АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження№22ц/790/2916/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа №642/9970/14-ц Пашнєв В.Г.
Категорія:стягнення суми Доповідач -Коровін С.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі :

Головуючого: - Коровіна С.Г.

Суддів : - Бездітко В.М. Пономаренко Ю.А.

При секретарі: - Огарьовій О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 в особі його представника ОСОБА_7 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення суми відшкодування витрат на утримання житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_6 суми відшкодування витрат на утримання житлового приміщення в розмірі 8692,71 грн. та суми понесених судових витрат. В обгрунтування позову зазначила, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 1997 року. Також за зазначеною адресою зареєстрована позивачка та її син.

Відповідач, будучу споживачем послуг, категорично відмовляється сплачувати свою частку за комунальні послуги (опалення, газопостачання, водопостачання, каналізацію, витрати по утриманню будинку та прибудинкової території) та за надання телекомунікаційних послуг, в результаті чого за ним утворився борг перед позивачкою, яка постійно сплачує за надані послуги та тягар утримання несе на собі.

В уточненій позовній заяві, яку 16.02.2015 року позивачка подала через канцелярію суду, вона збільшила розмір вимог до 11468,21 грн., посилаючись на те, що наприкінці квітня 2012 року вона, а наприкінці листопада 2013 року її син переїхали до іншого житла, у зв'язку з неможливістю проживати з відповідачем під одним дахом, тобто сума боргу з 23.11.2011 року вираховувалася на трьох споживачів, з 14.05.2012 року - на двох споживачів, а з 11.12.2013 року - на одного споживача.

Відповідач та його представник надали до суду надали письмові заперечення на позовну заяву, в яких представник відповідача зазначив, що позивачем не доведено факту сплати нею окремих платіжних квитанцій та чеків на утримання житлового будинку. Відповідач здійснив ряд платежів за телекомунікаційні послуги, тому сума в розмірі 2765,92 грн., сплачена у період з 03.12.2011 року по 17.08.2013 року є необґрунтованою.

Окрім того, згідно чеків з оплати послуг по утриманню будинку в період з 17.09.2013 року до 09.07.2014 року, реквізити в них відсутні, які б могли ідентифікувати позивача як платника. Також позивачем не надано доказів на підтвердження її та сина переїзду, через що збільшився розмір позовних вимог. Відповідач не погоджується з нарахованою сумою заборгованості, сумою інфляційних витрат і пені у розмірі 3% річних. Підтверджена позивачем сума заборгованості складає 4978,46 грн. з урахуванням 3% річних та інфляційного збільшення сум боргу, відповідач визнає заборгованість у розмірі 6237,34 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення суми відшкодування витрат на утримання житлового приміщення - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 заборгованість за комунальні послуги в розмірі 11468,21 (одинадцять тисяч чотириста шістдесят вісім) грн. 44 коп., інфляційні витрати в розмірі 2257,40 (дві тисячі двісті п'ятдесят сім) грн. 40 коп., 3% річних в розмірі 496 (чотириста дев'яносто шість) 05 коп., а всього в розмірі 14221 (чотирнадцять тисяч двісті двадцять одна) грн. 66 коп..

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_6 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з нього 7 984,32 грн. заборгованості. В обґрунтування скарги вказав, що позивачка ввела суд в оману, так як платежі здійснював і він також, не в повній мірі досліджені всі обставини справи та докази.

Заслухавши доповідача, сторони, перевіривши обставини справи колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду зміненню і зменшенню суми стягнення сплачених комунальних послуг.

У відповідності до вимог ст.313, 214 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, під час ухвалення рішення суд має встановити обставини того, чи існують факти та правовідносини, на які посилаються сторони Частиною 1 статті 309 цього Кодексу визначено, що підставами для скасування, зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, в тому числі, невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони раніше проживали однією сім'єю і продовжують бути зареєстровані за зазначеною адресою. Вони проживають у зазначеному приміщенні і з ними укладено відповідні договори з комунальними службами.

Відповідно до ст. 68 ЖК, наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Квартирна плата і плата за комунальні послуги в будинках державного та громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Тобто, обов'язок оплатити електричну енергію (яка входить до складу комунальних послуг згідно зі ст. 67 ЖК) покладається на наймача. Наймачем житлового приміщення, відповідно до ст. 61 ЖК, є громадянин, на ім'я якого видано ордер.

Згідно зі ст. 64 ЖК, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами й несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їхні діти й батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права й обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

З матеріалів справи вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано три особи - ОСОБА_8, її син ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з яким позивач перебувала у фактичних шлюбних стосунках. (а.с.15).

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі суд першої інстанції посилався на те, що згідно пояснень позивача вона з квітня 2012 року, а її син ОСОБА_11 з листопада 2013 року не проживають за адресою АДРЕСА_1. У зв'язку з цим суд вирішив можливим врахувати зазначене і стягнути з відповідача не 1/3 частину сплачених позивачкою витрат на комунальні послуги, а врахувати при розрахунку заборгованості відсутність у приміщені у зазначений час позивачки та її сина.

З таким висновком суду погодитися неможливо. У відповідності до ст. 60 ЦК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачкою не надано належних доказів на підтвердження того, що у зазначений ОСОБА_8 період вона та її син ОСОБА_11 не проживали в приміщенні. Крім того відповідач проти цього заперечував.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що усі зареєстровані і проживаючи в будинку особи повинні сплачувати комунальні послуги солідарно. Оскільки позивачкою не доведено, що її син та вона тривалий час не проживали в будинку і не користувалися комунальними послугами, неможливо погодитися з розрахунком наведеним позивачем і прийнятим до уваги судом, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу розмір сплачених нею комунальних послуг з урахуванням не проживання її та її сина.

У відповідності до ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов'язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Позивач не заявляла позовних вимог до інших солідарних боржників, тому задовольняючи позовні вимоги суд стягує з відповідача ОСОБА_6 саме його долю заборгованості.

Оплата позивачкою комунальних послуг за будинок та те, що вона зареєстрована у будинку свідчать, що вона користується приміщенням і зобов'язана сплачувати за нього свою частку комунальних послуг. Вимог про сплаті комунальних послуг з сина ОСОБА_11 позивачка не заявляла. При таких обставинах, враховуючи, що один із солідарних боржників - ОСОБА_6 не бажає добровільно сплачувати позивачці свою долю солідарної заборгованості, то колегія вважає, можливо стягнути з ОСОБА_6 1/3 частину понесених позивачкою витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка особисто сплатила за період з 03.12.2011 року по 17.08.2013 року комунальні послуги 11468 грн. 21 коп. Це підтверджується наданими нею розрахунками та квитанціями про оплату за надані послуги нею особисто.

Згідно матеріалів справи значиться зареєстрованими і мешкало у будинку у цей час три особи. Відповідно з відповідача необхідно стягнути 1/3 частину цієї суми (11468,21грн. :3=3822,73 грн.) Доводи відповідача щодо того, що він особисто сплачував деякі комунальні послуги суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги. Судом встановлено і проти цього не заперечував відповідач, що квитанції про сплату комунальних послуг надала суду позивач. Жодної квитанції про сплату комунальних послуг відповідач суду не надав. Доводи, що він нібито сплачував телекомунікаційні послуги суд також обґрунтовано не прийняв до уваги. Договір про надання цих послуг дійсно укладено на його ім'я і в квитанціях про сплату значиться його прізвище, але цю оплату здійснювала позивач і вона надала суду ці квитанції.

У відповідності до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд першої інстанції застосував зазначений закон до виниклих між сторонами правовідносин, вважаючи, що відповідач прострочив перед позивачкою виконання. З таким висновком суду погодитися неможливо.

У відповідності до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З урахуванням викладеного положення стаття 625 ЦК регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

З матеріалів справи не вбачається, що між сторонами до ухвалення рішення суду існували будь які зобов'язання в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України

Таким чином, дія частини другої статті 625 ЦК про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають між споживачами комунальних послуг з приводу несвоєчасної сплати постачальнику цих послуг. У зв'язку з цим колегія не вбачає підстав застосовувати правила ч.2 ст.625 ЦК України при стягнення с відповідача сплаченої за нього долі у цих витратах.

Таким чином колегія погоджується з тим, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу частину сплачених за нього комунальних послуг. З урахуванням того, що в приміщенні зареєстровано і мешкало три особи, то доля відповідача у сплачених комунальних послугах складає 3822 грн. 73 коп.

Щодо суми сплаченої за іншу особу, зареєстровану у спірному приміщенні, то позивач має право вирішити це питання шляхом звернення до суду із відповідним позовом.

Судова колегія змінює судове рішення в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 витрат на утримання житлового приміщення і зменшує суму стягнення з 14221 грн. 66 коп. до 3822 грн.73 коп. Підстав до стягнення з відповідача інфляційних витрат в розмірі 2257,4 грн. та 3% річних в розмірі 496 грн.05 коп. колегія не вбачає.

В іншій частині рішення залишається без змін.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія , -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2015 року змінити. Зменшити суму стягнення з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_8 з 11468 (одинадцять тисяч чотириста шістдесят вісім )грн.81 коп. до 6614 (шість тисяч шістсот чотирнадцять) грн. 30 коп..

В іншій частині зазначене рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно і може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -