УХВАЛА

іменем україни

8 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звільнення майна з-під арешту за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 квітня 2013 року з ОСОБА_4 на його користь стягнуто заборгованість у розмірі 882 671 грн, на підставі якого було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. У результаті вчинених державним виконавцем виконавчих дій було виявлено належне ОСОБА_4 майно, а саме: нежитлове приміщення, розташоване в будинку АДРЕСА_1, на яке в подальшому накладено арешт та передано на реалізацію з прилюдних торгів. У зв'язку з відсутністю купівельного попиту на виставлене на торги зазначене нерухоме майно він погодився на пропозицію державного виконавця залишити за собою вказане нерухоме майно в рахунок погашення суми заборгованості. Однак здійснити реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно він позбавлений можливості у зв'язку з накладенням на нього арешту на підставі ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 2 лютого 2011 року, постановленої у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, виконавче провадження у якій в подальшому було об'єднане в одне виконавче провадження разом з виконавчим провадженням з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості на його користь. У межах зазначеного зведеного виконавчого провадження ОСОБА_5 відмовився від пропозиції залишити за собою спірне нежитлове приміщення в рахунок погашення заборгованості. Оскільки наявність зареєстрованого обтяження на спірне нерухоме майно позбавляє його можливості здійснити реєстрацію права власності на це майно, позивач просив звільнити спірне майно з-під арешту.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 грудня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 28 січня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено належність йому на праві власності спірного майна, а також того, що наявність зареєстрованого обтяження на спірне майно перешкоджає йому здійснити державну реєстрацію права власності на це майно. Отже, права позивача не порушені.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 квітня 2013 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість у розмірі 882 671 грн,, дане рішення суду набрало законної сили. За вказаним рішенням суду видано виконавчий лист.

Крім того, рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 16 січня 2013 року на користь ОСОБА_5 стягнуто з ОСОБА_4 164 тис. грн, що еквівалентно 20 500 доларів США. За вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, судом видано виконавчий лист. При цьому ухвалою суду з метою забезпечення позову ОСОБА_5 накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_4

Також судами встановлено, що зазначені виконавчі листи стягувачами, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_5 пред'явлені до примусового виконання й на виконанні у Першотравневому відділі державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції (далі - Першотравневий ВДВС) знаходилось зведене виконавче провадження.

З метою примусового виконання судових рішень, державним виконавцем у результаті вжитих заходів було виявлено та арештовано майно ОСОБА_4, а саме: нежитлове приміщення магазину-кафетерію, що знаходиться по АДРЕСА_1, яке у встановленому законом порядку було передано для реалізації на прилюдних торгах, які, в свою чергу, не відбулись у зв'язку з відсутністю покупців.

Крім того, встановлено, що позивач виявив бажання згідно вимог ст. 62 Закону України Про виконавче провадження» залишити нереалізоване майно за собою і 15 липня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про передачу ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості вказаного майна, складено відповідний акт.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 обґрунтував свої вимоги тим, що накладений ухвалою суду на спірне майно арешт порушує його права як законного власника, зокрема, права щодо здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що ОСОБА_3 не доведено факт належності йому на праві власності спірного нерухомого майна. Також суди зазначили, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду. Крім того, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, тому суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання.

При цьому суди не врахували наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У ст. 4 ЦПК України зазначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» судам роз'яснено, що за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Відповідно до вимог ч. 9 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» майно передається стягувачу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно.

Крім того, суди послались на положення ст. 182 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими визначено, що моментом виникнення права власності є реєстрація прав на майно.

При цьому суди у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не врахували, що відповідно до вимог ст. 396 ЦК України, згідно з якою особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

ОСОБА_3 набув право звернення до суду за захистом свого інтересу, пов'язаного з переходом права власності на спірне майно та передчасно відмовили у задоволенні позову.

Таким чином, ураховуючи, що судами не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 28 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик