АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 538/1935/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1859/15Головуючий у 1-й інстанції Крєпкий С.І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Пікуля В.П.,

суддів: Хіль Л.М., Бондаревської С.М.,

при секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 08 травня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Лохвицької міської ради, державного кадастрового реєстратора відділу Держземагенства у Лохвицькому районі Полтавської області про скасування рішень, визнання недійсним державного акту, кадастрового номеру та запису про реєстрацію, зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_2, Лохвицької міської ради, державного кадастрового реєстратора відділу Держземагенства у Лохвицькому районі Полтавської області про скасування рішень, визнання недійсним державного акту, кадастрового номеру та запису про реєстрацію, зобовязання вчинити дії.

У своєму позові вказували, що їм на праві власності належить 14/50 та 13/150 частини будинку відповідно по вул. Шевченка. 14 в м. Лохвиці Полтавської області. Відповідач ОСОБА_2 є власником 14/50 частини, а власниками інших частин будинку є ОСОБА_5 - 26/150 частини, та ОСОБА_6 - 9/50 частини. Рішеннями Лохвицької міської ради №22 від 25.05.2009 р. ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку по вул. Шевченка. 14 в м. Лохвиці.

Рішенням двадцятої сесії 5 скликання Лохвицької міської ради №28 від 29.07.2009 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку та ОСОБА_2 передано у приватну власність із земель міської ради земельну ділянку по вул. Шевченка 14 в м. Лохвиці, площею 0,0437 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі зазначеного рішення міської ради відповідачу ОСОБА_2 04.04.2011 року було видано відповідний державний акт про право власності на земельну ділянку.

Позивачі вважали свої права як співвласників будинку порушеними, оскільки ОСОБА_2 в порушення приписів ст.358 ЦК України, ст.ст.88, 89, 118, ч.4 ст.120 ЗК України приватизував частину земельної ділянки, яка розташована навколо будинку, без їх згоди як співвласників даного житлового будинку і користувачів цієї земельної ділянки.

Крім того, вважали, що технічна документація із землеустрою, яка була затверджена Лохвицькою міською радою, була розроблена з грубим порушенням, а саме: 1) відповідач ОСОБА_2 звернувся до відділу Держкомзему у Лохвицькому районі з проханням видати технічне завдання та висновок 30.03.2009 року, тобто за 2 місяці до прийняття рішення про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою; 2) акт встановлення меж земельної ділянки в натурі, кадастровий номер якої 50004, складений та підписаний до прийняття рішення про затвердження технічної документації із землеустрою, а саме 31.03.2009 року; 3) житловий будинок по вул. Шевченка, 14 в м. Лохвиці має загальну площу 126,5 кв.м, в той же час в пояснювальній записці вказано, що земельна ділянка під забудованими землями - капітальне будівництво, становить 135 кв.м.; 4) у вихідній земельно-кадастровій інформації на земельну ділянку в графі «дата прийняття правовстановлюючого документу» вказане рішення не відповідає рішенню від 25.05.2009 року №22; 5) в технічній документації не існує акту встановлення меж в натурі на земельну ділянку з кадастровим номером 500040110.

Посилаючись на зазначені обставини позивачі просили:

- скасувати рішення Лохвицької міської ради від 25.05.2009 року №22 та від 29.07.2009 року №28 в частині надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку по вул. Шевченка, 14 в м.Лохвиці громадянину ОСОБА_2, та затвердження зазначеної документації;

- визнати недійсними межі земельної ділянки в натурі по вул. Шевченка, 14 в м. Лохвиці;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку по вул. Шевченка, 14 в м.Лохвиці, площею 0,0437 га, кадастровий номер 500040110 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку;

- визнати недійсним та зобов'язати відділ Держземагенства у Лохвицькому районі скасувати кадастровий номер 500040110, присвоєний земельній ділянці по вул. Шевченка. 14 в м.Лохвиці, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

- визнати недійсним та зобов'язати відділ Держземагенства у Лохвицькому районі скасувати запис у Поземельній книзі про реєстрацію відомостей у Державному земельному кадастрі щодо вищезазначеної земельної ділянки.

Ухвалою Чорнухинського районного суду від 29.04.2015 року провадження у цивільній справі за даним позовом закрито в частині позовних вимог позивача ОСОБА_7 в зв'язку з прийняттям відмови позивача від позову.

Рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 08 травня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано рішення двадцятої сесії п'ятого скликання Лохвицької міської ради №28 від 29 липня 2009 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку та передання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Шевченка, 14 в м. Лохвиці, площею 0,0437 га.

Визнано недійсним Державний акт ЯЛ №540924 на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0437 га по вул. Шевченка, 14 в м. Лохвиці Полтавської області, виданий ОСОБА_2, що зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №00038 від 04.04.2011 року та скасовано запис про його державну реєстрацію.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та Лохвицької міської ради на користь ОСОБА_3 по 51 грн. судових витрат з кожного.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати рішення в частині, що стосується задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення оскаржується тільки в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення Лохвицької міської ради №28 від 29 липня 2009 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку та передання її у приватну власність ОСОБА_8 та в частині визнання недійсним державного акту ЯЛ №540924 на право власності на земельну ділянку, скасування запису про його державну реєстрацію, підстав для перегляду рішення в іншій частині заявлених позовних вимог ОСОБА_3 в апеляційному порядку немає.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і це також вбачається з матеріалів справи, що жилий будинок, який розташований по вул. Шевченка, 14 в м. Лохвиця належить на праві спільної часткової власності п'яти співвласникам, а саме: на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05.11.2004 року позивач ОСОБА_3 є власником 14/50 частин житлового будинку, відповідач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2007 року, посвідченого нотаріально за р.№1286, є власником 14/50 частин будинку, 13/150 частин належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.10.1971 року, 9/50 частин ОСОБА_6 на підставі рішення Лохвицького районного суду від 22.05.1962 року та ухвали цього суду від 10.12.1962 року, 26/150 частин ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 04.09.1987 року, посвідченого нотаріально за р.№1740, та свідоцтва про право на спадщину від 21.10.1971 року (т.1, а.с.74, 160-163).

Рішеннями Лохвицької міської ради 19 сесії 5-го скликання від 25.05.2009 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельні ділянки» та 20 сесії 5-го скликання від 29.07.2009 року «Про приватизацію земельних ділянок та затвердження технічної документації до видачі державних актів на право власності на землю ОСОБА_2 надані дозволи на виготовлення технічної документації з землеустрою, її затверджено та передано останньому у приватну власність із земель міської ради у м.Лохвиця земельну ділянку по вул. Шевченка, 14 у м. Лохвиця загальною площею 0,0437 га, в тому числі 0,0437 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Лохвицької міської ради депутатів трудящихся від 25.08.1955 року та висновком про реєстрацію документів на право користування земельною ділянкою, за будинком по вул. Шевченка, 14 в м.Лохвиця закріплено земельну ділянку площею 1295 кв.м. (т.2, а.с.32,33)

Оскільки спірна земельна ділянка ще з 1955 року закріплена за будинком по вул. Шевченка, 14 в м. Лохвиця відповідно у співвласників цього будинку виникло право користування цією земельною ділянкою внаслідок набуття права власності на частини цього будинку.

Доказів того, що між співвласниками будинку, як нинішніми так і попередніми, укладалася угода про порядок користування земельною ділянкою, що знаходилася у їх спільному користуванні, матеріали справи не містять.

Відсутні також і докази того, що в передбаченому законом порядку визначався порядок користування співвласниками будинку цією земельною ділянкою.

04.04.2011 року ОСОБА_2 на своє імя було отримано державний акт на право приватної власності на землю, площею 0,0437 га, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд по вул. Шевченка, 14 в м. Лохвиці.

В Державному акті на право приватної власності на землю площею 0,0437 га по вул. Шевченка, 14 в м. Лохвиця вказане наступне цільове призначення землі: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що протирічить вказаному у рішенні двадцятої сесії 5 скликання Лохвицької міської ради №28 від 29.07.2009 року цільовому призначенню - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Позивачка право власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку не оформляла. Домоволодіння по вул. Шевченка, 14 в м. Лохвиця не було реально поділене між співвласниками відповідно до їх часток у власності з припиненням права спільної часткової власності.

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до ст.116 ЗК України (в редакції, яка діяла на час прийняття міською радою спірних рішень), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Згідно з ч.6 ст.118 ЗК України (у редакції, чинній на час виділення земельної ділянки) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п'ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідно до ч.5 ст.151 ЗК України (у редакції, чинній на час виділення земельної ділянки) до заяви (клопотання) додаються: а) обґрунтування необхідності вилучення (викупу) та/або відведення земельної ділянки; б) позначене на відповідному графічному матеріалі бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами; в) засвідчена нотаріально письмова згода землекористувача (землевласника) на вилучення (викуп) земельної ділянки (її частини) із зазначенням розмірів передбаченої для вилучення (викупу) земельної ділянки та умов її вилучення (викупу); г) копія установчих документів для юридичних осіб, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу.

Стаття 56 Закону України «Про землеустрій» містить вичерпний перелік документів, що входять до технічної документації щодо поділу та об'єднання земельних ділянок, зокрема нотаріальну посвідчену згоду на поділ чи об'єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні).

Статтею 356 ЦПК визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

В постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 року у справі № 6-12цс13, яка є обовязковою для врахування судами в силу ст. 360-7 ЦПК України, викладено правовий висновок про те, що виходячи з положень ч. 1 ст. 356 ЦК, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні.

Частина четверта статті 120 ЗК України передбачає, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Як розяснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувала переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 Земельного кодексу УРСР 1970 року, при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Пункт 5 Постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Із правової позиції, викладеної в п.18 «ґ» постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", вбачається, що у разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх.

Крім того, згідно з п.2.10 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.99 N 43 (далі - Інструкція), до державного акта на право власності на земельну ділянку, що видається товариствам всіх видів або співвласникам, обов'язково додається затверджений список членів даного товариства або співвласників.

Згідно з вимогами Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 22.06.2009 N 325, зокрема п.п.219-2.21, якщо земельна ділянка перебуває у спільній сумісній чи спільній частковій власності, державний акт видається особі, уповноваженій співвласниками земельної ділянки. Разом з бланком державного акта на право власності на земельну ділянку заповнюється та видається додаток (додатки) до нього.

У полі "Додаток до державного акта на право власності на земельну ділянку. Серія ___ N ___" зазначаються серія та номер бланка державного акта на право власності на земельну ділянку, до якого додається список співвласників земельної ділянки.

У полі "список співвласників земельної ділянки" зазначаються дані про усіх співвласників земельної ділянки.

Також необхідно зазначити, що відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі - Державний акт на право власності на землю виготовляється на підставі виписки з рішення відповідної ради або державної адміністрації про передачу у власність земельної ділянки, договору відчуження земельної ділянки (договорів купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), рішення суду.

Отже, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що Лохвицька міська рада при прийнятті оскаржуваного рішення уваги на зазначені положення закону та на те, що питання про виділ частки (поділу будинку) не вирішено; розміру частки ОСОБА_2 у будинку не враховувала; чи є площа земельної ділянки, переданої у власність останньому пропорційною його частці у будинку, не з'ясовувала, а також не врахувала інтереси власника 14/50 частин житлового будинку - позивачки ОСОБА_3, розташованого на спірній земельній ділянці, яка частково передана у власність іншому співвласнику будинку (без встановлення порядку користування).

Також з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка відповідачу ОСОБА_2 надана у власність в більших розмірах і таким чином не відповідає його частці у праві власності на будинок, оскільки частка будинку, належному ОСОБА_2, у відсотковому відношенні складає 28% (42х100/150), а частка земельної ділянки - 33,7% від загальної площі земельної ділянки, закріпленої за будинком №14 по вул. Шевченка в м. Лохвиця.

Крім того, листом Головного Управління Держкомзему у Полтавській області від 19.03.2012 року №К-110/1012-01 підтверджено факти порушення земельного законодавства при проведенні приватизації ОСОБА_2 земельної ділянки по вул. Шевченка 14 в м.Лохвиця (т.1, а.с.112).

Частиною 1 ст.155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, місцевим судом вірно встановлено, що мало місце порушення Лохвицькою міською радою земельного законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють земельні правовідносини, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду про необхідність визнання недійсним та скасування рішення Лохвицької міської ради від 29.07.2009 року за №28, та з врахуванням положень п.п.1.1, 1.4 Інструкції (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визнання недійсним виданого на підставі нього державного акту на ім'я ОСОБА_2

Щодо державної реєстрації державного акту на землю, то відповідно до п.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація речових прав скасовується в разі винесення судом відповідного рішення.

З огляду на викладене, суд вірно визначив, що запис про державну реєстрацію державного акту на ім'я ОСОБА_2 також підлягає скасуванню.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо пропуску позивачкою строку позовної давності звернення до суду.

Перебіг позовної давності згідно ст. 261 ЦПК України починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

З пояснень представника позивачки ОСОБА_9 вбачається, що про вказане рішення міської ради позивачка дізналася особисто від неї на початку 2012 року і це було підтверджено листом Головного управління Держкомзему у Полтавській області від 19.03.2012 року щодо порушення діючого законодавства при приватизації ОСОБА_2 земельної ділянки по вул. Шевченка, 14 у м. Полтаві, про приватизацію цієї земельної ділянки будь- хто інший позивачку не повідомляв. Інших доказів того, що позивачка раніше знала про це рішення, відповідачами не надано і у матеріалах справи дані докази відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на невірне встановлення судом площі земельної ділянки по вул. Шевченка, 14 у м. Лохвиця спростовуються наявними у справі випискою з протоколу №18 засідання виконкому Лохвицької міської Ради депутатів трудящих від 25.08.1955 року та заключенням про реєстрацію документів на право користування земельною ділянкою (т.2 а.с. 37-38), відповідно до яких розмір земельної ділянки, яка зараз має адресу: вул. Шевченка, 14 у м. Лохвиця по фактичному користуванню становить 1295 кв.м.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги щодо незаконності володіння позивачкою ОСОБА_3 земельною ділянкою, оскільки на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05.11.2004 року позивачка ОСОБА_3 є власником 14/50 частин житлового будинку (т.1 а.с 156).

Частина четверта статті 120 ЗК України передбачає, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Посилання апелянта на ту обставину, що ухваливши оскаржуване рішення суд протиправно позбавив відповідача права власності на належну йому земельну ділянку, не ставить під сумнів правильність рішення суду першої інстанції, так як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та Державного акту про право власності на земельну ділянку, якими порушуються права особи, не може вважатися протиправним позбавленням права власності.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, дав об'єктивну оцінку зібраним у справі доказам, вірно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 08 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: В.П. Пікуль

Судді: Л.М. Хіль

ОСОБА_10

З оригіналом вірно

суддя В.П.Пікуль