22-ц/775/396/2015(м)
Категорія 33 Головуючий у 1 інстанції Козлов Д.О.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі Брежнєві Д.О.

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, третя особа - Маріупольське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування за апеляційними скаргами заступника прокурора Донецької області та ОСОБА_2 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування. Позивачка посилалася на те, що за її зверненням до Жовтневого РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області за фактом неправомірних дій з боку посадових осіб кредитної спілки «Кредитно-депозитний центр «Професіонал» 6 серпня 2014 року відомості про кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, однак працівниками міліції допускається неналежне розслідування вказаного кримінального провадження, що порушує її права, спричиняє моральні страждання. Просила стягнути з Державної казначейської служби України у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 17 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 500 грн. В задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Донецької області просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким стягнути на її користь 10 000 грн. з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Зазначає, що визначений судом розмір моральної шкоди 500 грн. є несправедливо малим і не співмірним із сумою заподіяної шкоди, завданої злочином, який розслідують працівники міліції.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 просили розглянути справу у їх відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Кліменкової А.В., думку представника Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області Юрасової О.В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора Донецької області підлягає задоволенню, а підстави для задоволення скарги ОСОБА_2 відсутні, враховуючи наступне.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачка неодноразово зверталася до органів державної влади для забезпечення належного захисту її прав в рамках кримінального провадження і незаконна бездіяльність органу досудового розслідування була встановлена на підставі проведених перевірок, із притягненням винних осіб до відповідальності, то ці обставини, у сукупності, свідчать про завдання цією бездіяльністю позивачці моральних страждань та порушення її законних прав.

З висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають з встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказане судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до правоохоронних органів з заявою про факти неправомірних дій з боку посадових осіб кредитної спілки «Кредитно-депозитний центр «Професіонал».

31 липня 2014 року зазначене звернення зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події Жовтневого РВ Маріупольського МУ за № 12828.

6 серпня 2014 року відомості про кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002927 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України.

За висновком від 28 жовтня 2014 року за результатами розгляду звернення ОСОБА_2 представниками слідчого управління ГУ МВС України в Донецькій області було встановлено, що надані СВ Жовтневого РВ ММУ ГУ МВС України в Донецькій області в рамках проведення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за заявою ОСОБА_2 від 6 серпня 2014 року, вказівки не були виконані у встановлені кримінально-процесуальним кодексом України строки, а також не було повідомлено позивачку про вирішення по суті поданого в рамках вказаного кримінального провадження клопотання ОСОБА_2 згідно ст. 220 КПК України.

На підставі неналежного виконання службових обов'язків працівниками СВ Жовтневого РВ ММУ ГУ МВС України в Донецькій області було встановлено неналежне проведення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за заявою ОСОБА_2

Згідно з висновком службового розслідування від 20 листопада 2014 року за результатами розгляду звернення ОСОБА_2 було встановлено, що на підставі неналежного виконання слідчим своїх обов'язків за кримінальним провадженням, внесеним до ЄРДР за заявою ОСОБА_2 від 6 серпня 2014 року слідчого СВ Жовтневого РВ ММУ ГУ МВС України в Донецькій області Жиленкова А.Е. було притягнуто до дисциплінарного стягнення у вигляді усного попередження, а також за неналежний контроль розслідування зазначеного кримінального провадження першого заступника Жовтневого РВ ММУ ГУ МВС України в Донецькій області Піддубного М.І. було притягнуто до дисциплінарного стягнення також у вигляді усного попередження.

Стаття 56 Конституції України визначає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч. 1 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду, передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відповідно до положень якого така шкода відшкодовується у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 2) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у п. 2 ч. 1 цієї статті; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Однак, як убачається з матеріалів справи, позивачка не належить до кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди, передбаченої зазначеним Законом.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно з роз'ясненнями п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідальність за шкоду, завдану фізичній чи юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю працівника під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, згідно зі ст.1172 ЦК України, покладається на юридичну особу, з якою цей працівник перебуває у трудових правовідносинах.

Як вбачається зі справи, обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_2 послалася на те, що, на її думку, розслідування відносно працівників кредитної спілки «Кредитно-депозитний центр «Професіонал» здійснюється з порушенням її прав та з порушенням закону і дана обставина підтверджена листом Маріупольського міського управління МВС України в Донецькій області від 5 листопада 2014 року.

В листі заступника начальника слідчого управління ГУ УМВС України в Донецькій області Литвиненко С.П. від 5 листопада 2014 року вказано, що управлінням проведена перевірка щодо неналежного проведення СВ Жовтневого РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002927 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та з інших питань. Встановлено, що досудове розслідування триває, остаточне процесуальне рішення по провадженню не прийнято, за неналежне розслідування винних осіб Жовтневого РВ Маріупольського МУ притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що правовідносини сторін та вимоги ОСОБА_2 виникли з відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй бездіяльністю органів досудового слідства (міліції), у зв'язку з невжиттям заходів до розслідування кримінальної справи у встановлений законом строк.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог.

Однак, зі справи вбачається, що свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачка заявила до Державної казначейської служби України, а Маріупольське МУ УМВС України в Донецькій області виступало у справі третьою особою.

Між тим, в даному випадку, предметом доказування повинна бути вина Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) відповідачів та спричинення моральної шкоди позивачці. Таких вимог до Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області позивачка не заявляла і вони не були предметом дослідження суду першої інстанції.

Апеляційний суд вважає, що неповне з'ясування судом всіх обставин у справі та неправильне застосування до спірних правовідносин правової норми призвело до того, що суд безпідставно поклав відповідальність щодо відшкодування шкоди ОСОБА_2 на державу, не звернувши уваги на те, що в силу ст. ст. 1166, 1167 ЦК України органи досудового розслідування повинні відповідати за заподіяну шкоду самостійно, як юридична особа. Не застосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню, призвело до ухвалення у справі незаконного судового рішення про відшкодування моральної шкоди, яке, на підставі ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції несправедливо визначив розмір відшкодування моральної шкоди в 500 грн. і ця сума є неспівмірною з розміром заподіяної їй моральної шкоди, є неспроможними, з урахуванням наведених раніше апеляційним судом обґрунтувань та безпідставності заявлених позовних вимог до Державної казначейської служби.

Тому, підстав для задоволення скарги позивачки, скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про стягнення з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн., немає.

З висновками суду про те, що позивачка має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування з посиланням на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцію України, в даному випадку, погодитися не можна, оскільки порядок відшкодування шкоди за рахунок держави передбачений у конкретно визначених законом випадках, які у даній справі не встановлені.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими

3) невідповідність висновків суду обставинам справи

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених законом підстав для відшкодування позивачці моральної шкоди за рахунок Державної казначейської служби України, апеляційна скарга заступника прокурора Донецької області визнається обґрунтованою, а рішення суду від 17 лютого 2015 року, як таке, що не відповідає нормам матеріального права та ухвалене з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з відмовою ОСОБА_2 у позові.

При цьому апеляційний суд враховує позицію з цього питання, викладену в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року.

Керуючись п.2 ч.1. ст.307, ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області задовольнити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2015 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, третя особа - Маріупольське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: Т.Г.Ігнатоля

С.А.Попова