Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2015 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

головуючої судді Сарай А.І.

при секретарі Струтинська Н.Ю.

з участю позивачки ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 про виділення частки та усунення перешкод в користуванні квартирою,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 про виділення частки та усунення перешкод в користуванні квартирою. Посилається на те, що 18 липня 1987 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб. Від даного шлюбу мають двоє дітей - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є повнолітнім та має свою сім'ю, і доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 Згідно рішення Ужгородського міського народного суду від 15 листопада 1990 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Незважаючи на розірвання шлюбу вони продовжують проживати разом в квартирі АДРЕСА_1, оскільки роздільного житла не мають. Загальна площа квартири становить 34.4 кв.м., з яких житлова площа - 23.3 кв.м. Квартира складається з двох житлових кімнат площею 11.8 кв.м. та 11.5 кв.м., кухні площею 5.3 кв.м., ванної кімнати площею 3.4 кв.м. та коридору площею 2.4 кв.м. Квартира належить на праві спільної сумісної власності їй, відповідачу ОСОБА_3, а також дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_6. Син ОСОБА_5 з свою сім'єю проживає в АДРЕСА_2, на проживання в батьківській квартирі не претендує. В квартирі фактично проживає вона, відповідач, а також їхня донька ОСОБА_6. Відповідач у спільну квартиру її не пускає, погрожує їй, внаслідок чого вона змушена тимчасово проживати в чужих людей. З цього приводу вона звернулася в міліцію, однак станом на теперішній час її заява не розглянута.

Посилаючись на норми ст.ст. 369, 370, 372, 391 ЦК України просила виділити їй частку у спільній сумісній власності, поділивши таким чином квартиру АДРЕСА_1. Погоджується на будь-які варіанти розподілу, в тому числі на виділення їй кімнати меншої площі. Решту кімнат просить залишити в загальному користуванні (коридор, кухню, ванну). Також просила зобов'язати відповідача ОСОБА_3 не чинити їй перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Під час розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги, про що подала відповідну заяву, в якій зазначила, що доводи відповідача про те, що квартира є неподільною є нічим іншим як спроба ввести суд в оману, оскільки квартира АДРЕСА_1 складається з двох житлових кімнат площею 11.8 кв.м. та 11.5 кв.м., кухні площею 5.3 кв.м., ванної кімнати площею 3.4 кв.м. та коридору площею 2.4 кв.м. З вказаного слідує, що позивачу може бути виділена житлова кімната площею 11.5 кв.м., а кухня, ванна кімната та коридор залишені у спільному користуванні. Квартира знаходиться в гуртожитку, який побудований таким чином, що з кожної житлової кімнати можливий окремий вихід в коридор загального користування, а отже є технічна можливість при потребі переобладнати кімнати в окремі квартири. Спірна квартира належить на праві власності їй, відповідачу, а також дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_6. При цьому, син ОСОБА_5 проживає окремо. Виділення кімнат можливо таким чином, що відповідач з донькою залишається в одній кімнаті, а вона з сином в іншій. Син проти такого вирішення спірної ситуації не заперечує. Відповідач не пускає її додому. Його доводи, що вона вживає алкогольні напої нічим не стверджені, є голослівними. Вона працюю на заводі Ядзакі та при можливості виїжджає на підробітки за кордон. Відповідач застосовує силу, що було причиною її неодноразових звернень до міліції. На підставі уточнених позовних вимог просить: виділити їй разом з сином житлову кімнату площею 11.5 кв.м. (відповідачу з донькою житлову кімнату площею 11.8 кв.м.), а кухню, ванну кімнату та коридор залишити в спільному користуванні; зобов'язати відповідача ОСОБА_3 не чинити їй перешкод в користуванні часткою в квартирі АДРЕСА_1. Також просила витребувати з МВ УМВС України в Закарпатській області її заяви та результати їх розгляду щодо протиправних дій відповідача ОСОБА_3

Позивачка в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала посилаючись на викладені в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог обставини і просить позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився. Подав письмові заперечення проти позову згідно яких просить в задоволенні позовних вимог позивачки відмовити. Зазначив, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню, оскільки виділити позивачці в натурі частку з двохкімнатної квартири технічно неможливо. Вимоги позивачки по виділу в натурі однієї з кімнат спірної квартири не відповідають розміру її частки у праві власності. Позивачка не надала належних та допустимих доказів в обгрунтування свого твердження про перешкоджання їй в користуванні спірною квартирою.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Пояснив, що у задоволенні позову слід відмовити з тих підстав, що немає технічної можливості поділу спірного майна. Частка, яку просить виділити позивачка значно перевищує її частку у спільній власності. Зазначив, що суб'єктивний склад учасників у справі є неправильним, оскільки співвідповідачем у даній справі повинна бути також неповнолітня донька сторін.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

Згідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За правилами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. У статті 64 ЦПК вказано, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

В судову засіданні встановлено, що сторони з 18.07.1987 р. перебували у зареєстровані шлюбі, який рішенням суду від 15.11.1990 р. між ними було розірвано (а.с. 11, 14).

Згідно даних свідоцтв про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 їх батьком значиться відповідач ОСОБА_3, а матір'ю позивачка ОСОБА_1 (а.с. 12, 13).

Позивачці ОСОБА_1, відповідачу ОСОБА_3 та їхнім дітям - сину ОСОБА_4 і доньці ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого 24.12.2008 р. виконавчим комітетом Ужгородської міської ради, на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1. (а.с. 16, 18).

Встановлено, і що не заперечується сторонами, у спірній квартирі на даний час проживають позивачка, відповідач та їхня донька, син сторін проживає в АДРЕСА_2.

Згідно технічного паспорту вказана квартира складається з двох кімнат житловою площею 23.3 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 11.8 кв.м., 2-га кімната - 11.5 кв.м., а також кухні площею 5.3 кв.м., ванної кімнати площею 3.4 кв.м. і коридору площею 2.4 кв.м. (а.с. 17).

Поняття спільної сумісної власності викладено в ст. 368 ЦК України як власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Припинення спільної сумісної власності можливе шляхом виділу частки у натурі (ст. 370 ЦК України) та поділу майна між співвласниками (ст. 372 ЦК України).

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами.

Співвласники майна, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на його поділ або на виділення з неї окремої частки.

Поділ майна, яке є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Разом з тим, згідно роз'яснень, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) останньої підлягає поділу в натурі, якщо сторонам можливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Таким чином, порядок користування жилими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення є відособленими та за розміром відповідають часткам цих осіб у квартирі.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями ст.ст. 213, 215, 30 ЦПК України судове рішення у справі може ухвалюватися щодо сторін, які беруть участь у її розгляді. Сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Окрім них, учасниками цивільного процесу є треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, а також особи, вказані в ст.ст. 38, 39, 45-47 ЦПК України.

Зокрема, відповідачем є особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами. Співвідповідачами можуть бути особи, що пов'язані між собою спільним обов'язком, а характер спірних правовідносин не дає можливості вирішити питання про права та обов'язки однієї особи без залучення до участі в справі іншої особи як учасника цих відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира належить на праві приватної спільної сумісної власності відповідачеві ОСОБА_3, позивачці ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_6. При цьому, суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, що, зокрема, стосується співвласника ОСОБА_6, яка позивачкою не залучалася до участі у справі.

Як стверджує відповідач та його представник технічної можливості поділу спірного майна немає та частка, яку просить виділити позивачка значно перевищує її частку у спільній власності.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема технічного паспорту спірної квартири, ідеальна частка житлової площі, що припадає на кожного з співвласників квартири, становить 5.825 кв.м., при цьому позивачка просить виділити їй та сину кімнату жилою площею 11.5 кв.м., залишивши відповідачу та доньці кімнату жилою площею 11.8 кв.м., а кухню, ванну кімнату та коридор - залишити в спільному користуванні.

Згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Під час розгляду справи судом сторонам роз'яснювалися права та обов'язки, передбачені ст. 27 ЦПК України. Проте позивачкою не заявлялося відповідне клопотання про призначення у даній справі експертизи з метою встановлення можливості виділу спірної частки квартири. При цьому, як вбачається з аналізу положення ч. 1 ст. 143 ЦПК України, експертиза призначається за заявою особи, яка бере участь у справі, тобто призначення експертизи з ініціативи суду за відсутності відповідного клопотання не передбачена.

З огляду на вказане суд вважає, що в задоволенні позову позивачки в частині виділення їй та сину кімнати площею 11.5 кв.м., а відповідачеві з донькою - кімнати площею 11.8 кв.м., належить відмовити.

Також суд констатує, що наявними матеріалами справи та в судовому засіданні позивачка не ствердила, що відповідач чинить перешкоди в користуванні спільною власністю, та в чому саме полягають такі перешкоди, в силу чого також не знаходить підстав для задоволення позовних вимог і в частині щодо усунення перешкод в користуванні квартирою.

Викладене не позбавляє позивачку права на повторне пред'явлення вимог до відповідача.

Тому, керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 321, 368-370, 372 ЦК України суд,

Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 про виділення частки та усунення перешкод в користуванні квартирою - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча Сарай А.І.