АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 травня 2011 року

в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2010 р. публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (надалі - ПАТ КБ «Надра») звернулося у суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачі взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договором поруки належним чином не виконують, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, в сумі 155 193, 85 дол.США, що еквівалентно 1 230 687 грн. 26 коп., яка підлягає стягненню в солідарному порядку на користь банку.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 травня 2011 р. позов задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши відповідача, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 13 квітня 2007 р. між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за №51/П/РП/2007-840 про надання грошових коштів, в сумі 139 700 дол.США з цільовим використанням - придбання цінних паперів, з метою фінансування будівництва житлової нерухомості, за якими за останнім бронюється об'єкти нерухомості: АДРЕСА_1 в смт. Коцюбинське Київської обл. та АДРЕСА_2., зі сплатою 12, 49% річних, одноразової комісії в розмірі 1, 5% від суми кредиту та строком користування грошовими коштами 360 місяців, й кінцевим терміном погашення заборгованості до 10 квітня 2037 р. /а.с.6-10/.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором, того ж дня, між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов'язалася солідарно відповідати за зобов'язання ОСОБА_1 в повному обсязі /а.с.11-12/.

Відповідно до валютного меморіального ордеру від 13 квітня 2007 р. за №NL-2 банком, на виконання умов договору, здійснено нарахування ОСОБА_1 грошових коштів, в сумі 139 700 дол.США /а.с.13/.

У подальшому, в зв'язку з неналежним виконанням умов договору, у ОСОБА_1 перед банком виникла заборгованість, що станом на 30 березня 2010 р. становить 155 193, 85 дол.США та еквівалентна за курсом Національного Банку України 1 230 687 грн. 26 коп. та складається з: 138 014, 54 дол.США - тіло кредиту, заборгованість по відсотках, в сумі 15 845, 51 дол.США та 1 333, 81 дол.США пені /а.с.14-15/.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення грошових коштів, районний суд виходив з того, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, що підлягає стягненню на користь банку з відповідачів, як боржника і поручителя у солідарному порядку.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 банківською установою не надавалися кредитні кошти, а долучений до матеріалів справи меморіальний ордер свідчить лише про внутрішньобанківські операції не заслуговують на увагу, остільки згідно розрахунку заборгованості відповідачем за період 2007-2009 рр. вчинено ряд операцій на погашення кредитної заборгованості, тобто характер його дій свідчить про часткове виконання умов договору.

Твердження апеляційної скарги про необхідність застосування судом до вимог банку про стягнення грошових коштів в іноземній валюті курсу гривні за ставкою Національного Банку України станом на дату ухвалення рішення в справі, а не розрахунку наданого позивачем не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Так, офіційний курс національної валюти до долара США станом на день ухвалення оскаржуваного рішення становив 1 = 7, 97, в той час як банком заявлено вимогу про стягнення заборгованості, виходячи із курсу станом на 30 березня 2010 р., яким встановлено 1 = 7, 93.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставин, районний суд обґрунтовано прийшов до висновку про стягнення грошових коштів у сумі, заявленій позивачем.

Посилання апеляційної скарги про допущенні районним судом порушення норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідачів про судовий розгляд заслуговують на увагу, однак правових підстав до скасування правильного по суті, законного та справедливого рішення, як про це ставиться в апеляційній скарзі не надають.

Окрім того, матеріали справи містять розписку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про повідомлення про дату та час судового розгляду 30 травня 2011 р., під час якого ухвалено оскаржуване рішення.

Колегія суддів враховує й ту обставину, що відповідач не був позбавлений права подати докази, в обґрунтування заперечень на пред'явлений до нього позов у суд апеляційної інстанції, однак зазначених дій не вчинив.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч. З ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав до задоволення заявленого по справі позову.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам й доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 травня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2-4566/11

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2929/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.