Ухвала

іменем україни

10 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «БМ Банк» (далі - ПАТ «БМ Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором від 03 вересня 2008 року, щодо своєчасного та повного його погашення, унаслідок чого виникла кредитна заборгованість в розмірі 235 641, 80 швейцарських франків, яка підлягає стягненню на користь банку.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 235 641, 80 швейцарських франків, що еквівалентно 3 080 123 грн 21 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір й задовольняючи позов банку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з вини відповідача ОСОБА_1, який належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь банку.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна виходячи з наступного.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 03 вересня 2008 року між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 24/8/030908, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 250 687 швейцарських франків із сплатою 8,99% річних строком до 01 вересня 2028 року.

Через неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань утворилася кредитна заборгованість, розмір якої, за розрахунком позивача, станом на 06 травня 2014 року складає 235 641, 80 швейцарських франків, що еквівалентно 3 080 123 грн 21 коп., з яких 185 462, 88 швейцарських франків - заборгованість за кредитом, 19 003,14 швейцарських франків - прострочена заборгованість по кредиту, 1 820,89 - заборгованість по строкових процентах, 24 985,68 швейцарських франків - заборгованість по прострочених процентах, 4 369,21 швейцарських франків - пеня.

Відповідно до ст. ст. 526 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 527 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843596/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 530 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843599/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Разом з тим, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844138/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Одним із документів, що підтверджує дійсність та наявність права грошової вимоги до боржника і який є обов'язковим для пред'явлення під час примусового стягнення заборгованості боржника за кредитом у судовому порядку, є оригінал заяви на видачу готівки.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження виконання банком умов кредитного договору № 24/8/030908 від 03 вересня 2008 року, позивачем надано заяву ОСОБА_1 про видачу готівки за іншим кредитним договором, а саме договором № 24/8/020908.

Проте вирішуючи спір, суди попередніх інстанції на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України на вищевказані положення закону та обставини справи уваги не звернули, з урахуванням відсутності оригіналу заявки про видачу готівки не перевірили наявність у позивача права вимоги повернення суми кредиту, не з'ясували належним чином чи був наданий кредит за зазначеним вище договором саме відповідачеві ОСОБА_1

Крім того, згідно зі ст. 192 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843227/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини 1, 3 статті 533 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843602/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Положеннями ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_68/ed_2014_08_12/pravo1/KMD93015.html?pravo=1> передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_68/ed_2014_08_12/pravo1/KMD93015.html?pravo=1>.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зважаючи на викладене, вирішуючи спір про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, суд має установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Суди першої та апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернули, не з'ясували питання про правомірність видачі кредиту в іноземній валюті, у зв'язку з чим дійшли передчасного висновку, що сума заборгованості в іноземній валюті має бути переведена в українську за курсом, установленим Національним банком України.

При цьому, розглянувши справу у відсутності відповідача ОСОБА_1, який вказує на неналежне його повідомлення про час і розгляд справи, суд першої інстанції допустив суттєву неповноту у з'ясуванні дійсних обставин справи й позбавив відповідача права на належний захист та реалізацію права заперечення проти позову, а також права на заявлене клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, передбаченого ст. 258 ЦК України щодо вимог про стягнення пені.

Зазначене залишилося й поза увагою суду апеляційної інстанції.

Отже, суди у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою що підлягає застосуванню до них, й у порушення вимог ст. 10 ЦПК України не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, висновки судів ґрунтуються на припущеннях.

За таких обставин, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко