександрії. Розпорядженням Олександрійського міського голови від 21 травня 2014 року № 112-к її було звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків. Вважаючи своє звільнення незаконним, позивачка просила суд визнати зазначене розпорядження незаконним, поновити її на роботі на попередній посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 січня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Скасовано розпорядження Олександрійського міського голови Цапюка С.К. від 21 травня

2014 року № р-112-к та наказ міського комунального лікувально-профілактичного закладу - міська лікарня № 1 м. Олександрії від 22 травня 2014 року № 31-к про звільнення ОСОБА_3 Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді головного лікаря міського комунального лікувально-профілактичного закладу - міська лікарня № 1 м. Олександрії з дня її звільнення - з 21 травня

2014 року. Стягнуто з міського комунального лікувально-профілактичного закладу - міська лікарня № 1 м. Олександрії на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 91 729 грн 82 коп., яка обрахована без утримання податків та інших обов'язкових платежів, 1 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 18 березня

2015 року рішення міськрайонного суду змінено в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат. Стягнуто з міського комунального лікувально-профілактичного закладу - міська лікарня № 1 м. Олександрії на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 67 837 грн 97 коп., яка обрахована без утримання податків та інших обов'язкових платежів. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права: ОСОБА_3 просить змінити рішення апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити нове рішення про повне задоволення її вимог у цій частині; міський голова м. Олександрія Кіровоградської області Цапюк С.К. просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_3

Касаційна скарга міського голови м. Олександрія Кіровоградської області підлягає відхиленню, а касаційна скарга ОСОБА_3 - частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суди виходили із того, що в діях позивачки не встановлено одноразового грубого порушення трудових обов'язків, яке може бути підставою для її звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, тому зазначене розпорядження про її звільнення вважали незаконним.

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи, доказам, наданим сторонами та правильно оціненим судом, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Апеляційний суд змінюючи рішення районного суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, послався на те, що виплачена позивачці за наказом відповідача від 6 грудня 2013 року № 375 у березні 2014 року премія за своєю природою є одноразовою виплатою та відповідно до п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 не враховується при обчисленні середньої заробітної плати.

З рішенням апеляційного суду в частині позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду в частині вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідає.

За положеннями п. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами.

За змістом указаної норми підставою для звільнення є вчинення особою одноразового грубого порушення трудових обов'язків, а не триваючого, зокрема, неналежне виконання своїх обов'язків тощо.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Крім того, звільнення на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватись з дотриманням порядку і строків, викладених у ст. ст. 148, 149 КЗпП України.

Зокрема, у п. 1 ст. 41 КЗпП України йдеться про одноразове грубе порушення трудових обов'язків, а не про тривале, системне, що могло бути підставою для звільнення за інших підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 1 лютого 2011 року ОСОБА_3 працювала на посаді головного лікаря міського комунального лікувально-профілактичного закладу - міська лікарня № 1 м. Олександрії. Розпорядженням Олександрійського міського голови від 21 травня 2014 року № 112-к її було звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 в частині поновлення її на роботі суди правильно виходили із того, що в діях позивачки роботодавцем не доведено одноразового грубого порушення трудових обов'язків, яке може бути підставою для її звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, тому зазначене розпорядження про її звільнення є незаконним.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи у частині вказаних вимог ОСОБА_3 судами не було порушено норми матеріального й процесуального права, а наведені в скарзі міського голови м. Олександрія Кіровоградської області доводи є необґрунтованими та правильність висновків суду не спростовують.

Обґрунтовуючи заперечення проти апеляційної скарги, ОСОБА_3 посилалась на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. При цьому зазначала, що у розрахунок середньої заробітної плати правильно була врахована призначена та виплачена у березні 2014 році премія, що відповідає п. 3 та п. 4 розд. 3 вказаного Порядку.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно п. 3 та п. 4 розд. 3 вказаного Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов'язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; зокрема доводи щодо правової природи виплаченої позивачці премії та підстави її врахування чи не врахування при обчисленні середнього заробітку, що має значення для обчислення розміру середнього заробітку.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду в частині позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу міського голови м. Олександрія Кіровоградської області відхилити, касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 18 березня 2015 року у частині позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 січня 2015 року в незмінній при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 18 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик