У Х В А Л А

30 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 вересня 2014 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк", третя особа - ОСОБА_7, про визнання недійсним кредитного договору, додаткової угоди до кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, а також скасування заборони відчуження нерухомого майна, за позовом ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" про визнання недійсним договору іпотеки та додаткового договору до договору іпотеки,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 4 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2013 року, позовні вимоги публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" (далі - ПАТ "Укргазбанк") задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ "Укргазбанк" 2 937 040,29 грн у рахунок сплати заборгованості за кредитним договором, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ "Укргазбанк" 86 650 грн у рахунок сплати штрафу; у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною продажу, визначеною суб'єктом оціночної діяльності згідно чинного законодавства; у задоволенні зустрічного позову відмовлено; у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 вересня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 4 грудня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2013 року залишено без змін.

У травні 2015 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 вересня 2014 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального, а саме: пункту 1 частини другої статті 6 і статті 19 Конституції України, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої і другої статті 14, пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального права заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року, від 17 грудня 2014 року, від 24 грудня 2014 року, від 24 грудня 2014 року, від 14 січня 2015 року, від 21 січня 2015 року, від 26 січня 2015 року, від 28 січня 2015 року, від 25 лютого 2015 року, від 25 лютого 2015 року, від 25 лютого 2015 року, від 25 березня 2015 року та від 8 квітня 2015 року, а також рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року.

Колегія суддів вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_7 і залишаючи без змін судові рішення судів попередніх інстанцій про стягнення з боржників на користь банку заборгованості за кредитним договором, штрафу та пені, а також про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення стягнутої з боржників заборгованості, суд касаційної інстанції погодився з їхніми висновками, що позичальник належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимоги банку про стягнення штрафу є обґрунтованими, оскільки це передбачено умовами договорів іпотеки і поруки. Строк позовної давності до вимоги про стягнення неустойки не застосовується, оскільки згідно з умовами кредитного договору сторони встановили такий строк в три роки, що узгоджується з положеннями статті 259 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року, наданою заявником для порівняння, суд касаційної інстанції на підставі статті 338 ЦПК України скасував судові рішення судів попередніх інстанцій, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, зокрема: суди не врахували положення частини другої статті 258 ЦК України, не встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи щодо суми заборгованості, в тому числі щодо відліку строку позовної давності та його застосування за заявою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року суд касаційної інстанції керуючись положеннями статті 338 ЦПК України скасував рішення суду апеляційної інстанції, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначивши, що у порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції не звернув увагу на положення частини другої статті 258 ЦК України, не врахував заяву відповідача про застосування строку позовної давності, а також те, що пеня нарахована позивачем на всю суму заборгованості, в той час, коли позов подано до суду поза межами строку позовної давності для стягнення пені.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року суд касаційної інстанції керуючись положеннями статті 338 ЦПК України скасував рішення суду апеляційної інстанції, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначивши, що у порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції не врахував положень частини другої статті 258 ЦК України, не перевірив період, за який нараховано пеню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року суд касаційної інстанції керуючись положеннями статті 338 ЦПК України скасував судові рішення судів попередніх інстанцій, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, при цьому зазначив, що вирішуючи спір по суті позовних вимог і стягуючи з відповідачів заборгованість за кредитним договором суди у порушення статей 212-214 ЦПК України не навели необхідних розрахунків сум заборгованості, не перевірили правильність наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року, суд касаційної інстанції зазначив, що вирішуючи спір суд апеляційної інстанції не звернув увагу на положення частини другої статті 258 ЦК України, не надав належної оцінки наданому банком розрахунку заборгованості, в якому пеню нараховано не починаючи з відповідного першого місяця останнього перед зверненням позивача до суду, не визначив складові кредитної заборгованості, а відтак згідно зі статтею 338 ЦПК України ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року, суд касаційної інстанції зазначив, що вирішуючи спір в частині стягнення пені суд апеляційної інстанції на положення частини другої статті 258 ЦК України та висновки Верховного Суду України уваги не звернув, не з'ясував за який період підлягає стягненню неустойка та в якому розмірі. Ці порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для справи, а відтак судове рішення суду апеляційної інстанції на підставі статті 338 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року суд касаційної інстанції керуючись положеннями статті 338 ЦПК України скасував рішення суду апеляційної інстанції, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначивши, що у порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції не врахував положення частини другої статті 258 ЦК України, не встановив та не перевірив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року суд касаційної інстанції керуючись положеннями статті 338 ЦПК України скасував рішення суду апеляційної інстанції, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначивши, що у порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції на положення частини другої статті 258 ЦК України уваги не звернув, не врахував, що заборгованість пені обчислюється в межах одного року, у зв'язку з чим прийшов до передчасного висновку про задоволення позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року суд касаційної інстанції скасував судові рішення судів попередніх інстанцій, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, з підстав передбачених статтею 338 ЦПК України, оскільки судами не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2014 року, від 17 грудня 2014 року, від 24 грудня 2014 року, від 21 січня 2015 року, від 28 січня 2015 року, від 25 лютого 2015 року, від 25 лютого 2015 року, від 25 лютого 2015 року та від 25 березня 2015 року не є прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки в них не міститься правої позиції щодо спірних правовідносин, а вказується на допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, зокрема судами попередніх інстанцій не встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року постановлена у справі з іншою підставою позову, змістом позовних вимог та з іншим матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин, ніж у справі, яку просить переглянути заявник. До того ж суд касаційної інстанції скасував судові рішення судів попередніх інстанцій, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи як передбачено частиною другою статті 338 ЦПК України.

Рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року ухвалено у справі з іншими підставами позову, судом встановлено інші фактичні обставини справи, а також відсутнє однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин ніж у справі, яку просить переглянути заявник.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2015 року постановлена у справі з іншим предметом спору, ніж у справі, яка є предметом перегляду, оскільки спір виник із договору оренди земельної ділянки. Також судами встановлені інші обставини справи, суд керувався іншими нормами права, ніж у справі, яка переглядається.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2015 року не є рішенням суду касаційної інстанції, ухваленим у порядку касаційного провадження, а постановлена у порядку, визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, тому не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального чи процесуального права, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

Постановляючи ухвалу від 8 квітня 2015 року і залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову банка про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд касаційної інстанції зазначив, що банк пропустив строк позовної давності щодо стягнення заборгованості; оскільки позовна давність до основної вимоги спливла, то в силу статті 266 ЦК України вважається, що спливла і позовна давність до додаткових вимог (стягнення неустойки).

Порівняння змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 квітня 2015 року зі змістом ухвали, яку просить переглянути заявник, дає підстави для висновку, що у цих справах встановлено різні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Порівняння судових рішень, наданих заявником як приклад, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк", третя особа - ОСОБА_7, про визнання недійсним кредитного договору, додаткової угоди до кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, а також скасування заборони відчуження нерухомого майна, за позовом ОСОБА_7 до публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" про визнання недійсним договору іпотеки та додаткового договору до договору іпотеки за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 вересня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема