Справа № 459/5110/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2015 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Новосада М.Д.

при секретарі Смолій О.Я.

за участю: позивачки ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Червоноградської центральної міської лікарні про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка 29.11.2014 року звернулась у суд із позовом до Комунального закладу «Червоноградська центральна міська лікарня» про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення її на роботі у посаді завідуючої поліклініки та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.10.2014 року до дня поновлення на роботі. Свої позовні вимоги, мотивувала тим, що на цій посаді працювала до моменту звільнення у звязку з набранням законної сили вироку Червоноградського міського суду Львівської області від 09.12.2013 року та ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області від 23.09.2014 року,якими її засуджено за ч.2 ст.368 КК України до 5 років позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України з позбавленням права обіймати посади, повязані з адміністративно-розпорядчими функціями строком на 3 роки. Про те, що вона звільнена та розрахована з роботи дізналась випадково, прийшовши у відділ кадрів, щоб взяти копію трудової книжки для переоформлення пенсії.

Вважає дане звільнення незаконним, оскільки, наказ про її звільнення винесений всупереч тому, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.09.2014 року, її звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із встановленим іспитовим строком тривалістю 3 роки, що надає право їй працювати на попередній посаді, а також оформлюючи припинення трудового договору ОСОБА_4 повинен був зробити запит до суду, щоб отримати документально підтверджену інформацію, і лише тоді видавати відповідний наказ.

У позовних вимогах позивачка також просить стягнути із відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., мотивуючи тим, що незаконними діями та поведінкою відповідача їй спричинено морально-психологічні страждання, погіршився стан здоровя, а також вона втратила роботу, яка була єдиним джерелом матеріального забезпечення її сімї, чим залишила її без засобів для існування та нормального життєзабезпечення.

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені вимоги, та додатково пояснили, що посада лікар-невропатолог не повязана з організаційно-розпорядчими функціями, тому позивачка декілька раз зверталась із заявами про переведення її на роботу на 0,5 ставки лікаря-невропатолога, проте їй було відмовлено.

Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечила у повному обсязі у зв'язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. ОСОБА_3 тогозазначила, що відповідач правомірно, керуючись законним рішенням суду звільнив ОСОБА_1 з посади завідувача поліклініки, оскільки останній призначено додаткове покарання позбавлення права обіймати посади повязані з виконанням адміністративно-розпорядчих функцій у галузі медицини строком на три роки, тому дане звільнення слід розцінювати як виконання призначеного вироком суду додаткового покарання, а у підпорядкуванні позивачки перебувало 220 осіб, її посада є керівною. Тобто позивачка винила злочин перебуваючи перебуваючи на посаді завідувача поліклініки і з використанням покладених на неї обовязків, тому відповідно до призначеного покарання, обіймати цю посаду вона більше не може.

Третя особа ОСОБА_4 до суду не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд встановив слідуюче.

Позивачка працювала на посаді завідувачки поліклініки у Червоноградській ЦМЛ, про що свідчить копія трудової книжки ОСОБА_1 серії БТ-І № 0015512.

Вироком Червоноградського міського суду від 09.12.2013 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

Ухвалою колегії судів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області від 23.09.2014 року змінено вищевказаний вирок, згідно якого ОСОБА_1 слід вважати засудженою за ч.2 ст. 368 КК Українидо 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, повязані з адміністративно-розпорядчими функціями в галузі медицини строком на 3 роки без конфіскації майна.На підставі ст.75 КК України її звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком тривалістю 3 роки.

Як вбачається з копії наказу №323-к від 30.10.2014 року, позивачку, як завідувача поліклініки для дорослих, було звільнено у звязку з набранням законної сили вироком суду відповідно до пункту 7 ст.36 КЗпП України.

На підставі цього наказу їй зроблено запис у трудовій книжці під №11 від 30.10.2014 року.

З посадової інструкції завідувачки поліклініки, від 29.04.2011 року вбачається, що на неї були покладені такі обовязки: п.2.2 здійснювати безпосереднє керівництво діяльністю підпорядкованих завідувачів відділеннями; п2.9 готувати проекти наказів, віддавати розпорядження та вказівки медичним працівникам закладу з питань діагностично-лікувальної, консультативної та профілактичної роботи; 2.17 організовувати розвиток та удосконалення організаційних форм та засобів медичного обслуговування населення та догляду за хворими, підвищення якості та культури роботи персоналу закладу; 2.20 організовувати своєчасну та старанну перевірку всіх надзвичайних пригод в поліклініці, та про результати перевірки та прийняті міри і усі встановлені термін повідомляти вищі органи організації та колектив; 2.26 розробляти посадові інструкції на підлеглих медичних працівників, тощо.

Відповідно до п.3 постанови пленуму Верховного Суду України №5 від 26.04.2002 «Про судову практику у справах про хабарництво» організаційно-розпорядчі обов'язки - це обов'язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо).

Таким чином аналіз зазначених норм постанови пленуму Верховного Суду України №5 від 26.04.2002 року та Посадової інструкції завідувачки поліклініки дає підстави вважати, що посада ОСОБА_1 повязана із виконанням організаційно-розпорядчих функцій.

У відповідності до п.7 ст.36 КЗпП підставами припинення трудового договору є: набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи.

Згідно розясень, які містяться у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.7 ст.36 КЗпП, суди мають виходити з того, що з цих підстав трудовий договір припиняється при набранні законної сили вироком, яким працівника засуджено (крім випадків умовного засудження і відстрочки виконання вироку) до позбавлення волі, виправних робіт не за місцем роботи або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи, та що днем звільнення вважається останній день фактичного виконання ним трудових обов'язків. Працівник не може бути звільнений з цих підстав, якщо він визнаний таким, що відбув покарання у зв'язку зі знаходженням під вартою до набрання вироком законної сили. До числа інших покарань відноситься позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк, встановлений вироком суду, але не більше п'яти років.

Відповідно до п.10 «Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців підприємств, установ, організацій» днем звільнення вважається останній день роботи. Тому якщо працівник до винесення вироку знаходився під вартою, звільнення його виробляється не з моменту винесення вироку, а з останнього дня роботи (п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992р. №4 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Згідно Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» особи, яких притягнуто до кримінальної або адміністративної відповідальності за корупційні правопорушення, пов'язані з порушенням обмежень, передбачених цим Законом, підлягають звільненню з відповідних посад у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, якщо інше не передбачено законом.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що наказ про звільнення ОСОБА_1 є обґрунтованим та таким, що відповідає чинним нормам права, оскільки копія вироку Червоноградського міського суду Львівської області від 09.12.2013 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 23 вересня 2014 року надійшла на адресу Червоноградської центральної міської лікарні разом з повідомленням кримінально-виконавчої інспекції від 29.10.2014 року.

Що стосується позовних вимог позивачки у частині поновлення на роботі, то згідно абз.1 п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7 позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю застосовується як додаткове покарання лише в тих випадках, коли вчинення злочину було повязане з посадою підсудного або із зайняттям ним певною діяльністю.

Абз.4 п.17 якщо додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов'язковим, то воно застосовується лише до тих осіб, які обіймали посади чи займалися діяльністю, з якими було пов'язано вчинення злочину.

Згідно до ст.22 ч.1,2 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» особа, щодо якої винесено постанову про притягнення як обвинуваченої у вчиненні злочину у сфері службової діяльності, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді в порядку, визначеному законом, до розгляду справи судом, якщо інше не передбачено Конституцією і законами України.

На підставі аналізу судової практики суд приходить до висновку, що не повинно визнаватись правильним та справедливим рішення про збереження за особою, визнаною винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України, права обіймати посаду, повноваження та можливості якої були використані для одержання хабара.

З ч.18 пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди є недоведеними, оскільки дії відповідача щодо звільнення позивачки з роботи були правомірними, позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення великого психологічного стресу, позбавлення звичних умов життя,моральних страждань і причинно-наслідкового звязку між діями відповідача та наслідками.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до остаточного висновку,що позовні вимоги не підлягають до задоволення у повному обсязі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10, 30, 60, 209, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Червоноградської центральної міської лікарні про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області через Червоноградський міський суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: М. Д. Новосад