Головуючий суду 1 інстанції - Чернобривко Л.Б.
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 415/3515/14-ц
Провадження № 22ц/782/193/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області в складі:

Головуючого - судді Соловей Р.С.

Суддів Дронської І.О., Єрмакова Ю.В.

при секретарі Веселові С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду в місті Сєвєродонецьку Луганської області справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 14 квітня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року позивачка звернулась до суду з позовом, яким просила розірвати її шлюб з ОСОБА_2, зареєстрований 18.08.2012 р. у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції в Луганській області за актовим записом №256.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_3 було задоволено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, вважаючи його незаконним і необґрунтованим, ухваленим при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. У суді апеляційної інстанції апелянт уточнив, що просить новим рішенням відмовити позивачці у задоволенні її позову.

У судове засідання не з'явились позивачка та її представники, проте її представник ОСОБА_4 повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою та витягом з журналу реєстрації вихідних телефонограм апеляційного суду Луганської області (а. с. 73 - 74). Відповідно вважається повідомленою і позивачка (ч. 5 ст. 76 ЦПК України)..

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення апелянта, дослідивши письмові докази у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

У справі встановлено наступні фактичні обставини, що сторонами не заперечуються. Позивачка та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі, зареєстрованому 18.08.2012 р. у відділі ДРАЦС Лисичанського МУЮ в Луганській області за актовим записом №256 (а. с. 4). Від шлюбу вони мають доньку Карину, 05.06.2013 р. н. (а. с. 5).

Задовольняючи позовні вимоги позивачки, суд першої інстанції керувався ст. ст. 104, 105, 111, 112 Сімейного кодексу України та виходив з наступного. З червня 2014 року подружні стосунки між сторонами припинені. Протягом строків, які двічі надавались сторонам для примирення за клопотанням відповідача, примирення не настало, подружні стосунки сторони не відновили, позивачка заперечувала проти надання строку для примирення.

Колегія суддів вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи апелянта безпідставними та необґрунтованими.

Той довід апелянта, що судом було застосовано норми матеріального та процесуального права, а саме ст. ст. 60, 61 ЦПК України і ст. 111 СК України, які не підлягали застосуванню до правовідносин, що склались між ним та позивачкою, не може бути прийнятий до уваги. Статті 60 та 61 Цивільного процесуального кодексу України, як загальні норми, щодо обов'язку доказування і подання доказів сторонами та підстав звільнення від доказування застосовані, оскільки сторонами у справі надавались докази, які досліджувались судом. Стаття 111 Сімейного кодексу України, яка передбачає вжиття судом заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства, також правомірно застосована судом як така, що має відношення до правовідносин, що склались між сторонами у справі. Між ними виникли правовідносини розірвання шлюбу, і судом застосовувались заходи щодо примирення за клопотаннями відповідача. За останнім таким клопотанням у наданні строку для примирення було відмовлено з обґрунтуванням такого висновку.

Безпідставним є довід апелянта, що судом нічого не зроблено для перевірки того, що ним було зроблено для примирення з позивачкою під час наданих йому для цього строків. Суд з'ясовував ці обставини з пояснень відповідача після спливу наданих строків для примирення, який мав право надати відповідні докази, відповідні процесуальні права йому судом були роз'яснені, що вбачається із журналу судового засідання (а. с. 26 зворот).

Згідно з ч. 1 ст. 27 ЦПК України брати участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі, а не її обов'язком. У відповідності до ч. 1 ст. 38 ЦПК України сторона може брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Отже доводи апелянта щодо того, що позивачка особисто не брала участі у справі та не була присутньою у судових засіданнях, не заслуговують на увагу. Довіреністю 31 АБ 0354839 від 08.09.2014 р., посвідченою Пузановою Л.М., нотаріусом Яковлєвського нотаріального округу Бєлгородської області РФ, позивачка ОСОБА_3 довірила ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 бути її представниками з усіма повноваженнями, у тому числі в судах будь-якої інстанції (а. с. 10).

Безпідставними є й доводи апелянта про сумнівність походження заяви позивачки, в якій вона наполягає на розірванні шлюбу. Заява позивачки від 20.12.2015 р., у якій вона просить розглянути її позов про розірвання шлюбу з відповідачем без її особистої участі, наполягаючи на тому, що примирення між ними є неможливим (а. с. 22), як вбачається з матеріалів справи, надійшла до суду поштою (а. с. 25). Доказів фальсифікації вказаної заяви апелянтом не надано.

Частиною п'ятою статті 191 ЦПК України визначено, що у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців. Виходячи із змісту вказаної норми, надання строку для примирення не є обов'язковим навіть за наявності відповідного клопотання, тобто суд визначається у необхідності вжиття такого заходу в залежності від конкретних обставин справи. Як вбачається з матеріалів справи, судом двічі за клопотанням відповідача надавались строки для примирення: 12.01.2015 р. на два місяці та 12.03.2015 р. - на один місяць (а. с. 28, 48). Доводи апелянта в цій частині, що суд мав надати йому строк для примирення саме шість місяців, не є обгрунтованими. Щодо доводу апелянта, що суд вимагав від нього здійснити примирення за три місяці є безпідставними, оскільки клопотання про надання строків для примирення заявлялись відповідачем, а суд лише задовольняв його клопотання, надаючи йому строки та право вживати відповідних кроків для примирення з позивачкою.

У суді апеляційної інстанції апелянт пояснив, що під час наданих йому строків для примирення він спілкувався з позивачкою, яка на цей час проживає у Російській Федерації, лише через мережу Інтернету, та при цьому не з'ясовував її думку щодо примирення, не задавав питань, пов'язаних з розглядом справи про розірвання шлюбу. Зазначене свідчить про те, що апелянт фактично не вживав заходів щодо примирення з позивакою.

Припинення шлюбу внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду передбачено ч. 3 ст. 105 та ст. 110 Сімейного кодексу України.

Як визначено ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У п. 10 Постанови Пленуму від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Верховний Суд України роз'яснив, що якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті.

З огляду на вказану норму ст. 112 СК та роз'яснення Верховного Суду України суд першої інстанції прийняв обґрунтоване рішення про розірвання шлюбу сторін, виходячи з інтересів позивачка, яка наполягала на розірванні шлюбу, та враховуючи що примирення між сторонами під час наданих судом строків для примирення не відбулося.

Отже, на підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правильно визначивши правовідносини, що склалися між сторонами, ухвалив законне та обгрунтоване рішення, висновки суду відповідають встановленим у справі фактичним обставинам, нормам матеріального права, та доводами апелянта не спростовуються.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

керуючись ст. ст. 209, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 14 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: