АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Савицький О.А.
№22-ц/796/1219/2015 Доповідач - Борисова О.В.
Справа №761/552/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 та третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року у справі за позовом комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, комунальне підприємство «Головний інформаційно-обчислювальний центр», комунальне підприємство «Керуюча дирекція» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «ЦОС Шевченківського району» основну суму боргу - 14 824,88 грн., інфляційні витрати - 4 350,11 грн., 3% річних - 909,88 грн. та судові витрати в сумі - 243,60 грн. за період з 01 травня 2007 року по 01 липня 2011 pоку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 15157,46 грн., з яких: 10616,85 грн. - сума основного боргу, 3707,14 грн. - сума інфляційних втрат, 833,47 грн. - 3% річних та 243,60 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 та треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просять рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову застосувавши строк позовної давності та стягнути з позивача понесені витрати на правову допомогу та судовий збір, що було сплачено у суді першої та апеляційної інстанції та інші витрати.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказують, що 18 серпня 11 року позивач КП «ЦОС Шевченківського району» подав заяву до Шевченківського районного суду м. Києва про видачу наказу для примусового стягнення з належних 4-х боржників за не існуючим боргом за не надані ним і не спожиті зареєстрованими особами житлово - комунальні послуги. Між сторонами по справі не існує договірних зобов'язань.

У позові не зазначено повного переліку і ступень якості самих послуг за які вимагається оплата, а також не доводиться правильність і чинність зазначених сум та їх розрахунків.

Крім того, згідно договору купівлі - продажу ОСОБА_1 є власником лише повітря в середині квартири НОМЕР_1 площею 61,2 кв.м, а тому будинок (стіни, перекриття, комунікації тощо) і земля не є його власністю, за утримання і обслуговування яких не він, а їх реальні власники -КМР, КМДА, КП Керуюча дирекція повинні сплачувати. Він не зобов'язаний мешкати у своїй квартирі, чи сплачувати за не отримані ЖКП.

Зазначили, що їх 120-ти річний будинок (згідно Рішення КМР №26 і №208/1642 від 27 грудня 2001 року та Рішення Шевченківської Райради №40 від 18 червня 2002 року), а також земля під ним входить до переліку комунального майна м. Києва. Будинок №16 є колишнім заводським який (у 80-ті роки був переданий до Комунальної власності) стоїть на червоних лініях вул. Кудрявській, з 3-ї сторони - заїзд до заводу, з 4-ї сторони - вхід до заводського будинку через невеликий заводський двір, тому прибудинкової території у будинку немає. Оскільки прилегла територія є комунальною власністю, тому утримуватись та прибиратись вона повинна міськими комунальними службами за рахунок місцевого бюджету, до якого відповідачі мають відношення лише в частині його наповнення сплаченими податками.

У будинку навіть відсутні сміттєві баки, яких не має навіть де поставити через порушення санітарних норм, тому мешканці змушені вивозити самі своє сміття, або розносити його по баках інших будинках. Не відомо кому і скільки мешканці повинні сплачувати навіть за вивезення відходів. Враховуючи не проживання відповідачів з 2008 року, вони не повинні сплачувати за вивезення відсутніх відходів.

Зазначають, що позивач замість сплати судового збору за розгляд саме цього позову, надав якісь три старі квитанції про сплату інших сум за іншими зверненнями та за видачу судових наказів.

Посилаються на те, що судом неправомірно було відмовлено у численних клопотаннях відповідача про доручення в якості третіх осіб: КМР, КМДА, ПАТ «Київенерго», ПАТ «Київводоканал», ВАТ «Київгаз», ДКП «Київжитлотеплокомуненерго», ЖЕК №1056, КП ЖЕК Покровська, а було долучено КП «ГІОЦ», КП «Керуюча дирекція».

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду залишити без змін.

Треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр», КП «Керуюча дирекція» в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач користується усіма житлово-комунальними послугами, наданими позивачем, проте, не сплачує їх вартість внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку в межах строку позовної давності.

Проте, колегія суддів не погоджується в повній мірі з висновком суду щодо періоду та розміру суми заборгованості, яка підлягає стягненню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_7 зареєстровані проживаючими в АДРЕСА_1. Власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1

У 2001 році КП УЖГ Шевченківської районної ради було створено на базі КП УЖГ Старокиївського району, Радянського району та Шевченківського району.

Рішенням Шевченківської районної ради у м. Києві від 19 лютого 2007 року №187 «Про вдосконалення системи управління житлово-комунальним господарством Шевченківського району м. Києва» затверджена нова редакція статуту комунального підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради, а також створено тринадцять КП: серед яких створено КП «Керуюча дирекція», в тому числі КП «ЖБК» Сирець та інші КП ЖЕКи, які є самостійними юридичними особами і не є правонаступниками КП УЖГ Шевченківської районної у м. Києві ради. Крім того, відповідно до п.1.2 рішення Шевченківської районної ради у м. Києві жилий та нежилий фонд, закріплений за ним на праві господарського відання.

КП «ЦОС Шевченківського району» відповідно до рішення Київської міської ради від 22 вересня 2011 року №24/6240 «Про питання діяльності комунальних підприємств, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва» перейменоване з КП УЖГ Шевченківської районної ради у м. Києві зареєстрованого Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією 31 жовтня 2001 року.

Згідно статуту КП «ЦОС Шевченківського району» КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» здійснює свою діяльність на підставі статуту, який є установчим документом, затверджений рішенням власника та на підставі чинного законодавства України.

Відповідно до п. 2.1статуту, підприємство створене з метою отримання прибутку від господарської діяльності, спрямованої на задоволення суспільних потреб, надання послуг населенню у сфері житлово-комунального господарства в якості виконавця цих послуг, а п.2.2 статуту передбачено напрямки діяльності підприємства, серед яких є: забезпечення послугами газопостачання, водопостачання (водовідведення) та централізованого опалення до споживачів по внутрішньо будинкових мережах на підставі договорів, укладених підприємством з виробниками послуг, а також на підставі договорів, укладених підприємством безпосередньо зі споживачами послуг; здійснення нарахувань та виготовлення рахунків на сплату житлово-комунальних послуг для споживачів (власників, наймачів) жилих та нежилих приміщень; забезпечення збору платежів від споживачів зазначених послуг на користь виробників послуг.

01 січня 2009 між КП «Керуюча дирекція» та КП УЖГ Шевченківської районної у м.Києві ради було укладено «Договір про забезпечення надання комунальних послуг № 5».

Відповідно до п. 1.1 балансоутримувач передає, а виконавець приймає на себе функцію вчасного та якісного надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення та газопостачання для потреб споживачів до об'єктів в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 1.4 визначено об'єкти до яких виконавець забезпечує надання послуг, зазначених в п. 1.1 цього договору, викладена в додатку № 1 до договору та є його невід'ємною частиною.

Будинок АДРЕСА_1, в якому знаходиться і квартира відповідача НОМЕР_1, міститься в додатку № 1 даного договору.

Для забезпечення послугами централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення та газопостачання КП «ЦОС Шевченківського району» як виконавцем житлово-комунальних послуг було укладено договори з виробниками житлово-комунальних послуг, а саме: договір № 39 від 01 липня 2007 року про умови постачання газу для побутових потреб мешканців багатоквартирних будинків; договір на постачання теплової енергії в гарячій воді № 9527001 від 01 червня 2007 року; договір на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі № 05618/2- 10 від 20 квітня .2005 року.

01 лютого 2012 року між КП «Керуюча дирекція» та КП УЖГ Шевченківської районної у м. Києві ради було укладено договір на надання послуг з обліку, нарахування, збору платежів власників наймачів та орендарів № 1.

Предметом даного договору передбачено, що повірений має право проводити облік, нарахування, збір платежів власників та наймачів жилих приміщень за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, проводити роз'яснювальну та претензійну роботу із споживачами спрямовану на зменшення заборгованості, здійснювати облік та збір, у тому числі в судовому порядку, заборгованості споживачів за послуги довірителя проводити прийом споживачів з питань нарахування та оплат за послуги довірителя.

Отже, доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивач не має права звертатися з даним позовом є безпідставними, оскільки КП «ЦОС Шевченківського району» згідно вищезазначеного договору зобов'язане проводити облік надання послуг та збір коштів за вказані послуги у тому числі в судовому порядку, шляхом звернення до суду з позовами про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги та за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території.

Разом з тим, відповідач споживаючи надані йому позивачем житлово-комунальні послуги не сплачує за їх використання, в результаті чого, утворився борг за послуги з утримання будинку, централізованого опалення, що сплачується незалежно від користування або некористування квартирою, холодного водопостачання за період з квітня 2007 року по грудень 2008 року, а також за газопостачання, який за період з 01 травня 2007 року по 01 липня 2011 року, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, становить 20084,87 грн. (14824,88 + 4350,11 + 909,88), що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем до заяви про зменшення позовних вимог.

Згідно з ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч.2 ст.382 ЦК України власниками квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Утримання майна власників квартир, а також спільної сумісної власності власниками квартир у багатоквартирному будинку та прибудинкової території здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Відповідно до ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Статтею 179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ст.ст. 20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - розмір плати за житлово-комунальні послуги, за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій розраховується і встановлюється, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до п.п.14, 17 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, плата використання теплової та електричної енергії, газу, за водопостачання і каналізацію та інші послуги власниками квартири (будинків), наймачами, орендарями вноситься за затвердженими в установленому порядку тарифу пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено інші строки.

Згідно з ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться й одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються.

Умовами ч.2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що відповідач не сплачує за користування наданими йому комунальними послугами, а саме за утримання будинку та прибудинкової території, централізованого опалення, холодного водопостачання, обсяг якого обчислюється за показниками встановленого відповідачем засобом обліку холодної води та газопостачання про відмову від отримання (опломбування) якого він заяв не подавав та заборгованість по яких підлягає стягненню в судовому порядку.

Згідно з ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.ст.257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, ч.1 ст.264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу іншого обов'язку.

З матеріалів справи убачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2011 року по справі 2н-1923/11 відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з посиланням на існування спору про право.

Оскільки відповідачем у справі було заявлено про застосування строку позовної давності, то суд вірно визначився з тим, що заборгованість підлягає стягненню в межах строку позовної давності, разом з тим в мотивувальній частині рішення помилково зазначив, що заборгованість підлягає стягненню за період з серпня 2007 року, так як в серпні 2011 року позивач вперше звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу по розглядуваним вимогам, по липень 2011 року, відповідно до вимог заявлених в позові та не звернув уваги на те, що відлік строку позовної давності необхідно рахувати починаючи з серпня 2008 року.

А тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості в сумі 15157,46 грн., яка складається з 10616,85 грн. основної суми боргу, 3 % річних в сумі 833,47 грн. та інфляційних втрат в сумі 3707,14 грн. нарахованих на суму заборгованості за період прострочки з серпня 2007 року по липень 2011 року необхідно змінити, оскільки розмір заборгованості відповідача, яка підлягає стягненню за період з серпня 2008 року по липень 2011 року становить: 10301,78 грн. заборгованості за житлово - комунальні послуги, 3707,14 грн. - інфляційних втрат, 833,50 грн. - 3 % річних.

Посилання апелянтів на те, що позивач не є виконавцем послуг з централізованого опалення, холодного та гарячого водопостачання та газопостачання з посиланням на рішення Київської міської ради №102/159 від 28 вересня 2006 року про визначення виконавцями вищевказаних послуг ПАТ «Київенерго», ПАТ «Київводоканал» та ВАТ «Київгаз» колегія суддів відхиляє, оскільки дане рішення у правовідносинах у сфері житлово-комунальних послуг, що надавались мешканцям будинку №16 по вул. Кудрявській в м. Києві у спірний період не було виконано суб'єктами вказаних правовідносин, в тому числі і відповідачем, при цьому між позивачем та ПАТ «Київенерго», ПАТ «Київводоканал» та ВАТ «Київгаз» укладалися договори на газопостачання, водопостачання, постачання теплової енергії для послуги централізованого опалення.

Не заслуговують на увагу колегії суддів твердження апелянтів про те, що відповідач не користується житлово-комунальними послугами і договорів з відповідачем на їх надання не укладав, з огляду на таке.

Так, відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Статтями 20, 21 цього Закону визначені права та обов'язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов'язком оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов'язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Нормами Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено, що виконавець повинен надавати акти виконаних робіт щомісячно щодо фактично наданих послуг споживачу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 18 наведеного вище Закону у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акту-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо, акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. Частиною 4 ст.18 Закону передбачений обов'язок виконавця вирішити питання про перерахунок платежів.

Проте, відповідач не надав складених та підписаних у встановленому законом порядку актів-претензій щодо неналежного виконання позивачем своїх обов'язків щодо надання ним певних послуг.

Колегія суддів вважає, що не укладення договору про надання житлово-комунальних послуг між відповідачем та позивачем не є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за такі послуги, оскільки укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору.

Крім того, обов'язком сплатити надані й спожиті послуги випливає також з положення ч.1 ст.11 ЦК України про те, що цивільні права та обов'язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч.3 ст.6, ст.ст. 627, 630 ЦК України та ст.ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-110 цс12 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Твердження апелянтів про те, що позивач замість сплати судового збору за розгляд саме цього позову, надав якісь три старі квитанції про сплату інших сум за іншими зверненнями та за видачу судових наказів колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на виконання ухвали суду від 28 квітня 2014 року, 05 травня 2014 року позивачем було надане платіжне доручення на підтвердження сплати ним судового збору.

Не заслуговують на увагу судової колегії посилання апелянтів на те, що в квартирі з 2008 року ніхто не проживає, а комунальні послуги не споживалися, оскільки ОСОБА_1 не надав докази про те, що він, як власник квартири, звертався до позивача із заявою до про те, що квартирі ніхто не буде проживати.

Щодо вимог апелянтів про стягнення з позивача понесених витрат на правову допомогу, то апеляційна інстанція вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з п.47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення під 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги y цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року №. 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Згідно з п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Граничний розмір таких витрат встановлений законом. Зазначені витрати, фактично понесені сторонами, підлягають розподілу між ними за правилами, встановленими ст.88 ЦПК України.

Судові витрати - це фактичні грошові витрати, які несуть особи, які беруть участь у справі, у зв'язку зі зверненням до суду та розглядом справи в суді.

Необхідно враховувати, що правова допомога надається не тільки в судовому засіданні, а й при виконанні окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а також для надання правової допомоги вчиняються й інші дії, необхідні для розгляду справи, а саме складаються позовні заяви, є знайомлення з матеріалами справи, надаються консультації, несуться витрати у зв'язку з відрядженнями тощо.

Згідно вимог ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Згідно до Постанови Кабінету Міністрів України №590 від 27 квітня2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і порядок їх компенсації» витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні на користь якої було ухвалено судове рішення, за умови, що компенсація сплачується іншою стороною, не може перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

За приписами ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до договору від 28 квітня 2014 року, укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_5 про надання юридичних послуг, останній зобов'язувався надавати юридичні та консультаційні послуги в об'ємі і на умовах, що передбаченні даним договором. Вартість послуг передбачена розділом 4 договору.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

В постанові від 01 жовтня 2002 року по справі № 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що судові витрати за участь щоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що передані розпискою грошові кошти у розмірі 1200 грн. були оподатковані.

У справі також відсутній Акт виконаних робіт, як це передбачено п.2.2. договору, і судова колегія не може перевірити обсяг наданої правової допомоги з витратами понесеними на їх виконання, так як компенсація не повинна перевищувати 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи.

Отже, підстав для застосування ст. 88 ЦПК України немає.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про зміну рішення в частині суми, яка підлягає стягненню.

В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 та третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 15157 грн. 46 коп., з яких: 10 616 грн. 85 коп. сума основного боргу, 3707 грн. 14 коп. - сума інфляційних втрат, 833 грн. 47 коп. - 3% річних та 243,60 грн. судового збору змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 10301 грн. 78 коп., 3707 грн. 14 коп. - сума інфляційних втрат, 833 грн. 47 коп. - 3% річних та 243 грн. 60 коп. судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді