У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Євтушенко О.І., Кафідової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Ірпінської міської ради Київської області, Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області, треті особи: ОСОБА_8, Ірпінська державна нотаріальна контора Київської області, про визнання недійсним договору дарування, рішення, державного акта, визнання права власності; за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, Ірпінської міської ради Київської області, Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області, третя особа - Ірпінська державна нотаріальна контора Київської області, про визнання недійсним договору дарування, рішення, державного акта, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_5 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2005 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 26 лютого 2002 року між ОСОБА_9, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладений договір дарування 71/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1, відповідно до умов якого вказані 71/100 частини житлового будинку належали дарителям на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 03 вересня 2001 року. Дарунок сторони оцінювали у 26 820 грн. Позивач вказував, що про існування цієї угоди йому стало відомо у травні 2005 року, коли ОСОБА_9 зрозуміла, що її ошукали та звернулася до нього за допомогою.

ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір дарування від 26 лютого 2002 року 71/100 частини будинку по АДРЕСА_1 з моменту його укладання; визнати незаконним та скасувати рішення Ірпінського міськвиконкому Київської області від 27 липня 2014 року № 827-24-ХХІУ та від 25 грудня 2004 року № 988-30-ІУ про передачу у власність ОСОБА_6, ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,1330 га; визнати незаконним (недійсним) та скасувати державний акт серії НОМЕР_1, виданий 13 квітня 2005 року; визнати за ним право власності на 71/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1; визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1366 га по АДРЕСА_1.

ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що

26 лютого 2002 року її тітка ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, і спадкоємицею якої вона є згідно із заповітом та свідоцтвом про право на спадщину, діючи від свого імені та від імені своєї сестри ОСОБА_7, відчужила за договором дарування на користь ОСОБА_6, ОСОБА_5 нерухоме майно, а саме: 71/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1, разом з дворовими спорудами. Майно, що було відчужено на користь відповідачів безоплатно за вказаним договором знаходилося у складі спільної сумісної власності та на той час належало співвласникам: батьку позивача ОСОБА_10, тіткам ОСОБА_9 та ОСОБА_7, та було єдиним житлом ОСОБА_9

ОСОБА_8 просила визнати недійсним договір дарування

від 26 лютого 2002 року 71/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 разом з дворовими спорудами з моменту його укладання; визнати незаконним рішення Ірпінського міськвиконкому Київської області від 27 липня 2004 року № 827-24-ХХІV та від 25 грудня 2004 року № 988-30-ІV про передачу у власність ОСОБА_6, ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,1330 га; визнати незаконним державний акт серії НОМЕР_1, виданий 13 квітня 2005 року; визнати за нею право власності на 71/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1366 га по АДРЕСА_1.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 71/100 по АДРЕСА_1, укладений 26 лютого 2002 року, посвідчений державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Київської області Копиловою В.В., зареєстрований у реєстрі за № 2-733.

Визнано незаконним та скасовано п. п. 35, 36 рішення Ірпінської міської ради Київської області від 27 липня 2004 року № 827-24-ХХІV «Про передачу земельних ділянок в спільну часткову власність» у частині передачі у спільну часткову власність ОСОБА_5 частини земельної ділянки, яка становить Ѕ від загальної площі - 0,1330 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1, та ОСОБА_6 частини земельної ділянки, яка становить Ѕ від загальної площі - 0,1330 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано незаконним та скасовано рішення Ірпінської міської ради Київської області від 25 грудня 2004 року № 988-30-ІV «Про технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на землю громадян» у частині затвердження технічної документації зі складання державних актів на право приватної власності на землю

ОСОБА_5, ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,0366 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано незаконним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку від 13 квітня 2005 року серії НОМЕР_1 на ім'я

ОСОБА_5 Ѕ та ОСОБА_6 Ѕ на земельну ділянку 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,0366 га для ведення особистого селянського господарства за адресою:

АДРЕСА_1, виданого на підставі

30 сесії ІV скликання Ірпінської міської ради від 25 грудня 2004 року

№ 988-30-ІV.

В інший частині позов ОСОБА_4 та позов ОСОБА_8 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_8 відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 03 вересня 2001 року виділено ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у спільну часткову власність 71/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1, визначивши частку ОСОБА_9 у спільній частковій власності - 68/100, ОСОБА_7 - 31/100 частини (а. с. 135−156, т. 1).

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2009 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 03 вересня 2001 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 153−154, т. 2).

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 12 березня 2010 року прийнято відмову ОСОБА_9, ОСОБА_7 від позову, провадження у справі закрито (а. с. 155, т. 2).

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Зазначений висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року за № 6-449цс15.

Таким чином рішення суду, яке було підставою для визнання права власності на 71/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 за ОСОБА_9 та ОСОБА_7 скасовано і провадження у справі закрито, а тому права власності на 71/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 у зазначених осіб не виникло.

Крім того, відповідно до акта судово-психіатричного експерта № 2 від 28 січня 2014 року українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології на період укладання договору дарування 26 лютого 2002 року ОСОБА_9 виявляла ознаки «органічного ураження головного мозку судинного ґенезу внаслідок церебрального атеросклерозу, дисциркуляторної енцефалопатії, з грубим інтелектуально-мнестичним зниженням», ступінь наявного у ОСОБА_9 психічного розладу унеможливлювала її здатність адекватно усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними 26 лютого 2002 року, ОСОБА_9 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на дату вчинення договору дарування 26 лютого 2002 року (а. с. 183−193, т. 3).

Відповідно до ст. 55 ЦК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_235/ed_2004_01_01/pravo1/KD0008.html?pravo=1> від 1963 року угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який на момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі − відшкодувати його вартість. Стороні, яка в момент укладення угоди не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, відшкодовується другою стороною понесені витрати, втрата або пошкодження її майна, якщо вона знала або повинна була знати про такий стан особи, що уклала з нею угоду.

Згідно зі ст. 59 ЦК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_235/ed_2004_01_01/pravo1/KD0008.html?pravo=1> від 1963 року угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано визнав недійними договір дарування від 26 лютого 2002 року та похідні від нього рішення Ірпінської міської ради Київської області від 27 липня та 25 грудня 2004 року, а також державний акт на право власності на земельну ділянку від 13 квітня 2005 року серії НОМЕР_1.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Євтушенко О.І., Кафідова О.В.