1Справа № 335/1897/15-ц 2/335/865/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2015 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Шалагінової А.В.,

при секретарі Смоляк А.К.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

4 березня 2015 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 квітня 1989 р. вона з відповідачем зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюбні відносини між ними припинені у зв'язку з тим, що між подружжям відсутнє нормальне спілкування, відносини мають негативний характер. Ними вживались заходи до примирення, однак вони не принесли результату. Спору з приводу проживання дитини між сторонами немає. Просилашлюб розірвати, оскільки можливості примирення немає.Однак, між подружжям немає згоди щодо добровільного поділу майна, набутого за час шлюбу, а саме квартири АДРЕСА_1, яка оформлена на імя відповідача. Виходячи з принципу рівності часток у спільній сумісній власності, просила визнати за нею та відповідачем право власності на ? ідеальну частку квартири за кожним.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити. Позивач також пояснила, що шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені з листопада 2012 р. Після розірвання шлюбу не має наміру відновлювати своє дошлюбне прізвище.

Відповідач та його представник у судовому засіданні визнали позовні вимоги у повному обсязі, не заперечували проти задоволення позову.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, доходить висновку, що позов про розірвання шлюбу та поділ майна є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Так, відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Баглайським відділом ЗАГС м. Дніпродзержинська, актовий запис № 194, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 1989 року.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЖС № 124740, виданим Відділом РАГС Шевченківської рай адміністрації Запорізької міськради 20 липня 1999 року.

Шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені з листопада 2012 року з причин відсутності взаєморозуміння, нормального спілкування, негативних відносин. До примирення сторони не прагнуть, обидва наполягають на розірванні шлюбу. Дитина після розірвання шлюбу буде проживати з позивачем за домовленістю між сторонами. З вказаних підстав суд вважає, що сім'я розпалася остаточно і не може бути збережена.

Відповідно до ст.ст. 110112 Сімейного кодексу України (далі СК України) позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення.

Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння. Сім'я розпалася та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а також інтересам неповнолітньої дитини, шлюб підлягає розірванню.

Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач при реєстрації шлюбу змінювала прізвище, однак не просить суд відновити своє дошлюбне прізвище.

Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхньої неповнолітньої дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, задовольнивши позовні вимоги у цій частині.

Щодо позовних вимог про поділ майна суд зазначає наступне.

Під час перебування у шлюбі, 6 липня 2005 року був оформлений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, за змістом якого ОСОБА_6 (Продавець) продала, а ОСОБА_3 (Покупець) купив вказану квартиру за ціною 17 475 гривень. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі № 2113. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 6 жовтня 2005 року, право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3. На даний час право власності на цю квартиру також зареєстровано за відповідачем, що підтверджується інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 2 квітня 2015 року.

Між сторонами виник спір з приводу права власності на зазначену квартиру, що стало підставою звернення позивача до суду. Спір щодо іншого майна між сторонами відсутній.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, за виключенням речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, вказаними вище вимогами СК України встановлена та діє презумпція спільності майна подружжя, суть якої полягає у тому, що якщо майно було набуте за час шлюбу, то передбачається (презумується), що воно є спільним. Презумпція спільності констатує, що сторона, яка потребує віднесення придбаного у період шлюбу майна до категорії спільного, не повинна представляти ніяких доказів, а всі види майна, придбаного в період шлюбу вважаються спільними незалежно від того, включений законом той чи інший об'єкт до переліку спільного майна чи ні. Виключення того чи іншого виду майна зі складу спільності, навпаки, потребує прямої вказівки закону на те що, що цей вид майна є особистою (роздільною) власністю одного з подружжя. Вказане кореспондує вимогам ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України.

Як роз'яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Як встановлено у судовому засіданні, спірна квартира набута подружжям за час шлюбу за відплатним договором, укладеним в інтересах сім'ї, і за спільною згодою подружжя, тому відповідно до ст. 60 і ч. 3 ст. 61 СК України належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Статтею 70 цього ж Кодексу встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З наведених підстав, а також з урахуванням відсутності згоди між подружжям на отримання грошової компенсації за частку у спільному майні, суд доходить висновку, що за позивачем та відповідачем необхідно визнати право власності на спірну квартиру по ? частині за кожним, залишивши квартиру у спільній частковій власності подружжя.

Підсумовуючи вищевикладене, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 105 ч.3, 112, 113, 114 ч.2 СК України, ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ майна задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований 28 квітня 1989 року Баглайським відділом ЗАЦС м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, актовий запис № 194 - розірвати.

Розподілити спільне сумісне майно подружжя квартиру АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 11 червня 2015 року.

Повний текст рішення виготовлений 15 червня 2015 року.

Суддя А.В. Шалагінова