Справа № 463/1441/14 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/3378/15 Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Гриновця Б.М.

При секретарі: Жукровській Х.І.

З участю: ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача Коваля Р.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 березня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства Львівводоканал, третя особа Львівська міська рада, про стягнення не нарахованої і несплаченої заробітної плати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що займана ним посада не була некваліфікованою чи простою, він має спеціальну технічну освіту та займав посаду начальника виробничого відділу, що потребує спеціальних знань та передбачає відповідальність (в тому числі і кримінальну) за порушення державних будівельних норм при будівництві. Вважає, що суд першої інстанції неправомірно визначив Регіональну та Територіальну угоди рекомендаційними для адміністрації підприємства і безпідставно дійшов до висновку, що застосування коефіцієнту співвідношення по галузі та за видами робіт і коефіцієнту співвідношення по професії, посаді. Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги долученої ним до матеріалів справи мирової угоди від 25.12.2013 року у справі №2/463/1195/13, в п.1 якої вказано, що ЛМКП Львівводоканал враховує висновки Територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області про порушення законодавства при розрахунку посадових окладів.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення на підтримання та заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно з ст. 3 Закону України Про оплату праці мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 працював у Львівському міському комунальному підприємстві "Львівводоканал" з 10.07.1984 року по 31.12.2013 року, з яких з 01.07.2004 року по 31.12.2013 року на посаді начальника виробничого відділу.

Згідно довідки про заробітну плату у спірному періоді посадовий оклад позивача, згідно штатного розпису з 01.01.2011 року становив 2164 грн., з 01.03.2012 року 2528 грн., з 01.03.2012 року 2907 грн., а з 01.09.2013 року 2994 грн.

В той же час встановлена законодавством мінімальна заробітна плата складала у 2011 році: з 1 січня - 941 гривня, з 1 квітня - 960 гривень, з 1 жовтня - 985 гривень, з 1 грудня - 1004 гривні; у 2012 році: з 1 січня - 1073 гривні, з 1 квітня - 1094 гривні, з 1 липня - 1102 гривні, з 1 жовтня - 1118 гривень, з 1 грудня - 1134 гривні; у 2013 році: з 1 січня - 1147 гривень, з 1 грудня - 1218 гривень.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України Про оплату праці працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Судом першої інстанції також встановлено, що 16 червня 2009 року було підписано колективний договір між адміністрацією та трудовим колективом ЛМКП Львівводоканал на 2009 рік, який діяв до набрання чинності з 01.06.2013 року колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом ЛМКП Львівводоканал на 2013-2014 роки.

Як вбачається з п.3 Розділу 3 колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ЛМКП Львівводоканал на 2009 рік, мінімальна тарифна ставка робітника першого розряду встановлена у розмірі не менше 120 відсотків від визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно штатного розкладу працівників ЛМК Львівводоканал у спірному періоді оклад посад, які займав позивач, був вищим ніж 120 відсотків від визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати, що відповідає умовам колективного договору.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що оплата праці ОСОБА_2 здійснювалась у відповідності до умов колективного договору та вимог Закону України Про оплату праці, а тому його позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає безпідставним твердження апелянта про те, що судом не прийнято до уваги жодного доказу, поданого позивачем, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й обєктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозвязку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції суд неправомірно визначив Регіональну та Територіальну угоди рекомендаційними для адміністрації підприємства, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як суд першої інстанції вжив термін рекомендовані, виклавши зміст пункту 6 Розділу 3 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ЛМКП Львівводоканал на 2009 рік.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура розгляду передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

А тому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п. 1, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з часу набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: