АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 7848 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Антипова Л.О.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Боярській І.І.

за участю осіб: представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів;

за апеляційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 01 квітня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 01.04.2015 року ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 3092 долара США, що за курсом Національного банку України станом на дату винесення рішення становить 72507,40 грн. та судовий збір в розмірі 725,07 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2, діючи в інтересах ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд безпідставно відхилив заяву ОСОБА_6 про застосування до вимог ОСОБА_4 позовної давності, суд помилково встановив початок її перебігу.

Так, ОСОБА_6 заявлено про застосування позовної давності окремо по кожному платежу ОСОБА_7, оскільки кожний платіж був виконанням окремого самостійного зобов'язання, а значить і перебіг позовної давності у кожному випадку починається з різної дати. Проте, суд безпідставно встановив, що ОСОБА_7 дізналася про порушення її майнового права лише 02.10.2012 року (дата постановлення Апеляційним судом м. Києва ухвали про залишення в силі рішення Дніпровського районного суду м. Києва про поділ майна), оскільки при цьому набрало законної сили посилання районного суду на необхідність вирішення оплати вартості спірної квартири після розірвання шлюбу згідно норм цивільного законодавства. Однак, це лише роз'яснення порядку захисту порушеного права, а не встановлення судом власне самого порушення.

На відміну від ОСОБА_7 ОСОБА_6 оскаржив рішення районного суду про поділ майна з мотивів неврахування судом його особистих платежів по кредитним зобов'язанням.

В суді апеляційної інстанції представники позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтримали подану апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, викладені в ній. Відповідачка ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення. Позивач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог закону. Неявка позивача в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за його відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 08.12.2001 р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.12. 2009 року. Вказаним рішенням суду було встановлено, що позивач і відповідач спільне господарство не ведуть та вже два роки проживають окремо. Відповідно, встановлені даним рішенням суду обставини свідчать про те, що шлюбно-сімейні відносини сторін по справі фактично припинилися з 2007 року.

У період шлюбу подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_6, окрім іншого майна, були придбані квартира АДРЕСА_1 і квартира АДРЕСА_2.

До кінця 2012 року між колишнім подружжям тривав спір про поділ спільного майна подружжя, в тому числі й квартири АДРЕСА_2, й квартири АДРЕСА_1. В процесі поділу майна кожний з подружжя просив суд врахувати свої особисті витрати на погашення кредиту (який було витрачено подружжям на придбання квартири АДРЕСА_1) шляхом збільшення їхньої частки в майні при його поділі.

Зокрема, у період окремого проживання до розірвання шлюбу так і після його розірвання ОСОБА_4 самостійно сплачувала грошові кошти на погашення кредиту за договором, укладеним із ПАТ КБ «Правекс-банк». За рахунок її особистих коштів було погашено борг перед ПАТ КБ «Правекс-банк» в розмірі 10 051,00 дол. США. ОСОБА_6 вважає, що кошти, які сплатила ОСОБА_4 банку до розірвання шлюбу з ним є спільною сумісною власністю подружжя, а не її особистою власністю. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені грошові кошти (10 051,00 дол.США) є особистою власністю ОСОБА_4, оскільки шлюбно-сімейні відносини між нею та ОСОБА_6 були припинени з кінця 2007року, спільного бюджету у подружжя з кінця 2007 року не було і проживали вони окремо, як встановлено рішенням суду про розірвання шлюбу. Зазначені обставини не потребують доведення у відповідності до вимог ст.61 ЦПК України.

ОСОБА_6 було сплачено банку у рахунок погашення кредиту особисті кошти у розмірі 6 959,09 дол. США.

11.07.2012 року Дніпровським районним судом м. Києва було ухвалено рішення у справі про поділ майна подружжя. Суд, в порядку поділу майна, виділив ОСОБА_4 на праві власності квартиру АДРЕСА_2, визнав за ОСОБА_6 право власності на 83/100 частки квартири АДРЕСА_1, визнав за ОСОБА_4 право власності на 17/100 часток квартири АДРЕСА_1 (рішення суду про поділ майна в іншій частині не впливає на спір сторін про стягнення грошових коштів). При цьому суд дійшов висновку про те, що в придбання квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 було вкладено власні кошти у розмірі 63 860 грн., які отримала вона від продажу власної квартири у м. Запоріжжя, а тому 3/10 частки зазначеної квартири є особистою власністю ОСОБА_4 Решту частки квартири - 7/10, суд вважав спільною сумісною власністю подружжя та дійшов висновку, що кожному з подружжя належить по 7/20 частин даної квартири (тобто ОСОБА_4 належать 3/10 частки +7/20 частин, ОСОБА_6 належать 7/20 частин). З врахуванням того, що інша квартира АДРЕСА_2 (яку сторони також просили суд поділити) була виділена ОСОБА_4 на праві власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя (а ОСОБА_6 фактично належала в ній Ѕ частка, що дорівнювало 28,85 кв.м. загальною площі квартири), суд на частку пропорційну цій площі - 28,85 кв.м. збільшив частку ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_1, за рахунок частки ОСОБА_4 в ній. Судом також було встановлено, що зазначені вище 7/10 частин квартири АДРЕСА_1 було придбано подружжям за кредитні кошти у розмірі 28 000 доларів США, що по курсу НБУ складало 148 400 грн.

Не дивлячись на те, що суд визначив частки подружжя в даній квартирі 83/100 та 17/100, суд фактично 7/10 частин квартири, які були спільною сумісною власністю подружжя поділив порівну між подружжям, з врахуванням того, що іншу квартиру АДРЕСА_2 він виділив ОСОБА_4 на праві власності.

При цьому, судом не були прийняті до уваги доводи сторін про врахування сплачених ними особистих коштів в рахунок погашення кредиту та проведено поділ майна між подружжям в цій частині порівну, без врахування оплаченої частки кредиту за особисті кошти ОСОБА_4 на суму 10 051,00 дол. США та ОСОБА_6 на суму 6 959,09 дол. США.

Спірні відносини між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не є кредитними правовідносинами, оскільки вони виникли між колишнім подружжям з приводу врегулювання спору щодо поділу витрачених кожним з них особистих коштів на придбання у власність майна, а не з врегулювання правовідносин у спорі з кредитною установою (банком) щодо повернення кредитної заборгованості у строки, визначені умовами Кредитного договору №6-080/04-Р.

Тому, в даному випадку є помилковим посилання апелянта на норми матеріального права та правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України, які стосуються спорів між позичальниками та банками з підстав неналежного виконання кредитного договору.

Відповідно до ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У частині третій статті 510 Цивільного кодексу України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Оскільки 7/10 частин квартири АДРЕСА_1 було придбано за кредитні кошти і ці 7/10 частин квартири поділено між подружжям в рівних частках, то відповідно і різниця в коштах, що сплатили сторони банку(ОСОБА_4 сплачено особисті кошти у розмірі 10 051,00 дол. США, ОСОБА_6 сплачено особисті кошти у розмірі 6 959,09 дол. США.) в погашення кредитних зобов'язань - 3092 долара США судом першої інстанції стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 законно та обґрунтовано. ОСОБА_6 законно та обґрунтовано відмовлено в позові, оскільки він не довів суду того, що він особисто погасив кредит у більшому розмірі ніж ОСОБА_4

Щодо строку позовної давності, який просить застосувати апелянт.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (ст. 256 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 дізналася про порушення її майнового права 02.10.2012 р., після залишення без змін рішення Дніпровського районного суду м. Києва про поділ майна.

За таких умов, у даній справі зустрічний позов з вимогою про стягнення коштів з ОСОБА_6, які були сплачені ОСОБА_4 особисто по кредитному договору був нею поданий в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Перебіг трирічного строку позовної давності у ОСОБА_4 почався з моменту постановлення Апеляційним судом м. Києва ухвали у справі про поділ спільного майна подружжя, тобто з 02.10.2012 року, а закінчується 02.10.2015 року.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_4 була подано до суду у даній справі 09.04.2014 року, тобто в межах встановленого трирічного строку позовної давності для звернення до суду з такими позовними вимогами.

Отже, твердження апелянта про незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 01 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: