Провадження №2/761/2055/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 березня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Панасенко Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач), через свого представника, 15 грудня 2014 року звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач) про визнання правочину дійсним.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04 серпня 2001 року між нею та ОСОБА_3, в особі законного представника ОСОБА_2, було укладено Договір дарування № 04/0801 (далі - Договір), за умовами якого вона зобовязалась подарувати своїй онуці ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 100 000 грн. через законного представника, а саме її матір ОСОБА_2. Зазначає, що сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах Договору та підписано з подальшим його виконанням у повному обсязі. Крім того, також зауважує, що вона передала обумовлені грошові кошти, а Відповідач прийняла дані кошти у повному обсязі, що підтверджується актом прийому-передачі. Зауважує, що Відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення даного Договору, посилаючись на брак часу та ігноруючи усі її звернення до неї. Просить суд ухвалити судове рішення, яким визнати Договір дарування №04/08/01 від 04 серпня 2001 року дійсним.

У судовому засіданні представник Позивача позов підтримала, просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не зявилася. Про місце, день та час судового розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Через канцелярію суду подала заяву, згідно якої просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Суд вбачає можливим розгляд справи у відсутність сторони Відповідача, на підставі зібраних у справі доказів, оскільки представник Позивача не заперечувала щодо розгляду справи у відсутність останньої.

Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

При вирішенні даного спору суд застосовує норми Цивільного кодексу Української РСР, оскільки відповідно до пункту 4 Прикінцевих та Перехідних Положень, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 243 Цивільного кодексу Української РСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

За змістом частини 1 статті 244 Цивільного кодексу Української РСР, договір дарування на суму понад 500 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Судом встановлено, що 04 серпня 2001 року між Позивачем та ОСОБА_3, в особі законного представника ОСОБА_2 було укладено Договір дарування № 04/0801 (далі - Договір) за умовами якого Позивач зобовязалась подарувати своїй онуці ОСОБА_3 кошти у розмірі 100 000 грн. через її законного представника ОСОБА_2. Сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах Договору та підписано з подальшим його виконанням в повному обсязі (а.с. 2).

Судом також встановлено, що Позивач передала обумовлені правочином кошти, а Відповідач прийняла дані кошти, що підтверджується актом прийому-передачі грошових коштів від 04 серпня 2001 року (а.с. 3). Таким чином, в силу положень частини 2 статті 243 Цивільного кодексу Української РСР, спірний Договір є таким, що укладений 04 серпня 2001 року.

Як вбачається із матеріалів справи, 25 лютого 2002 року, Позивач звернулася до Відповідача із проханням щодо посвідчення вказаного Договору нотаріально (а.с. 6).

Вказану вимогу Відповідач отримала 26 лютого 2002 року та у відповідь на неї, поінформувала Позивача про те, що через часті відрядження, повязані із роботою, можливості зявитися до нотаріуса вона не має. Зазначену відповідь Позивач отримала 25 березня 2002 року (а.с. 4).

Із матеріалів справи вбачається, що із вказаною вимогою Позивач зверталася до Відповідача неодноразово (а.с. 5, 7-10).

За змістом частини 1 та 2 статті 47 Цивільного кодексу Української РСР, нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до статті 72 Цивільного кодексу Української РСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

За змістом статті 75 Цивільного кодексу Української РСР, позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Крім того, за змістом частин 1 та 2 статті 80 Цивільного кодексу Української РСР, закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Судом встановлено, що про порушення свого права Позивач дізналася 25 березня 2002 року (а.с. 4). Позов до суду Позивач предявила лише 15 грудня 2014 року. При цьому клопотання про визнання причини пропуску строку позовної давності поважною не заявляла.

З огляду на викладене, оскільки Позивач предявила позов після закінчення строку позовної давності, у задоволенні позову суд відмовляє.

З урахування викладеного, на підставі пункту 4 Прикінцевих та Перехідних Положень Цивільного кодексу України, статей 47, 72, 75, 80, 243, 244 Цивільного кодексу Української РСР, керуючись статтями 10, 11, 13, 57, 60, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним в і д м о в и т и у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :