У Х В А Л А

3 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Гуменюка В.І.,
Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Футбольний клуб «Дніпро» про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Футбольний клуб «Дніпро» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

Зазначав, що наказом від 30 грудня 2013 року № 171 його було звільнено з посади директора відділення Футбольної академії ТОВ «ФК «Дніпро» на підставі пункту 2 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) - у зв'язку з втратою довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Посилаючись на те, що звільнення проведено з порушенням норм трудового законодавства, ОСОБА_4 просив поновити його на роботі та стягнути з ТОВ «ФК «Дніпро» середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період з 30 грудня 2013 року по день фактичного поновлення його на роботі.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено: визнано незаконним наказ (розпорядження) ТОВ «ФК «Дніпро» від 30 грудня 2013 року № 171 про звільнення ОСОБА_4, поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді директора відділення Футбольної академії ТОВ «ФК «Дніпро», стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_4 1 189 098 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

29 січня 2015 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області внесено виправлення в резолютивну частину рішення цього ж суду від 18 грудня 2014 року та вказано, що розмір стягнутого на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 983 049 грн 21 коп. замість 1 189 098 грн 63 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року касаційну скаргу ТОВ «ФК «Дніпро» відхилено, рішення та ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року ТОВ «ФК «Дніпро» порушує питання про скасування ухвалених у справі рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій та залишення в силі рішення суду першої інстанції з підстави, передбаченої пунктом першим частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме пункту 2 частини 1 статті 41 КЗпП України.

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ТОВ «ФК «Дніпро» посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2012 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову в позові та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що звільнення позивача з підстав втрати довір'я за пунктом 2 частини 1 статті 41 КЗпП України (у зв'язку із винними діями працівника, який безпосередньо обслуговує матеріальні цінності), проведено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки позивач не належав до категорії працівників, які безпосередньо обслуговують матеріальні та грошові цінності, тому був незаконно звільнений, що є підставою для поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідному розмірі.

Проте надана як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норми матеріального права ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2012 року не свідчить про неоднакове застосування зазначеної норми, зі змісту заяви не зрозуміло, в чому полягає неоднаковість її застосування.

У справі, про перегляд якої подано заяву та у справі, рішення в якій надано як приклад неоднакового застосування норми матеріального права, пункт 2 частини 1 статті 41 КЗпП України застосовано однаково, позивачів поновлено на роботі.

За викладених обставин вважати заяву ТОВ «ФК «Дніпро» обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Футбольний клуб «Дніпро» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді: Н.П. Лященко
В.І. Гуменюк
Ю.Л. Сенін