АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/674/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2,5 Коваль А.Б.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоСіренка Ю. В.
суддівМіщенка С. В. , Магди Л. Ф.
при секретаріРибасюк О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа: орган опіки та піклування Уманської райдержадміністрації про поділ спільного майна подружжя, заслухавши ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2008 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1996 року по 2007 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають двох дітей, які проживають із нею і знаходяться на її утриманні.

Під час перебування у шлюбі ними було набуте майно, яке вона просить розділити з урахуванням інтересів дітей. Відповідач не бажає в добровільному порядку поділити майно, чинить перешкоди у його користуванні.

В ході судового розгляду справи позивачка неодноразово змінювала і уточнювала позовні вимоги.

17 листопада 2014 року позивачка подала суду заяву про уточнення позовних вимог «про поділ спільного майна подружжя». У цій заяві позивач змінила свої первісні позовні вимоги до відповідача ОСОБА_7 та просила суд:

- визнати спільною сумісною власністю сторін та визнати право власності на 1/2 частку за кожним на земельні ділянки площею 0,0719 га і 0,0967 га, загальною площею 0,1586 га, що розташовані на території Родниківської сільської ради, придбані на ім'я ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 21.11.2001 року та право власності на які посвідчене Державним актом на право приватної власності на землю, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1328;

- визнати спільною сумісною власністю сторін та визнати право власності на 1/2 частку за кожним на будівельні матеріали, що були використані під час будівництва незданих в експлуатацію житлового будинку, гаражу, сараю та інших господарських споруд, загальною вартістю на момент припинення ведення спільного господарства 64 232 грн., і вартістю на момент розгляду справи 163 469 грн. 50 коп.;

- стягнути з відповідача на користь позивача 54 990 грн. майнових збитків.

При цьому зазначала, що відповідач незаконно пошкодив частину майна, комунікацій в будинку, зменшивши його вартість та зробивши неможливим його використання за призначенням.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6, право власності на 1/2 частку у праві власності на земельні ділянки площею 0,0719 га і 0,0867 га, загальною площею 0,1586 га, що розташовані на території Родниківської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначені для будівництва та обслуговування житлового будинку, які придбані на ім'я ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21.11.2001 року, зареєстрованим в реєстрі за № 3886, та право власності на які посвідчене Державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданим 22 грудня 2001 року Родниківською сільською радою і зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1328.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частку у праві власності на будівельні матеріали, використані під час будівництва не зданих в експлуатацію житлового будинку літ. «А-І», будівельною готовністю 88 %; гаражу літ. «Б», сараю літ. «В», підвалу (літ. під «Б»), огорожі літ. «№ 3», вимощення літ. «ІІ», ганку літ. «І», будівельною готовністю 100 %, розташованих на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у стягненні із ОСОБА_7 майнової шкоди, ОСОБА_6 оскаржила його в апеляційному порядку, та посилаючись на його невідповідність нормам матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог щодо стягнення із ОСОБА_7 на її користь майнової шкоди.

ОСОБА_7 також оскаржив рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення та залишити позов ОСОБА_6 без розгляду до введення спірного будинковолодіння в експлуатацію, щоб мати можливість провести його розподіл з урахуванням прав дітей. Або скасувати рішення суду та закрити провадження у справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підлягають до відхилення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Предметом апеляційного оскарження за скаргою ОСОБА_6 у даній справі є рішення міськрайонного суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача 54990 грн. майнових збитків, що дорівнюють вартості відновлювального ремонту житлового будинку АДРЕСА_1.

Предметом апеляційного оскарження рішення суду за скаргою ОСОБА_7 є наявність, на думку апелянта, підстав для його скасування та залишення позовної заяви ОСОБА_6 без розгляду або закриття провадження у справі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваних частинах, колегія суддів виходить з такого.

Свою вимогу до відповідача ОСОБА_7 про відшкодування завданої спільному майну шкоди в сумі 54 990 грн. позивачка обґрунтовувала тим, що в січні 2007 року, та в період часу з серпня місяця 2012 року по грудень 2012 року ОСОБА_7 своїми діями, всупереч волі іншого співвласника ОСОБА_6, під виглядом реконструкції літньої кухні фактично нищив спільно придбане сторонами за час перебування в шлюбі майно. Тим самим відповідач завдав шкоди спільному майну сторін, для усунення якої згідно з висновком експерта № 13/14/буд необхідно виконати відновлювальний ремонт (ремонтно-будівельні роботи), вартість якого в цінах липня 2014 року становить 54 990 грн.

Встановлено, що шлюб між сторонами був розірваний у листопаді 2007 року, тому до спірних правовідносин щодо відшкодування завданої майну шкоди, що виникли після розірвання шлюбу, застосовуються норми Цивільного кодексу України, що регулюють питання здійснення права спільної сумісної власності та відшкодування майнової шкоди.

Відмовляючи в цій частині позовних вимог, суд вірно виходив з того, що надані позивачем докази, а саме, акт комісії від 23.01.2007 року, постанови і висновки Уманського МВ УМВС України в Черкаській області про відмову в порушенні кримінальної справи за її заявами про неправомірні дії ОСОБА_7 за серпень - грудень 2012 року (т. 3 а.с. 51-58), не доводять факту протиправного умисного пошкодження ОСОБА_7 спільного майна сторін - будівельних матеріалів, використаних для облаштування комунікацій, конструктивних елементів під час будівництва (реконструкції) не зданого в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1. У зв'язку з цим відсутні передбачені законом підстави для покладення на відповідача ОСОБА_8 обов'язку відшкодувати вартість відновлення попереднього стану такого майна.

Відповідно до ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, яке є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Породжуючи настання цивільних прав та обов'язків згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України відповідальність у вигляді відшкодування збитків вимагає для її застосування наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних ) зобов'язань.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою , вина. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка , що не відповідає вимогам закону або договору , тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною , а шкода - наслідком.

При цьому , в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести належними та допустимими доказами наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Всупереч зазначеним вимогам закону позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження наявності вини відповідача у пошкодженні чи знищенні спільного майна, тобто не доведено обставину, на яку посилалася позивач як на підставу своїх вимог.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду в оскаржуваній частині правильним, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

При цьому слід зазначити, що викладені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, правильності висновків суду не спростовують та на законність рішення суду не впливають.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду за доводами апеляційної скарги ОСОБА_7 колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, зокрема для скасування рішення та залишення позовної заяви без розгляду або закриття провадження у справі.

Нормами Цивільно-процесуального кодексу України визначені підстави залишення позовної заяви без розгляду та закриття провадження у справі.

У своїй апеляційній скарзі та в судовому засіданні ОСОБА_7 не навів та не послався на норми процесуального права, які б давали підстави для ухвалення такого рішення в суді першої інстанції або в апеляційному порядку. Доводи апеляційної скарги з цього приводу не грунтуються на вимогах закону і носять суб'єктивний характер.

З огляду на викладене, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відхиляє, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області у даній справі залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати , -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - відхилити, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 грудня 2014 року у даній справі - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з часу проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :