Справа № 579/226/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 травня 2015 року Кролевецький районний суд Сумської області

в складі головуючого судді - Бєгунової О.В.,

за участі секретаря - Писаренко О.М.,

з участю позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Дрозденко М.М.,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Кондратенко М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кролевці справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про зобов'язання укласти договір купівлі-продажу та стягнення коштів в сумі 470000 грн., зустрічному позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення коштів в сумі 469000 грн.

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 липня 2012 року між ОСОБА_2, який на той час перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 та в присутності останньої, був укладений договір з ОСОБА_4 щодо купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1, який є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як подружжя.

Сторони домовилися, що продаж будинку відбудеться за 40000 доларів США після оформлення власниками правовстановлюючих документів, договір передбачав передачу ОСОБА_4 ОСОБА_2 20000 доларів США завдатку, що фактично було здійснене та підтверджено письмово розпискою. З цього часу за згодою сторін ОСОБА_4 та члени її сім'ї стала користуватися будинком безоплатно відповідно до укладеної домовленості, і до теперішнього часу проживає в цьому будинку.

Після оформлення права власності на земельну ділянку та житловий будинок на ім'я ОСОБА_1, що остаточно відбулось у жовтні 2014 року, та перевірки цих документів нотаріусом, ОСОБА_4 було запропоновано посвідчити угоду нотаріально та сплатити решту продажної ціни в сумі 20000 доларів США, але ОСОБА_4 з надуманих мотивів відмовилась, безпідставно ухилившись таким чином від виконання виниклого 10 липня 2012 року зобов'язання, незважаючи на його часткове виконання сторонами та передачу завдатку.

Оскільки ОСОБА_4, ухиляючись від виконання укладеного договору щодо купівлі належного їм будинку, та діючи всупереч вимогам цивільного законодавства, зокрема ч.2 ст.640 ЦК України, відмовилась від нотаріального посвідчення укладеного договору купівлі-продажу, позивачі просять зобов'язати ОСОБА_4 вчинити дії по укладенню договора купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 в нотаріальній конторі та стягнути з неї на їх користь кошти в сумі 470000 грн.

ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом та уточнивши його підставу просить повернути їй сплачений 10 липня 2012 року аванс в сумі 469000 грн., що еквівалентно 20000 доларів США, шляхом стягнення зазначеної суми з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та звернувши стягнення на будинок по АДРЕСА_1, мотивуючи свої вимоги тим, що у липні 2012 року вона домовилась з подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про купівлю-продаж житлового будинку в АДРЕСА_1 за 40000 доларів США та в рахунок сплати за будинок передала ОСОБА_2 20000 доларів США як аванс.

На час укладення цих домовленостей ОСОБА_2, якому вона передала вказаний аванс як власнику, не мав необхідних правовстановлюючих документів для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, а коли вони з'явилися через декілька років, вона дізналась, що право власності на земельну ділянку та житловий будинок, які вона мала намір купити оформлене на ОСОБА_1 хоча, як їй стало відомо, земельна ділянка у 1992 році виділялась саме ОСОБА_2 та його першій дружині, а будівництво було розпочате та завершене фактично ОСОБА_2 ще до укладення зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_1 Внаслідок виникнення обгрунтованих, на її думку, сумнівів щодо безспірності оформленого на ОСОБА_1 права власності на житловий будинок та земельну ділянку, за умови, що вона передала аванс саме ОСОБА_2, який виявився не власником відчужуваного майна, вона відмовилась купляти цю нерухомість та просить стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сплачений аванс в розмірі 469000 грн., що еквівалентно 20000 доларів США за курсом НБУ станом на час подачі зустрічного позову, при цьому вказані кошти не є завдатком, оскільки купівля-продаж будинку не була укладена.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали свій позов та просять його задовольнити, зустрічний позов не визнали з підстав, викладених в їх позові.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 позов не визнала, підтримала заявлений нею зустрічний позов. Свої заперечення мотивувала обставинами, викладеними у зустрічному позові.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідка ОСОБА_6, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, зустрічний позов ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлені наступні обставини та правовідносини.

10 липня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 письмово уклали попередній договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.8).

За умовами цього договору, ОСОБА_2 зобов'язується як продавець передати у власність, а ОСОБА_4 прийняти у власність як покупець зазначений житловий будинок та сплатити за нього суму 40000 доларів США.

Сторони домовились, що до укладення договору купівлі-продажу будинку покупець разом з членами своєї сім'ї користується житловим будинком безоплатно.

Для своєчасного виконання договору продавець зобов'язується оформити право власності на будинок.

Сторони домовились, що покупець (ОСОБА_4) під час укладення цього договору сплачує кошти в сумі 20000 доларів США, як завдаток за придбання будинку по АДРЕСА_1. Залишок суми за будинок покупець зобов'язується сплатити під час укладення договору купівлі-продажу цього майна.

Зазначений договір нотаріально не посвідчувався і не міг бути укладений у формі основного договору, оскільки продавець, ОСОБА_2 не мав належним чином оформлених документів щодо права власності на відчужуване майно.

За даними розписки від 10 липня 2012 року ОСОБА_2 одержав від ОСОБА_4 в присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_7 20000 доларів США як завдаток за покупку будинку (а.с.9).

За даними свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 з 10 жовтня 2014 року є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.10, 11) та з 24 січня 2014 року є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,0672 га по АДРЕСА_1 (а.с.12, 13).

В подальшому укладення договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з його нотаріальним посвідченням не відбулося внаслідок відмови ОСОБА_4 від правочину з мотивів суб'єктивної думки останньої щодо вчинення відносно неї з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шахрайства та сумнівів щодо безспірності набутого ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, яке вона (ОСОБА_4) мала намір придбати, вважаючи власником і продавцем ОСОБА_2

Указані обставини підтверджуються матеріалами справи та поясненнями сторін, які в цій частині не суперечать один одному.

Отже, досягнута 10 липня 2012 року домовленість між ОСОБА_2 як продавця та ОСОБА_4 як покупця житлового будинку по АДРЕСА_1 підпадає під ознаки попереднього договору.

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.

Статтею 657 ЦК України встановлено для договору купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку або іншого нерухомого майна крім письмової форми ще й обов'язковість його нотаріального посвідчення.

Таким чином, попередня домовленість ОСОБА_2 та ОСОБА_4 оформлена в письмовій формі 10 липня 2012 року щодо купівлі-продажу житлового будинку підлягала обов'язковому нотаріальному посвідченню, і тільки за цієї умови могла набути юридичного значення як зобов'язання.

Оскільки таких вимог закону ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не було дотримано, в тому числі з причин, пов'язаних з відсутністю у ОСОБА_2 як продавця нерухомого майна належних документів на підтвердження права власності на це майно, оформлений в простій письмовій формі договір не може вважатися укладеним договором (у тому числі попереднім) та утворювати для сторін взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України цей договір є нікчемним.

Виходячи з викладеного само по собі визнання сторонами факту укладення попереднього договору та його часткове виконання у вигляді передачі ОСОБА_2 як продавцю, грошей в сумі 20000 доларів США як завдатку за придбання будинку та передачі житлового будинку в користування покупцю не є підставою для визнання цього договору дійсним як за змістом ч.2 ст.218 ЦК України так і за ч.2 ст.220 ЦК України.

Тому суд визнає неогрунтованими і такими, що не відповідають закону доводи позивачів за первісним позовом щодо дійсності укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_4 попереднього договору від 10 липня 2012 року та виникнення у ОСОБА_4 передбачених цим договором зобов'язань.

Сторонами не заперечується та підтверджується розпискою від 10 липня 2012 року (а.с.9) передача ОСОБА_4 та прийняття ОСОБА_2 20000 доларів США, які останнім у розписці визначені як завдаток.

Відповідно до ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього договором платежів на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виконати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та земельних ділянок.

Оскільки договори купівлі-продажу будинку й земельної ділянки між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана ОСОБА_2 грошова сума в розмірі 20000 доларів США, що за розрахунком позивачів за первісним позовом складає 470000 грн., є авансом, який підлягає поверненню ОСОБА_4 в наслідок неукладення договору купівлі-продажу та відсутності правової підстави для залишення зазначеної суми ОСОБА_2 як одержувачу. При цьому суд виходить з того, що підписаний ОСОБА_2 та ОСОБА_4 попередній договір є нікчемним та не утворив для них прав та обов'язків, передбачених законом та умовами договору.

За таких обставин, відмова ОСОБА_4 від укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу належного ОСОБА_1 житлового будинку по АДРЕСА_1, в тому числі з визначених нею в позові та в судовому засіданні мотивів, не є порушенням зобов'язання за змістом ст.571 ЦК України, оскільки зобов'язання не виникло та не виникло підстав для застосування, передбачених цим законом наслідків його порушення.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що сама по собі розписка ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_4 завдатку в сумі 20000 доларів США не може свідчити, що ці кошти є завдатком в порядку забезпечення виконання зобов'язання за попереднім договором чи договору купівлі-продажу, оскільки згідно з положеннями закону не можна забезпечити неукладене зобов'язання.

Отже, відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 470000 грн.

Не підлягає задоволенню вимога позивачів за первісним позовом про зобов'язання судовим рішенням ОСОБА_4 укласти договір купівлі-продажу будинку, оскільки така вимога суперечить загальним засадам цивільного законодавства України, зокрема ст.3 ЦК України, якою передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства в тому числі є свобода договору та неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини.

В судовому засіданні ОСОБА_4 як відповідач за основним позовом заявила про небажання купувати будинок, належний позивачці ОСОБА_1, укладати з нею будь-які угоди з приводу цього будинку та згоду звільнити його за умови повернення авансу.

Відповідно до ст.203 ЦК України, якою визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Аналіз зазначених норм права свідчить про недопустимість будь-якого примусу особи до вчинення правочину, отже й зобов'язання особи до вчинення дій щодо укладення договору купівлі-продажу судовим рішенням є незаконним.

При цьому суд вважає, що до правовідносин, що виникли між сторонами, не підлягає застосуванню ч.2 ст.220 ЦК України, якою передбачена можливість визнання судом дійсним договору у разі ухилення однієї з сторін від його нотаріального посвідчення за умови, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове його виконання.

По справі не встановлено підтверджених доказами обставин фактичного укладення сторонами договору купівлі-продажу будинку та досягнення ними домовленості щодо усіх істотних умов договору, зокрема, будинок був переданий ОСОБА_4 як покупцю до укладення договору купівлі-продажу в користування особою яка вважала себе власником будинку, не ставши власником нерухомого майна, яке підлягало відчуженню. Зазначені обставини не обговорювались з ОСОБА_4 як покупцем та, як слідує з її пояснень в суді, вмотивували її відмову від укладення договору купівлі-продажу будинку.

За таких обставин, суд вважає встановленим не ухилення сторони від нотаріального посвідчення укладеного договору, а відмову особи від вчинення правочину у передбаченому законом порядку.

Виходячи з наведеного, суд визнає доводи позивачів за первісним позовом щодо виникнення у ОСОБА_4 зобов'язання укласти з ними (ОСОБА_1) договір купівлі-продажу належного ОСОБА_1 житлового будинку та примусового стягнення з ОСОБА_4 суми, еквівалентної 20000 доларів США, 470000 грн. як завдатку та решти визначеної сплати за цей будинок, такими, що не доведені, не грунтуються на законі та не підлягають задоволенню з цих підстав.

Разом з тим, суд визнає таким, що підлягає частковому задоволенню зустрічний позов ОСОБА_4, виходячи з наступного.

Судом встановлено на підставі допустимих і належних доказів передання ОСОБА_4 відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 авансу в розмірі 20000 доларів США за домовленістю про купівлю-продаж належного йому будинку.

Вказане підтверджено розпискою відповідача від 10 липня 2012 року.

Оскільки укладення договору купівлі-продажу будинку не відбулося, відсутні передбачені ст.570 ЦК України підстави для визнання зазначеної суми завдатком, вона як аванс підлягає поверненню ОСОБА_4 у повному обсязі, з підстав, передбачених ч.1 ст.1212 ЦК України, оскільки відпала підстава, на якій саме ОСОБА_2 набув це майно.

По справі доведено, що кошти від ОСОБА_4 набув саме ОСОБА_2 В судовому засіданні не досліджувались обставини, на підставі яких було б можливо покласти зобов'язання щодо повернення авансу на ОСОБА_1, оскільки само по собі перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі та відсутність у них на час одержання ОСОБА_2 від ОСОБА_4 зазначеного авансу не утворило для них як для подружжя спільного зобов'язання перед ОСОБА_4 щодо повернення цих коштів за змістом ст.65 СК України.

За таких обставин, саме ОСОБА_2 відповідно до ст.1212 ЦК України як особа, яка набула майно, зобов'язана повернути це майно, оскільки підстава, на якій воно було набуте, відпала.

Таким чином, зобов'язання щодо повернення ОСОБА_4 має бути покладено тільки на ОСОБА_2, і суд не вбачає підстав для примусового стягнення з ОСОБА_1 одержаних ОСОБА_2 коштів.

Не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_4 про звернення стягнення суми авансу на житловий будинок в АДРЕСА_1, оскільки вона не грунтується на законі.

За наявності відповідних підстав це питання має вирішуватися на стадії виконання судового рішення.

За даними Національного банку України станом на 25 травня 2015 року, день прийняття судом від позивачки за зустрічним позовом остаточно сформульованих позовних вимог, офіційний курс гривні до долару США становив за 100 доларів США 2083,6853 грн.

З врахуванням того, що поверненню підлягає сума еквівалентна 20000 доларів США, розмір стягнення складає 416737 грн. 06 коп.

Отже, позов ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, в решті позову їй слід відмовити за недоведеністю вимог.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позов ОСОБА_4 задоволений частково, в сумі 416737 грн. 06 коп., яка складає 89% від суми 469000 грн.

Квітанцією про сплату судового збору підтверджено сплату ОСОБА_4 судового збору в розмірі 3654 грн. (а.с.44).

Таким чином, з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_4 3252 грн. 06 коп. (89% від 3654 грн.)

Клопотання позивачів за первісним позовом про повернення їм частини судового збору як зайво сплаченого у зв'язку з зміною позовних вимог не підлягає задоволенню, оскільки крім вимоги немайнового характеру у позові заявлена вимога про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 470000 грн., отже судовий збір сплачений відповідно до закону України "Про судовий збір", і підстави для повернення його частки відсутні.

Керуючись ст.ст. 212-215, 218 ЦПК України,-

в и р і ш и в:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 в позові відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 416737 грн.06 коп., що еквівалентно 20000 доларів США, та судовий збір 3252 грн.06 коп.

В решті зустрічного позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через Кролевецький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в той же строк з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. В. Бєгунова