Справа № 346/6815/14-ц
Провадження № 22-ц/779/967/2015
Головуючий у 1 інстанції Хільчук І. І.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Мелінишин Г.П., Беркій О.Ю.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного закладу вузлової лікарні станції Коломия ДТГО "Львівська залізниця" в особі в.о. головного лікаря Федоришина Володимира Євгеновича про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, відшкодування моральної (немайнової) шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 24 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що працює на посаді лікаря-кардіолога в Державному закладі вузлова лікарня станції Коломия ДТГО "Львівська залізниця" (далі - Лікарня) з 02.01.1992 р. 21.11.2014 року в.о. головного лікаря Лікарні Федоришиним Bолодимиром Євгеновичем видано наказ, яким їй оголошено догану за неналежне виконання посадових обов'язків.

Вважає наказ про оголошення догани незаконним та таким, що підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Так, 22.10.2014 р. в 13 год. 50 хв. на амбулаторний прийом до лікаря-кардіолога ОСОБА_2 звернулася лікар-офтальмолог цього ж закладу ОСОБА_5, яка є її матір'ю, зі скаргами на болі за грудиною з іррадіацією в ліву руку, задуху, перебої у серцевій діяльності.

З анамнезу встановлено, що погіршення стану здоров'я відбулося 22.10.2014 р. о 10 год. 45 хв. в кабінеті в.о. головного лікаря вузлової лікарні ОСОБА_6 під час розбору неаргументованої скарги на лікаря ОСОБА_5 Внаслідок чого вона перенесла сильний психоемоційний стрес. І як результат стресу у ОСОБА_5 піднявся артеріальний тиск та виник приступ порушення ритму - серце-миготлива аритмія.

Як лікар-кардіолог вона запропонувала хворій зробити електрокардіограму та госпіталізувати її в кардіологічний відділ Коломийської ЦРЛ, або в терапевтичний відділ Лікарні, хвора від всіх пропозицій категорично відмовилася і вчинила власноручно підпис про відмову в амбулаторній картці.

Також позивач надала хворій невідкладну відповідну медичну допомогу і на прохання хворої відвезла її на приватній автомашині додому як матір, з якою разом проживають.

До ранку 24.10.2014р. хворій на дому проводилося необхідне медикаментозне лікування гіпертонічного кризу. Однак, вночі з 23.10.2014 р. на 24.10.2014 р. стан хворої погіршився, тому хворій повторно було запропоновано госпіталізуватися в Коломийську ЦРЛ, на що хвора заявила їй, що лікуватися вона буде тільки у неї у денному стаціонарі вузлової лікарні станції Коломия, де вона пропрацювала 48 років і має право вибору відділення для проходження лікування.

Таким чином, хвора ОСОБА_5 інформованої згоди на лікування в терапевтичному відділі Коломийської вузлової лікарні не дала.

Законом України "Про основи законодавства України про охорону здоров'я" від 19.11.1992р. передбачено права пацієнта, а саме в ст.ст.5, 35, 36, 38 зазначено право на свободу вибору в галузі охорони здоров'я: право на вільний вибір лікаря; право на вибір методів лікування, відповідно до рекомендацій лікаря; право на вибір закладу охорони здоров'я; право на заміну лікаря, а відповідно до вимог ч.2 ст.284 ЦК України передбачено, що особа, яка звернулася за наданням їй медичної допомоги має право на вибір лікаря та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій; надання медичної допомоги особі провадиться за її згодою; особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування.

В "Етичному кодексі лікарів України" від 27.09.2008 року, в розділі 2, ст.8 "Домінантність інтересів пацієнта" зазначено, що лікар повинен поважати право кожної людини вільно обирати лікаря, та зобов'язаний допомогти пацієнтові здійснити це право, а в розділі 3 "Зобов'язання лікаря щодо пацієнта" в ст.28 передбачено, що лікар повинен поважати, підтримувати право пацієнта вільно обирати лікаря, медичний заклад і сприяти реалізації права пацієнта на вільний вибір лікаря та медичної установи.

24.10.2014 року хвора ОСОБА_5 машиною швидкої допомоги о 7 год.55 хв. була доставлена у Лікарню. Але так як в цей день проводилась зустріч з кандидатами в народні депутати, то увесь медичний персонал перебував на зустрічі в актовому залі лікарні. Близько 2-х годин хвора ОСОБА_5 перебувала в її кабінеті №11. Після закінчення зустрічі, лаборант зробила аналіз крові, а медсестра кабінету функціональної діагностики зробила електрокардіограму, яка підтвердила її діагноз.

Вона намагалась доповісти завідуючому денним стаціонаром ОСОБА_7 про бажання хворої лікуватися тільки у денному стаціонарі, але заввідділенням в кабінеті не було і вона скерувала хвору близько 10 год. ранку в денний стаціонар, відповідно до вимог "Положення про денний стаціонар при поліклініці ДЗВЛ ст.Коломия, де в п.3.5. зазначено, що лікування хворих у денному стаціонарі проводиться лікарями поліклініки, які скерували їх для лікування, за рахунок основного робочого часу, а пунктом 4.2. передбачено, що відбір хворих для госпіталізації в денний стаціонар здійснюють лікарі амбулаторно-поліклінічного підрозділу вузлової лікарні ст.Коломия.

Вона ж з дня госпіталізації 24.10.2014р. хворої в денний стаціонар, відкрила листок непрацездатності ОСОБА_5 на 5 днів, відповідно до вимог п.1.4. Наказу МОЗ України №455 від 03.11.2001р. "Про затвердження інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян", де зазначено право видачі листків непрацездатності, надається лікуючим лікарям державних та комунальних закладів охорони здоров'я.

За увесь час лікування хворій ОСОБА_5 проводилося кваліфіковане патогенетичне, комплексне лікування.

Внаслідок ефективного лікування 27.10.2014 р. наступило значне покращення стану здоров'я пацієнтки ОСОБА_5 та нормалізація серцевого ритму, що підтвердила електрокардіограма від 27.10.2014р., наявна в матеріалах амбулаторної карти.

Без згоди пацієнтки ОСОБА_5 та без її відома як лікуючого лікаря, 29.10.2014р. з медичної служби Львівської залізниці прибула головний позаштатний кардіолог ОСОБА_8, яка оглянула пацієнтку ОСОБА_5, повністю підтвердивши діагноз та правильність і ефективність лікування.

Лікар-кардіолог ОСОБА_8 рекомендувала хворій ОСОБА_5 прибути на обстеження та лікування в кардіологічний відділ клінічної лікарні Львівської залізниці у січні 2015 p., з чим хвора погодилася.

Ст.33 "Етичного кодексу лікаря України" передбачено, що лікар за необхідності повинен запропонувати консультацію свого колеги, залежно від обставин, або погодитися на консультацію, бажану пацієнтом чи його близьким.

У відповідності до ст.4 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров'я» визначено, що пацієнт має право на проведення на його прохання консиліумів і консультацій інших спеціалістів.

05.11.2014р. ОСОБА_5 була виписана додому із значним покращенням стану здоров'я, в задовільному стані, з добрими показниками електрокардіограми і було закрито лікарняний лист.

Хвора була задоволена лікуванням та професійністю лікуючого лікаря. Реабілітаційний період хвора провела вдома, оформивши відпустку, почувала себе добре, скарг не надавала.

19.11.2014р. лікаря-кардіолога ОСОБА_2 в 11 год. без попередження було викликано в кабінет завполіклінікою ОСОБА_7, де знаходилася група медпрацівників вузлової лікарні, різних спеціальностей і зав.терапевтичним відділенням лікарні, лікар-терапевт ОСОБА_9 пред'явила безпідставні претензії по лікуванню ОСОБА_10, не маючи в поліклініці амбулаторної картки та листка призначення денного стаціонару хворої.

Отож, розбір випадку госпіталізації та лікування в умовах денного стаціонару хворої ОСОБА_5 без заяви хворої і без амбулаторної карти та листка призначень хворої є фактично неможливим та безпідставним.

Відповідно до ст.15 Закону України "Про основи законодавства України про охорону здоров'я" передбачено, що пацієнт має право на оскарження неправомірних дій медперсоналу.

Отже, розбору факту госпіталізації та лікування в умовах денного стаціонару ОСОБА_5, що могло привести до смерті хворої, не відбулося, так як не було правових підстав.

25.11.2014р. інспектор по кадрах вузлової лікарні станції Коломия вранці ознайомила її з наказом №126/В від 21.11.2014р., яким її притягнуто до дисциплінарної відповідальності - оголошено догану, в зв'язку з допущеними помилками в лікуванні хворої "М", які могли б призвести до смерті хворої. Що слугувало правовою підставою для притягнення її до дисциплінарної відповідальності в змісті наказу не вказано.

В наказі зазначено про допущені помилки при лікуванні хворої "М", тобто відкритої інформації щодо прізвища хворої немає, отож виходячи з описової частини наказу вона повинна сама встановити хвору "М" та визначити свої помилки, що свідчить про незаконність наказу.

Зазначала, що порушено порядок застосування дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 149 КЗпП. При оголошенні догани порушено ч.3 зазначеної статті, оскільки письмових пояснень з приводу допущених порушень ніхто з адміністрації від неї не вимагав. Грубо порушено ч.4 цієї ж статті і п.31 "Типових правил внутрішнього розпорядку для робітників і службовців, підприємств, установ, організацій", затверджених постановою Держкомітету праці СРСР від 20.07.1984 року №213, де вказано, що наказ про застосування дисциплінарного стягнення із зазначенням мотивів його застосування, оголошується працівникові під розписку у триденний строк.

В наказі повинно бути вказано в чому конкретно проявилося порушення, мотиви застосування дисциплінарного стягнення. У наказі є посилання на протокол розбору випадку госпіталізації та лікування в умовах денного стаціонару хворої "М", в той же час не вказано, які саме документи досліджувалися щодо хворої "М", та які пояснення давала по суті розбору вона як лікар. Немає висновків щодо її некваліфікованості. Розбору випадку госпіталізації та лікування в умовах денного стаціонару ОСОБА_5, що могло привести до смерті хворої, не відбулося, так як не було правових підстав.

До наказу не додано оправдувального документу, який би свідчив про підстави його видання.

Таким чином, позивач стверджувала, що при виданні наказу порушено норми трудового та медичного законодавства щодо порядку застосування дисциплінарних стягнень у вигляді догани, а тому наказ підлягає скасуванню. Жодних порушень трудової дисципліни вона не допускала, а оголошення догани є наслідком неприязних стосунків, які склалися через упереджене ставлення в.о. головного лікаря Федоришина B.Є.

Вважає, що неправомірними діями головного лікаря щодо видання наказу їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 1000 грн.

Посилаючись на наведене, просила визнати незаконним та скасувати наказ про оголошення догани та стягнути з відповідача зазначену суму моральної шкоди, а також просила постановити окрему ухвалу щодо незаконних дій в.о. головного лікаря В.Є. Федоришина, які мали місце в порушенні норм трудового законодавства стосовно притягнення її до дисциплінарної відповідальності.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

На зазначене рішення ОСОБА_2 та її представник подали апеляційні скарги, в яких посилаються на його незаконність та необґрунтованість. Доводи апеляційних скарг зводяться до наступного. Судом належно не з'ясовано предмет судового розгляду та не дано належної оцінки доводам позивача. Крім того, зазначають, що доказів дисциплінарного проступку відповідачем на надано, не дотримано форми наказу, текст наказу суперечить вимогам інструкції з кадрової роботи. Стверджують, що складу дисциплінарного проступку в діях позивача не має. Акт від 21.11.2014 року є неналежним доказом у справі. Відповідач необґрунтовано ставить у вину ОСОБА_2 факт відмови ОСОБА_5 від лікування у Коломийській ЦРЛ, що є правом останньої. Вважають, що надані відповідачем копії документів за 2003, 2006, 2014 роки є неналежними, такими, що не входять у предмет доказування. Амбулаторну картку зберігала ОСОБА_5 в службовому кабінеті, а не ОСОБА_2, тому не має порушення Інструкції про порядок зберігання амбулаторних книжок, що не входить у предмет доказування. Судом досліджено письмові документи і встановлено факт огляду ОСОБА_5 кардіологом Якимів, яка підтвердила записом в амбулаторній картці, що діагноз і лікування позивачем визначені вірно. Позовні вимоги підтверджені показаннями свідка ОСОБА_5, а також частково показаннями свідків відповідача - ОСОБА_7, ОСОБА_9, Кобринського. За таких обставин вважають, що суд діяв упереджено та однобічно, допустився значних порушень норм матеріального та процесуального права. Просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Представник просив дослідити в суді письмовий доказ - оригінал амбулаторної картки хворої ОСОБА_5 та допитати в судовому засіданні свідка ОСОБА_5

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 доводи своїх апеляційних скарг підтримали та просили їх задовольнити.

У поданому запереченні на апеляційні скарги в.о. головного лікаря Лікарні Федоришин В.Є. просить апеляційні скарги відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи відповідача повідомлено належним чином, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 працює на посаді лікаря-кардіолога в ДЗВЛ ст.Коломия з 02.01.1992 року по даний час (а.с.9-12).

21.11.2014р. в.о. головного лікаря ДЗВЛ ст. Коломия ДТГО "Львівська залізниця» Федоришиним B.Є. було видано наказ №126/В "Про оголошення догани" позивачу за неналежне виконання посадових обов'язків (а.с.14).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що подані позивачем докази є недостатніми для задоволення її позовних вимог, а докази, подані представниками відповідача, переконливо доводять правомірність накладення в.о. головного лікаря ДЗВЛ ст.Коломия ДТГО "Львівська залізниця" Федоришиним З.Є. накладення стягнення у вигляді догани.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1, 3, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.147 КЗпП України догана - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосоване до працівника за порушення трудової дисципліни.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано стягнення у строки та в порядку, встановленими статтями 148-149 цього ж Кодексу.

Виходячи із зазначених норм права підставою для застосування стягнення у вигляді догани є порушення працівником трудової дисципліни.

Згідно п. 24 Типових правил внутрішнього розпорядку для робітників і службовців, підприємств, установ, організацій", затверджених постановою Держкомітету праці СРСР від 20.07.1984 року №213, порушення трудової дисципліни визначається як невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків.

Таким чином, у наказі про застосування дисциплінарного стягнення повинно бути чітко зазначено в чому полягає порушення працівником трудової дисципліни, які саме положення посадової інструкції, трудового, колективного договору порушено працівником, тобто повинно бути викладене чітке формулювання дій (бездіяльності) працівника.

Однак, оскаржуваний наказ таким вимогам не відповідає.

Так, у мотивувальній частині наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності зазначено, що враховуючи дані протоколу розбору випадку госпіталізації та лікування в умовах денного стаціонару тяжкохворої «М», при яких були допущені грубі порушення трудової дисципліни, не виконання розпоряджень адміністрації лікарні, посадової інструкції з боку лікаря ОСОБА_2, допущені помилки в лікуванні хворої «М», які могли призвести до смерті хворої.

В наказі зазначено про грубі порушення трудової дисципліни, не виконання розпоряджень адміністрації лікарні, посадової інструкції з боку лікаря ОСОБА_2, однак не конкретизовано, в чому вони полягають, які розпорядження адміністрації лікарні не були виконані, які пункти посадової інструкції було порушено позивачем, що свідчить про його немотивованість. Зазначені в наказі порушення позивачем трудової дисципліни не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Так, в наказі міститься посилання на протокол розбору випадку госпіталізації та лікування в умовах денного стаціонару тяжкохворої «М» (а.с.62-64).

Як видно, саме вказаний протокол був підставою для притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності.

Суд вважав, що цей протокол є належним та допустимим доказом у даній справі і підтверджує вчинення позивачем дисциплінарного проступку.

Проте колегія суддів з цим не погоджується з огляду на таке.

У протоколі зазначено, що ОСОБА_2 без дозволу госпіталізувала на денний стаціонар ОСОБА_5, 1931 року народження, з діагнозом ГХІІ ст.3 ступінь ризику. Гіпертонічний криз. ІХС. Стабільна стенокардія напруги. ФК ІІІ. Дифузний кардіосклероз. Персистуюча ФП тахісистолічна форма. СН ІІ А ФК ІІІ. В присутності головного лікаря зав. поліклінічним відділенням, зав. терапевтичним відділенням Хворій «М» (ОСОБА_5.) було запропоновано продовжити лікування до обстеження в кардіологічному відділенні ЦРЛ м.Коломия, від якого хвора відмовилась, вимагаючи лікування тільки у лікаря ОСОБА_2, яка являється її дочкою. Хвору комісійно повідомлено про можливості денного стаціонару і можливі ускладнення. Запропоновано хворій дати письмову відмову, хвора відмовилась (оформлено акт). Лікарю-кардіологу ОСОБА_2 вказано, що вона є лікарем поліклінічного відділення і лікувати хворих самостійно на денному стаціонарі не може, а також враховуючи діагноз і стан хворої зобов'язана скерувати хвору в кардіологічне відділення ЦРЛ. Враховуючи діагноз і стан хворої згідно "Положення про денний стаціонар" хвора підлягала госпіталізації в стаціонарне відділення. Лікар-кардіолог відмовилась від будь-якого скерування хворої, пояснюючи тим, що має право лікувати хворих будь-де незалежно від діагнозу.

Як видно із наведеного, хвора ОСОБА_5 відмовилась від обстеження та госпіталізації в кардіологічному відділенні ЦРЛ м.Коломия, що підтверджується також даними медичної карти (а.с.19, 29) і вимагала лікування тільки у лікаря ОСОБА_2, яка являється її дочкою. Це право ОСОБА_5 як пацієнта.

Так, відповідно до пункту "д" ч.1 ст.6 «Основ законодавства України про охорону здоров'я» кожний громадянин України має право на охорону здоров'я, що передбачає, зокрема, д) кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров'я.

Положенням ч.1 ст.38 «Основ законодавства України про охорону здоров'я» передбачено, що кожний пацієнт, який досяг чотирнадцяти років і який звернувся за наданням йому медичної допомоги, має право на вільний вибір лікаря, якщо останній може запропонувати свої послуги, та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій.

Відповідно ж до ч.ч.1-4 ст.284 ЦК України фізична особа має право на надання їй медичної допомоги. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років і яка звернулася за наданням їй медичної допомоги, має право на вибір лікаря та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій. Надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла чотирнадцяти років, провадиться за її згодою. Повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування.

ОСОБА_2 у позові посилалась на вказані норми законодавства, стверджуючи, що ОСОБА_5 використала своє право на відмову від госпіталізації в стаціонарне відділення Коломийської ЦРЛ. Однак, на такі доводи позивача суд уваги не звернув, хоча вони є підставними та мають значення для правильності оцінки дій позивача.

Із вищенаведеного видно, що ОСОБА_5, реалізовуючи своє надане законом право, відмовилась від госпіталізації в стаціонарне відділення Коломийської ЦРЛ. І в той же час у протоколі зазначено, що лікар-кардіолог ОСОБА_2 відмовилась від скерування хворої у стаціонарне відділення і це поставлено позивачу у провину.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства, зважаючи на обов'язок лікаря, закріплений в "Етичному кодексі лікаря" шанувати права пацієнта, такий підхід адміністрації Лікарні до оцінки дій позивача є безпідставним і не відповідає законодавству, а позивач не зобов'язаний нести за вказані дії відповідальність, умовою якої є вина особи, яка в даному випадку відсутня.

Колегія суддів вважає, що зазначення у протоколі про госпіталізацію без дозволу в денний стаціонар є безпідставним.

Так, Положенням про денний стаціонар при поліклініці вузлової лікарні станції Коломия Львівської залізниці передбачено, що лікування хворих в денному стаціонарі проводять лікарі поліклініки, що їх скерували на лікування, за рахунок основного робочого часу (п.3.5); відбір хворих для госпіталізації в денний стаціонар здійснюють лікарі амбулаторно-поліклінічного підрозділу вузлової лікарні (п.4.2.); тяжкохворі, які потребують цілодобового лікарського спостереження, не повинні лікуватись в денному стаціонарі (п. 5.1.). Згідно рекомендацій Положення стає очевидним той факт, що пацієнтка ОСОБА_5 не була тяжкохворою, оскільки з дня оформлення на денний стаціонар 24.10.2014 р. вона вільно без проблем в кінці робочого дня поверталася з дочкою (позивачкою) додому і на початку робочого дня - до денного стаціонару, тобто її стан був середньої тяжкості і вона не була тяжкохворою, що підтверджуються протоколом, де зазначено, що 24.10.2014 року біля 15.30 год. хвора самостійно в супроводі лікаря ОСОБА_2 покинула відділення; а 27.10.2014 року хвора з'явилась в денний стаціонар, де їй було зроблено ЕКГ.

Таким чином, лікар-кардіолог ОСОБА_2 мала повноваження на скерування хворої ОСОБА_5 на денний стаціонар та її лікування. Тим більше, враховуючи, що це було бажання хворої, що підтверджується також даними медичної картки (а.с.23), де зазначено, що по вимозі хворої доставлена на лікування в денний стаціонар.

Також у протоколі зазначено, що 29.11.2014 року хвора проконсультована головним позаштатним кардіологом ОСОБА_8, якою було вказано на грубі помилки в лікуванні, відкореговано лікування і рекомендовано хворій до обстеження в умовах кардіологічного відділення КЛЛЗ. Однак, зазначене в повній мірі не відповідає дійсності. Так, безпідставним є твердження щодо грубих помилок у лікуванні. Це не підтверджено жодним належним та допустимим доказом і спростовується даними медичної карти (а.с.36-40), яка, крім того, була оглянута в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Отже, доказів про те, що ОСОБА_2 допустила грубі помилки при лікуванні ОСОБА_5 відповідачем не надано, а корегування лікування і рекомендації хворій не є підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Також у протоколі вказано, що під час всього лікування не було надано первинної документації. Так, судом вірно встановлено, що медична карта ОСОБА_5 зберігалась не в стаціонарі чи поліклініці Лікарні, а на руках у хворої, що суперечить Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №025/о медична карта хворого, затвердженої наказом Міністерства Охорони здоров'я України 14.02.2012 №110. Однак, за такі дії ОСОБА_5 не може відповідати ОСОБА_2, тому даний факт відповідачем необґрунтовано оцінено як порушення трудових обов'язків позивачем.

У протоколі міститься наступний висновок: "За допущені грубі порушення трудової дисципліни, посадових обов'язків, невиконання розпоряджень адміністрації лікарні, порушення алгоритмів надання медичної допомоги, спостереження, процесу моніторингу за здоров'ям хворої «М», що могло призвести до значних ускладнень або до смерті хворої, просимо винести питання про притягнення лікаря-кардіолога ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності.

Висновок щодо можливих ускладнень або смерті хворої є припущенням і жодними доказами (зокрема, медичними висновками тощо) не підтверджується. Навпаки, із матеріалів справи видно, що стан хворої після проведеного позивачем лікування покращився, що підтверджується даними медичної карти (а.с.33-34), показаннями самої хворої ОСОБА_5, яка була допитана як свідок, і не заперечується відповідачем.

Апеляційний суд не приймає до уваги надані відповідачем копії документів за 2003, 2006, 2014 роки (а.с.77-81, 89-98), що стосуються притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальної, оскільки такі не стосуються розгляду даної справи.

Таким чином, дослідивши обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що лікар-кардіолог ОСОБА_2 не допустила порушень, зазначених у наказі, трудову дисципліну не порушувала, тому притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани є безпідставним і неправомірним. Апеляційний суд вважає, що право позивача на працю було порушено відповідачем, який видав неправомірний наказ, тому такий наказ підлягає скасуванню.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позов ОСОБА_2 в частині визнання незаконним і скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності є обґрунтованим і підлягає до задоволення.

Вищенаведене залишилось поза увагою суду першої інстанції, який порушив норми процесуального права - вимоги ст.212, 213 ЦПК України, повно та всебічно не встановивши обставини справи, неправильно застосував норми матеріальної права - вищенаведені положення законодавства, тому судове рішення є незаконним та необґрунтованим і відповідно до ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в частині визнання незаконним і скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позов в частині відшкодування моральної шкоди є недоведеним, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У абзаці 2 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди" судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Із вищенаведених положень законодавства та роз'яснень вбачається, що обов'язок доведення вищевказаних обставин покладений на позивача.

В обґрунтування позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 у позовній заяві посилалась на те, що неправомірними діями в.о. головного лікаря В.Є. Федоришина щодо видання незаконного наказу їй було завдано моральну шкоду, що полягає у глибоких душевних стражданнях, занепокоєнні за професійне майбутнє, вона зазнала серйозного психологічного стресу, поновлення її законних прав вимагає додаткових, раніше непередбачуваних зусиль і матеріальних втрат на правову допомогу, було принижено її професійну честь, ділову репутацію та людську гідність. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в 1000 грн. При цьому, всупереч наведеним нормам права, жодних доказів на підтвердження вищезазначених обставин позивачем не представлено.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди слід відмовити за недоведеністю.

Колегія суддів вважає, що не підлягає до задоволення клопотання позивача про постановлення окремої ухвали, оскільки причини та умови, що сприяли вчиненню порушення під час розгляду справи не встановлено, тому підстави для цього, передбачені ч.1 ст.211 ЦПК України, відсутні. Крім того, постановлення окремої ухвали - це право, а не обов'язок суду.

Згідно ч.3,5 ст.88 ЦПК України, з огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому суму судового збору в розмірі 243,60 грн. слід стягнути з відповідача в дохід державного бюджету.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 24 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Державного закладу вузлової лікарні станції Коломия ДТГО "Львівська залізниця" в особі в.о. головного лікаря Федоришина Володимира Євгеновича про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, відшкодування моральної (немайнової) шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ №126/В від 21.11.2014 року, виданий в.о. головного лікаря Державного закладу вузлової лікарні станції Коломия ДТГО "Львівська залізниця" Федоришиним Володимиром Євгеновичем про притягнення лікаря-кардіолога ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани.

В задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з Державного закладу вузлової лікарні станції Коломия ДТГО "Львівська залізниця" в дохід державного бюджету 243 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: Г.П. Мелінишин

О.Ю. Беркій