У х в а л а

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - орган опіки і піклування Тлумацької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських (материнських) прав, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 10 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про позбавлення батьківських (материнських) прав.

В обґрунтування позову зазначала, що її донька - ОСОБА_4 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 У шлюбі народились дві доньки: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З вересня 2013 року сімейні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 припинилися й ОСОБА_5 переїхав проживати до своїх батьків, а ОСОБА_4 пішла з дому. Малолітні діти при цьому залишилися без батьківського догляду й нагляду, у зв'язку з чим вона вимушена була залишити роботу за кордоном і займатися вихованням онуків.

Посилаючись на те, що відповідачі ухиляються від виконання батьківських обов'язків, їх малолітні діти - її онуки, проживають разом з нею і перебувають на її повному утриманні, ОСОБА_3 просила позов задовольнити й позбавити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 батьківських (материнських) прав відносно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 10 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_4 батьківських (материнських) прав щодо двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 10 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 жовтня 2014 року в частині відмови в позові до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають у повній мірі.

Ухвалюючи рішення та задовольняючі частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_5 став на шлях виправлення та має бажання і можливість утримувати й займатись вихованням своїх дітей, тоді як ОСОБА_4 умисно ухиляється від виконання своїх материнських обов'язків по вихованню доньок, не здатна забезпечити їм нормальні умови проживання, розвитку та виховання.

Проте повністю погодитися з висновком судів не можна з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які на теперішній час проживають разом із бабусею - ОСОБА_3, у АДРЕСА_1

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов № 237 від 18 червня 2014 року позивач проживає у задовільних умовах, у неї на утриманні перебувають двоє малолітніх онуків.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 164 СК України визначено вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, а саме мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 16, 18 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Отже, судам під час розгляду справи даної категорії слід виходити з того, що позбавлення особи батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи.

При цьому, висновок органу опіки та піклування в силу вимог ст. 212 ЦПК України не має для суду наперед встановленого значення і оцінюється судом у сукупності з іншими доказами у справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначала, що як батько так і мати малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, не цікавляться дітьми, не приймають участі у їх вихованні, з вересня 2013 року не навідувалися до дітей і не спілкувалися з ними, онуки перебувають на її повному матеріальному утриманні, батько - ОСОБА_5, взагалі не має власного житла, ніколи не надавав і не надає по сьогоднішній день жодної матеріальної допомоги дітям та не виконує рішення суду від 10 жовтня

2012 року про стягнення з нього аліментів на їх утримання.

Зазначені положення законодавчих актів та обставини справи судами першої та апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 10, 212-215, 303, 304, 315 ЦПК України враховані не були, доводи позивача належним чином не перевірені та не спростовані, так, зазначаючи про те, що відповідач ОСОБА_5 став на шлях виправлення та має бажання і можливість утримувати й займатись вихованням своїх дітей, суди послалися лише на висновок органу опіку і піклування Тлумацької районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 24 липня 2014 року та від

1 серпня 2014, не врахувавши при цьому, що відповідач жодного разу не з'явився до органу опіки і піклування особисто, про свій намір займатися вихованням дітей повідомив у телефонній розмові з працівником органу опіки і піклування. При цьому судами не наведено належних доводів та не надано доказів тому, що ОСОБА_5 вчиняв дії, які свідчать про бажання спілкуватися з дітьми, займатися їх вихованням.

Унаслідок допущених порушень суди дійшли передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову в частині вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_5

Висновки суду у вказаній частині усупереч вимогам закону ґрунтуються на припущеннях.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом повністю не встановлені, судові рішення в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи у вказаній частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

У іншій частині рішення судів не оскаржуються.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 10 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 жовтня 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав скасувати.

Справу в указаній частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук