____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/860/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2015 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Огренич І.В.

при секретарі - Камінській О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та просить визнати недійсним договір іпотеки від 02 серпня 2013 року, укладений між нею та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., предметом якого є квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, посилаючись на те, що 02 серпня 2013 року вона уклала договір позики з відповідачем ОСОБА_2, в якості забезпечення виконання договору позики, сторони уклали іпотечний договір відносно вказаної квартири. На час укладення спірного договору в квартирі, яка є предметом іпотеки був зареєстрований її неповнолітній син, та при укладенні договору був відсутній дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такої дії, в звязку з чим позивачка вважає, що спірним договором порушені права її малолітнього сина.

У судове засідання позивачка не зявилась, представник позивачки - ОСОБА_4 надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, справу просить розглянути за їх відсутністю.

Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідачка та її представник під час розгляду справи позовні вимоги не визнавали та заперечували проти задоволення позову в повному обсязі, зазначивши, що при оформленні спірного іпотечного договору ОСОБА_1 надала приватному нотаріусу довідку про склад сімї, в якій були відсутні відомості про реєстрацію в квартирі неповнолітніх дітей, та додала до заперечень на підтвердження указаних доводів засвідчену копію цієї довідки, оригінал якої зберігається у справах нотаріуса. Крім того, підписуючи іпотечний договір, ОСОБА_1 у нотаріально посвідченому іпотечному договорі виклала заяву, яка ніким не скасована, про те, що ніхто з неповнолітніх дітей не має права власності або право користування іпотечною квартирою. У судове засідання 08 червня 2015 року відповідачка та її представник не зявились, повідомлялись належним чином, про причини неявки до суду не повідомили.

Представник Служби у справах дітей Одеської міської ради у судове засідання не з'явилась, повідомлялась, надала до суду про розгляд справи за її відсутності, вирішення спору залишає на розсуд суду, з урахуванням прав неповнолітнього.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, 02 серпня 2013 року між ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., та зареєстрований за № 1442.

Відповідно до умов вказаного Договору позики ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняла у власність грошові кошти в розмірі 221 616,00 грн., що еквівалентно 27 360,00 доларів США, які остання зобовязалася повернути не пізніше 02 серпня 2014 року, у порядку та на умовах, передбачених Договором.

Також, 02 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, за яким ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань позичальника передала ОСОБА_2 в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., зареєстровано в реєстрі за № 1443.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст. 1 Закону України «Про іпотеку).

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При цьому, згідно з ч.ч. 1,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 177 СК батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки і піклування поміж іншого вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, як укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири.

Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки та особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовитися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

При цьому отримання дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки входить до обов'язку батьків неповнолітніх дітей, а не позикодавця.

Власником спірної квартири на момент її передачі у іпотеку була лише позивач, майнові права дитини на спірну квартиру відсутні.

Так, пунктами 1.9, 1.10 гл. 2 розд. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. N 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за N 282/20595; далі - Порядок N 282/20595) передбачено, що з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подання йому довідки про склад сім'ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. У разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні чи неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Таким чином, встановлена норма зобов'язує нотаріусів при оформленні правочинів щодо відчуження нерухомого майна аналізувати подані йому документи, зокрема, на предмет існування прав користування таким нерухомим майном у дитини (дітей). Тому нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації.

Судом встановлено, що позивачка має сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис № 317 від 03 вересня 2008 року, виконаний Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси).

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 листопада 2005 року. На момент укладення договору іпотеки ОСОБА_1 було надано довідку від 01 серпня 2013 року № 2319, згідно з якою в указаній квартирі був зареєстрований лише іпотекодавець.

Разом з тим надані до суду ОСОБА_1 на підтвердження факту реєстрації та проживання у спірній квартирі разом з дитиною копії свідоцтва про народження та копії довідки про склад сімї від 29 липня 2013 року № 2318, не є належними доказами в розумінні ст. 58 ЦПК України, оскільки не підтверджують фактичного проживання у квартирі АДРЕСА_1 в момент укладення договору іпотеки.

Крім того, для вирішення спору по суті має важливим довідка, яка є ближчою по даті укладання іпотечного договору, а також та, що була надана самою ОСОБА_1 при укладенні спірного договору.

Всі суттєві умови, передбачені ст. 18 Закону України «Про іпотеку», при укладені між сторонами договору іпотеки від 02 серпня 2013 року були дотримані, отже, підстав для задоволення вимог за позовом немає.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сторонами договору іпотеки досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо способу звернення стягнення на предмет іпотеки, що узгоджується з нормами матеріального права.

Крім того, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Проте позивач у п. 4.1.,4.5. договору іпотеки підтвердила про те, що у квартирі була зареєстрована лише вона, «права третіх осіб на предмет іпотеки відсутні»; «іпотекодавець підтвердив про те, що укладення цього договору не призведе до порушення будь-якого положення чинного законодавства, а також порушення прав та обовязків малолітніх, неповнолітніх, недієздатних чи обмежено дієздатних членів сімї іпотекодавця», знехтувавши своїми правами і обов'язками, які випливають з договору позики та іпотечного договору, обсягом відповідальності перед позикодавцем; ввела в оману позикодавця та нотаріуса щодо інформації про дитину, яка мала право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки; навмисно з метою заволодіння чужими грошовими коштами у особливо великих розмірах позивач надала до нотаріуса і до суду різні довідки про склад сімї.

Позивач не надав докази фактичного проживання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, на момент укладання договору іпотеки та обставин, викладених позивачем, а відтак, суд не може ґрунтуватись на припущеннях, що є порушенням ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів.

Крім того, позивачка звертаючись до суду із вказаним позовом посилається на порушення прав свого неповнолітнього сина, при цьому сама позивач посилається на те, що таке порушення відбулося на підставі Іпотечного договору від 02 серпня 2013 року, який в свою чергу укладеного між нею та ОСОБА_2, в тому числі на підставі Довідки (виписки із домової книги про склад сімї та реєстрацію) від 01 серпня 2013 року за номер 2319, яка надана приватному нотаріусу саме позивачем (Іпотекодавцем/Боржником).

Фактично вбачається, що такі дії позивача обумовленні небажанням виконувати свої зобовязання за Договором позики від 02 серпня 2013 року, укладеного між сторонами по вказаній справі та направлені на уникнення відповідальності за зобовязаннями.

При цьому звертаючись до суду позивач не просить захистити права її неповнолітнього сина в порядку передбаченому ст. 39 ЦПК України, а звертається до суду з позовом тільки від свого імені та в своїх інтересах.

При таких обставинах, суд вважає вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими, не доведеними та не підлягаючими задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10,11,59-61,64,158,212, 213, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 317, 526 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Огренич І. В.