Ухвала

іменем україни

08 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсацію за затримку розрахунку та вихідної допомоги, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року та за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсацію за затримку розрахунку та вихідної допомоги.

Зазначала, що з 12 травня 2008 року перебувала із відповідачем у трудових відносинах, наказом № ZAKL-2010/1-3874 від 21 червня 2010 року її звільнено з посади касира-операционіста Департаменту касового обслуговування клієнтів на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2012 року визнано незаконним наказ ПАТ КБ «ПриватБанк» № ZAKL-2010/1-3874 від 21 червня 2010 року про звільнення ОСОБА_1 у зв'язку з втратою довіри, стягнуто на користь ОСОБА_1 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди та грошову суму в розмірі 1 170 грн, що була списана із зарплатної картки позивача.

У зв'язку з тривалим невиконанням вказаного судового рішення, вона написала заяву про звільнення з 09 липня 2012 року за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України через невиконання відповідачем законодавства про працю.

Згідно наказу банку від 09 липня 2012 року її поновлено на посаді касира-операционіста на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2012 року та цим же наказом звільнено за власним бажанням.

Посилаючись на те, що частковий розрахунок з нею проведено лише 04 червня 2013 року, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 липня 2010 року до 09 липня 2012 року, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 95 038 грн 07 коп. та вихідну допомогу в розмірі 4 132 грн 09 коп.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року зазначене рішення міськрайонного суду скасовано й позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 липня 2010 року до 09 липня 2012 року в розмірі 43 332 грн 64 коп.

У задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.

Провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги закрито.

Додатковим рішенням цього ж суду від 28 січня 2015 року вирішено питання про судові витрати та зазначено, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 43 332 грн 64 коп. підлягає стягненню на користь позивача без утримання податку та інших обов'язкових платежів.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення таких вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке було помилково скасовано, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, суд апеляційної інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при одночасному стягненні заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 працювала у ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаді касира-операционіста Департаменту касового обслуговування клієнтів.

Наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» № ZAKL-2010/1-3874 від 21 червня 2010 року позивача звільнено з вказаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2012 року визнано незаконним наказ відповідача про звільнення ОСОБА_1 у зв'язку з втратою довіри, стягнуто на користь останньої 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди та грошову суму в розмірі 1 170 грн.

09 липня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до банку з заявою про звільнення за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України.

Наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» № Э.28.0.0.0/1-6824112 від 09 липня 2012 року позивача поновлено на посаді касира-операционіста 2 категорії Департаменту касового обслуговування клієнтів, та цим же наказом звільнено ОСОБА_1 за власним бажанням у відповідності з поданою заявою.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_748/ed_2014_08_07/pravo1/KD0001.html?pravo=1> в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_745/ed_2014_08_07/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Нетривалий час роботи працівника на підприємстві чи незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_748/ed_2014_08_07/pravo1/KD0001.html?pravo=1> обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України № 6-60 цс 11 від 21 листопада 2011 року та № 6 - 64 цс 13 від 03 липня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2911/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для судів.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1346/ed_2014_10_26/pravo1/KD0001.html?pravo=1> у взаємозв'язку з положеннями статей 117 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_748/ed_2014_10_26/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, 237-1 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1367/ed_2014_10_26/pravo1/KD0001.html?pravo=1> цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1367/ed_2014_10_26/pravo1/KD0001.html?pravo=1> роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 213-214, 303, 304, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів позивача належним чином не перевірив, взагалі не встановив коли з ОСОБА_1 було проведено розрахунок при звільненні й в якому розмірі, а відтак дійшов передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування ухваленого судового рішення в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і направлення справи у вказаній частині на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Підстав для скасування в повному обсязі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року та залишення в силі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2014 року не вбачається

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати, справу у вказаній частині передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко