Справа № 372/1307/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2015 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Радченко С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Обухівського районного відділення публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору недійсним, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 6 від 04.09.2008 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1, стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його користь сплачені проценти за вказаним кредитним договором в розмірі 29 568,63 доларів США, що еквівалентно на курсом НБУ 694 862 грн. 80 коп. Обгрунтовуючи позов позивач посилається на порушення законодавства в сфері валютних операцій при укладенні кредитного договору, порушення прав позивача як споживача фінансових послуг, відсутність індивідуальної ліцензії НБУ при видачі кредиту в іноземній валюті.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав повністю, посилаючись на те, що всупереч закону кредит було видано у іноземній валюті без індивідуальної ліцензії НБУ.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечив.

Вислухавши представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

31 січня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 6, за яким позивачеві було видано кредит в розмірі 61000 доларів США на строк 72 місяці, що підтверджується копією договору.

Вказаний кредитний договір було укладено в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.1055 ЦК України.

Заявою на видачу готівки, іншими матеріалами справи підтверджується факт одержання позивачем передбачених кредитними договорами коштів, ініціювання процедури укладення договорів саме ним, а також його добровільної згоди на визначені договором умови і порядок видачі кредиту, в тому числі щодо валюти зобов'язання.

Позивач прийняв до виконання умови договору, здійснював передбачені договором платежі щодо погашення кредиту, що підтверджується квитанціями.

Відповідач станом на час укладення оспорюваних правочинів та на цей час має банківську ліцензію, генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, передбачений законом дозвіл Національного банку України для здійснення валютних операцій за обставин спірних правовідносин між сторонами, а саме - видачі кредитів фізичним особам у іноземній валюті, що підтверджується відповідними ліцензіями та дозволами.

Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний

розсуд.

Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

В судовому засіданні не повідомлено даних про відсутність вільного волевиявлення позивача при укладенні договорів, правочин протягом семи років не оспорювались жодною стороною як в цілому, так і в його окремих положеннях, визначені в них умови є обов'язковими для виконання обома сторонами правочину і були прийняті до виконання, виконувались сторонами протягом тривалого часу, а станом на час подання позову, граничний строк погашення кредиту (до 04.09.2014 року) вже сплинув. Враховуючи викладене, суд не вбачає достатніх підстав вважати порушеними права позивача як боржника у грошовому зобов'язанні.

Доводи позову суперечать чинному законодавству України, а також постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, пунктами 10,11 якої визначено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Таким чином, аналіз викладених вище правових норм дозволяє зробити висновок про безпідставність вимог позову щодо визнання недійсним кредитного договору.

Згідно ч.ч.1,3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Судом не виявлено переконливих доказів відсутності у сторін правочину дійсних намірів на створення передбачених договором цивільно-правових наслідків, тому суд вважає, що у сторін на час укладення оспорюваного правочину мали дійсні наміри на встановлення цивільно-правових відносин, а волевиявлення обох сторін правочину було вільним.

Статтею 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями частин першої - третьої, п'ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Під час судового розгляду позивачем не доведено наявність і достовірність обставин, які б слугували передбаченою законодавством підставою для недійсності правочину.

Позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину - стягнення виплачених за його умовами коштів є похідними від інших вимог про визнання недійсним кредитного договору, тому не підлягають задоволенню з огляду на відмову у задоволенні основної вимоги.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на зібраних по справі доказах, не узгоджуються із чинним законодавством, є необґрунтованими, не доведеними, тому не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 88, 212-214 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 16, 203, 215, 525, 526, 527, 530, 543, 549, 611, 624, 625, 1047, 1050, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Обухівського районного відділення публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору недійсним, стягнення коштів, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В.Кравченко