АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції: Савлук Т.В.
№ 22-ц/796/7869/2015 Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі:

головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі Шпируку О.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі, третя особа: Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів, про зобов'язання виконати обов'язок щодо дотримання нормативу працевлаштування інвалідів, працевлаштувати на виділене робоче місце та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі (далі - УДУФМТ), третя особа: Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів, про зобов'язання виконати обов'язок щодо дотримання нормативу працевлаштування інвалідів, працевлаштувати на виділене робоче місце та відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності факту порушення з боку УДУФМТ її трудових прав, передбачених ст. 42 КЗпП України, ст. 11 Закону України «Про зайнятість населення», ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», за відсутності відмови УДУФМТ в укладенні з нею трудового договору з дискримінаційних підстав. Cудом не надано належної оцінки, що в УДУФМТ були штатно-організаційні зміни та з'явилися дві додаткові штатні одиниці старшого викладача. Для виділення робочого місця у відповідача була можливість працевлаштування інваліда на посади тих працівників, які реалізували своє право на працю двічі - за основним місцем роботи та за сумісництвом. Пільгові робочі місця зайняті громадянами, які не мають пільг на працевлаштування. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Київський міський центр зайнятості з метою сприяння у її працевлаштуванні звертався з листом №02-7042 від 03 липня 2014 року до УДУФМТ. Проте, за базою даних Державної служби зайнятості на період звернення в УДУФМТ не було вакантних посад, виділених для інвалідів-викладачів, що слугувало зверненням Київського міського центру зайнятості до Територіальної державної інспекції з питань праці у м.Києві про перевірку виконання нормативу інвалідів. За наслідками перевірки було повідомлено, що УДУФМТ не виконує нормативів працевлаштування інвалідів. Вона не може реалізувати своє право на працю в іншій сфері, оскільки відповідно до висновку МСЕК передбачено її працевлаштування за фахом.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник УДУФМТ просить відхилити подану апеляційнускаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Представник Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 01 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звільнено з посади керівника навчально-методичного центру УДУФМТ у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 21-22).

З 26 грудня 2013 року по 18 грудня 2014 року ОСОБА_1 перебувала на обліку в Оболонському районному центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю згідно пп. 10 п. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

З 28 серпня 2006 року ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності (безстроково). За висновком МСЕК ОСОБА_1 протипоказана праця, у зв'язку з тривалим перебуванням на ногах, може працювати за фахом», (а. с. 8).

З 15 грудня 2014 року ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності на строк до 01 січня 2017 року. Згідно довідки огляду МСЕК від 16 грудня 2014 року висновок про умови та характер праці ОСОБА_1 - може працювати у відповідно створених умовах. (а. с. 20).

29 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до УДУФМТ з заявою про виділення або створення робочого місця для зарахування на посаду, що відповідає її кваліфікації, рекомендаціям МСЕК, досвіду роботи в УДУФМТ та відповідному рівню заробітної плати до тієї посади, що вона займала (а. с. 5). На вказане звернення 16 жовтня 2010 року УДУФМТ надав відповідь, в якій повідомив, що ОСОБА_1 не є членом трудового колективу і не перебуває у трудових відносинах з Університетом та у зв'язку з організаційно-штатними змінами, виділити або створити робоче місце для зарахування ОСОБА_1 на посаду, яка відповідає її кваліфікаційному рівню та рекомендаціям МСЕК не має можливості (а. с. 6).

15 січня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила зобов'язати УДУФМТ виконати обов'язок перед державою щодо дотримання нормативу працевлаштування інвалідів шляхом виділення робочого місяця, яке б відповідало її кваліфікації або досвіду роботи в УДУФМТ; працевлаштувати на виділене робоче місце; стягнути з УДУФМТ моральну шкоду в сумі 7124,70 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона за фахом є викладачем філософії. Оскільки навчальну дисципліну філософію передбачено лише у вищих навчальних закладах, вона може реалізувати своє право на працю в дуже обмеженій сфері діяльності. Відмовляючи позивачу у створенні робочого місця, УДУФМТ порушив положення ст. 22 КЗпП України, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, основи соціальної захищеності інвалідів в Україні які гарантують їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначені Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Відповідно до ст. 18 зазначеного Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» керівники підприємств (об'єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання у разі незабезпечення зазначених нормативів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Відтак, обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов'язок покладається на Державну службу зайнятості.

Положення статей 18, 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не встановлюють та не регулюють правовідносини безпосередньо між робітником та роботодавцем.

Відмовляючи позивачу у створенні робочого місця УДУФМТ виходило виключно з відсутності посади в штатному розкладі університету та виробничої необхідності створювати робоче місце; тобто діяло в визначених законом межах, реалізуючи законне право вільного найму працівників.

Звертаючись до суду з позовом про зобов'язання виконати обов'язок щодо дотримання нормативу працевлаштування інвалідів, працевлаштувати на виділене робоче місце, ОСОБА_1 не було доведено порушення з боку УДУФМТ її трудових прав за відсутності відмови УДУФМТ в укладенні з нею трудового договору з дискримінаційних підстав.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до листа Державної інспекції України з питань праці від 15 липня 2014 року №1481/26/22/04/2836-14 за результатом перевірки звернення ОСОБА_1 інспекцією праці було встановлено, що в порушення вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» в Університеті не виконується норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік (а. с. 11-12).

Однак, вказані обставини не можуть бути підставою для задоволення вимог ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді