У х в а л а

іменем україни

25 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Дьоміної О.О.,

Парінової І.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Дроздівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, третя особа - сільський голова Дроздівської сільської ради ОСОБА_3, про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, за касаційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 03 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Дроздівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, третя особа - сільський голова Дроздівської сільської ради ОСОБА_3, про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на те, що вона з 01 серпня 2012 року працювала у Дроздівській сільській раді Білоцерківського району на посаді начальника військово-облікового столу на період відсутності основного працівника на 0,5 ставки. 13 березня 2013 року була звільнена з роботи за власним бажанням по ст. 38 КЗпГІ України. Всупереч вимог ст. 117 КЗпП України відповідач не провів з нею розрахунок в день звільнення 13 березня 2013 року, а лише 31 березня 2013 року виплатив заборгованість із заробітної плати, а 04 квітня 2013 року компенсацію за невикористану відпустку. У зв'язку з чим, позивачка просила стягнути з Дроздівської сільської ради на свою користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 16 грн за жовтень-листопад 2012 року, компенсацію за невикористану відпустку - 128 грн 41 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку - 22 706 грн 34 коп. та судові витрати.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 03 березня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 надано роз'яснення, зокрема, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Частиною 1 ст. 233 ЦК України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення ‒ в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку є необґрунтованими, оскільки компенсація за невикористану відпустку рахована відповідачем вірно, оплата праці позивачу здійснювалася згідно її посадових окладів за штатними розписами, затвердженими у передбаченому законом порядку, тому підстави для нарахування недоплаченої заробітної плати за жовтень та листопад 2012 року відсутні. Хоча всупереч вимог ст. 116 КЗпП України відповідач провів розрахунок при звільненні не в день звільнення, а саме із затримкою в 11 днів і вимога про застосування ст. 117 КЗпП України є обґрунтованою, однак позивачем пропущено установлений строк для захисту такого права та не наведено поважні причини його пропуску.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року та ухвала апеляційного суду Київської області від 03 березня 2015 року ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4, відхилити, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 03 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: О.О. Дьоміна

І.К. Парінова