АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7752/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Ратнікової В.М., Махлай Л.Д.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся в грудні 2014 року.

Зазначав, що з 15.11.2000 року по 27.08.2014 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу сторонами було набуте майно, а саме квартира АДРЕСА_1. Оскільки вказаний об'єкт нерухомості придбано ними в більшості за кошти, які належали йому особисто, й лише невелика частка коштів була вкладена відповідачкою, просив виділити йому у власність 2/3 частини зазначеної квартири, а у власність відповідача 1/3 частини квартири.

В свою чергу відповідач звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила поділити вказану кватиру на рівні частини виділивши сторонам у власність по Ѕ частини вказаної квартири, оскільки дане майно було придбано ними, як подружжям, за спільні кошти, а відтак воно має належати їм на праві спільної сумісної власності й поділено в рівних частинах.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, яка належить йому на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу від 06 квітня 2001 року, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності та об'єкти нерухомого майна 09 квітня 2001 року за реєстровим № 188/31104.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину зазначеної квартири.

Вирішено питання щодо судових витрат

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення зустрічного позову в повному обсязі та виділення у власність сторонам по Ѕ частині вказаної квартири.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що з 15.11.2000 року по 27.08.2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4.

Під час перебування в шлюбі сторонами було набуте наступне майно: квартира АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано на ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 06 квітня 2001 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності та об'єкти нерухомого майна 09 квітня 2001 року за реєстровим № 188/31104.

Задовольняючи первісний позов та визнаючи за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини квартири, суд першої інстанції прийшов до висновків, що вказана квартира була придбана частково за кошти, які особисто належали позивачу, оскільки були подаровані його батьками за продаж 12 березня 2001 року їх власної квартири в загальній сумі 8 000 доларів США, 2 000 доларів США - надані йому в позику його рідною сестрою, ще 1 000 доларів позивач позичив, решта 2 000 доларів США - надала ОСОБА_2, як власні кошти, що визнано ОСОБА_3 й підтверджено показами свідків.

Натомість колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС УРСР (який дія на момент виникнення правовідносин) майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Частиною 1 ст. 28 КпШС передбачалось що частки подружжя у спільній сумісній власності є рівними.

Так, ч. 1 ст. 22 КпШС України визначено презумпцію, відповідно до якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до частини 2 вказаної статті подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до положень статті 24 КпШС України роздільним майном кожного з подружжя є майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, а також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Таким чином, придбавши спірну квартиру у 2001 році під час перебування у шлюбі, позивач та його колишня дружина набули права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно відповідно до зазначених положень закону.

На підставі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно ст .70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК.

У відповідності до ч.1 ст.57 СК України не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог та доведеності в ході розгляду справи того факту, що вказана квартира була придбана за кошти, які особисто належали ОСОБА_3, оскільки були подаровані його батьками за продаж 12.03.2001 року їх власної квартири.

На підтвердження даного факту судом першої інстанції були взяті до уваги покази свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів критично оцінює пояснення свідка ОСОБА_4, яка є матір'ю позивача за первісним позовом та ОСОБА_5, яка є його рідною сестрою, оскільки ці свідки є близькими родичами позивача, а отже є зацікавленими особами у вирішенні спору.

Покази свідків без інших письмових доказів, в тому числі договору дарування, не дають підстави для висновку про те, що вказана квартира була придбана за особисті кошти позивача, що були подаровані йому батьками.

Беззаперечно не свідчить про даний факт і наявний в матеріалах справи договір купівлі-продажу від 12.03.2001 року, відповідно до якого ОСОБА_7, який є батьком позивача, відчужив квартиру АДРЕСА_3.

Інших належних та допустимих доказів, у відповідності до вимог ст.10,60 ЦПК України, на підтвердження отримання ОСОБА_3 від батьків грошей на придбання спірної квартири, позивачем ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду надано не було.

Аналіз вищезазначених норм закону свідчить про те, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, в зв'язку з чим ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки відповідно до статті 60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те що якщо майно, придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього ( на транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного з подружжя , не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, та наявності правових підстав для виділення у власність сторін по Ѕ частини квартири, кожному.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення зустрічного позову та часткове задоволення первісного.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 282,00 грн.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_1, виданий Харківським РУ ГУ МВС України в м. Києві 11.01.1997 року) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка належить йому на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу від 06 квітня 2001 року, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності та об'єкти нерухомого майна 09 квітня 2001 року за реєстровим № 188/31104.

Визнати за ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_2, виданий Дарницьким РУ ГУ МВС України в місті Києві 06.12.2011 року) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3у на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу від 06 квітня 2001 року, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності та об'єкти нерухомого майна 09 квітня 2001 року за реєстровим № 188/31104.

Стягнути з ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_1, виданий Харківським РУ ГУ МВС України в м. Києві 11.01.1997 року) на користь ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_2, виданий Дарницьким РУ ГУ МВС України в місті Києві 06.12.2011 року) судовий збір в розмірі 282 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: