У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Коротуна В.М., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Автопостач» про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Автопостач» про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, посилаючись на те, що рішенням Яготинського районного суду Київської області від 02 серпня 2013 року з Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Автопостач» (далі - ПП «ВКФ «Автопостач») на його користь стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 29 232 грн та 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, а всього 30 232 грн, яке набрало законної сили 02 жовтня 2013 року. На виконання вказаного рішення суду 18 жовтня 2013 року суд видав виконавчий лист, на підставі якого 31 жовтня 2013 року виконавчою службою Подільського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження та відповідачу надано семиденний строк для добровільного виконання рішення суду. Однак відповідачем рішення суду в повному обсязі не виконано. Зазначав, що 24 листопада 2014 року ПП «ВКФ «Автопостач» перерахувало йому 24 629 грн 75 коп., після чого виплати припинились.

Посилаючись на вказані обставини, позивач з урахуванням уточнення розміру позовних вимог, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України просив суд стягнути з ПП «ВКФ «Автопостач» на свою користь інфляційні за весь час прострочення у розмірі 5 025 грн 34 коп. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1 154 грн 35 коп.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 16 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПП «ВКФ «Автопостач» на користь ОСОБА_3 4 875 грн 44 коп. у рахунок відшкодування суми інфляції за весь час прострочення та 1 087 грн 03 коп. ‒ три відсотки річних на суму заборгованості.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2015 року рішення Яготинського районного суду Київської області від 16 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що між ОСОБА_3 та ПП «ВКФ «Автопостач» виникли відносини щодо виконання судового рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, а тому положення ст. 625 ЦК України на дані правовідносини не поширюються. У трудових правовідносинах такі поняття, як зобов'язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов'язання не застосовуються.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 304 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2095/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Статтями 213 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 214 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2107/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а за їх відсутності ‒ на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду повністю не відповідає.

Установлено, що рішенням Яготинського районного суду Київської області від 02 серпня 2013 року стягнуто із ПП «ВКФ «Автопостач» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 29 232 грн та моральну шкоду в розмірі 1 тис. грн (а. с. 5).

На виконання вказаного рішення 18 жовтня 2013 року суд видав виконавчий лист № 382/1356/13.

31 жовтня 2013 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження з виконання вказаного вище виконавчого листа № 382/1356/13 (а. с. 6).

Відповідно до матеріалів виконавчого провадження ПП «ВКФ «Автопостач» виконало рішення суду та перерахувало грошові кошти з урахуванням виконавчого збору на рахунок відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві, а саме: 27 жовтня 2014 року - 27 578 грн та 17 листопада 2014 року - 5 775 грн 31 коп., а всього 33 353 31 грн (а. с. 45‒46).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843697/ed_2011_09_22/pravo1/T030435.html?pravo=1> боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

При цьому, виходячи з результатів аналізу вимог ст. ст. 524 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843593/ed_2012_05_17/pravo1/T030435.html?pravo=1>, -533535 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843602/ed_2012_05_17/pravo1/T030435.html?pravo=1> та 625 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843697/ed_2012_05_17/pravo1/T030435.html?pravo=1>, грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У ч. 3 ст. 510 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843579/ed_2012_05_17/pravo1/T030435.html?pravo=1> визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Крім того, визначення грошового зобов'язання закріплено й у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2011_09_22/pravo1/T234300.html?pravo=1>», у ст. 1 якого передбачено, що грошове зобов'язання - це зобов'язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843578/ed_2011_09_22/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язанням є правовідношення, в якому боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843042/ed_2011_09_22/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843042/ed_2011_09_22/pravo1/T030435.html?pravo=1> цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 5 вищезазначеної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212‒214, 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини; не визначився з характером спірних правовідносин та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова