Справа № 777/624/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

15 квітня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Боднар О.В., Кеміня М.П.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, та Міністерства культури України на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства культури України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3, звернувся в суд з позовом до Міністерства культури України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08.05.2012р. позивача було поновлено на посаді директора Національного музею народної архітектури та побуту України. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16.11.2012 р. вказане рішення в частині поновлення на роботі залишено без змін. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.10.2013р. позов позивача було задоволено частково, а саме стягнуто з відповідача на користь позивача 152569,17 грн. середнього заробітку. Суд стягнув середній заробіток з відповідача за періодом затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з 10.05.2012р. по 351-й робочий день, тобто до 30.09.2013р. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 08.05.2014 р. вказане заочне рішення залишено без змін. Апеляційний суд встановив, що рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08.05.2012р. про поновлення позивача на роботі ще не виконано. Відповідач на день подання позову рішення суду про поновлення позивача на роботі ще не виконав.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16.11.2012р. встановлено, що середньоденний заробіток позивача складає 434,86 грн. При цьому позивач не заявляв вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку з коефіцієнтом підвищення зарплати, тому суд визначив середньоденний заробіток без цього коефіцієнту. Період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі розпочався з 10.05.2012р. Суд вже стягнув з відповідача середній заробіток за період з 10.05.2012р. по 30.09.2013р., однак без коефіцієнту підвищення зарплати.

Відповідно до пункту 10 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригується на коефіцієнт їх підвищення.

Періодом збереження середнього заробітку в даному випадку є вимушений прогул за час затримки виконання рішення суду (ст. 236 КЗпП України).

Тому середній заробіток повинен обраховуватися з врахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу керівника музею за весь період затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі. Факт підвищення посадового окладу керівника музею підтверджується листом Міністерства культури України № 2207/10/13-13 від 25.07.2013 р. Згідно цього листа посадовий оклад керівника Музею підвищувався з 20.01.2012 р. по 01.01.2013 р. сім разів.

Крім того, відмова відповідача поновити позивача на роботі завдає йому моральну шкоду, так як позивач бездоганно пропрацював у відповідача близько трьох років, за роботу неодноразово заохочувався. Не поновлення позивача на роботі завдає шкоди його діловій репутації, здоров'ю, вносить істотні вимушені зміни у його життєві і виробничі стосунки, знижує престиж.

З урахуванням додаткових пояснень та уточнених позовних вимог просить стягнути з Міністерства культури України на користь ОСОБА_2: частину середнього заробітку у вигляді коефіцієнту підвищення заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.05.2012 р. у справі № 712/3848/12 про поновлення ОСОБА_2 на роботі за період з 10.05.2012 р. по 30.09.2013 р. в розмірі 11 746 грн.; середній заробіток з врахуванням коефіцієнту підвищення заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.05.2012р. у справі № 712/3848/12 про поновлення ОСОБА_2 на роботі за період з 01.10.2013р. по 22.01.2015р. в розмірі 156 636,27 грн.; 100 000 грн. моральної шкоди та судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10.02.2015 року даний позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства культури України на користь ОСОБА_2: частину середнього заробітку у вигляді коефіцієнту підвищення заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.05.2012 р. у справі № 712/3848/12 про поновлення ОСОБА_2 на роботі за період з 10.05.2012 р. по 30.09.2013 р. в розмірі 11 746 грн.; середній заробіток з врахуванням коефіцієнту підвищення заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.05.2012 р. у справі № 712/3848/12 про поновлення ОСОБА_2 на роботі за період з 01.10.2013 р. по 02.10.2014 р. в розмірі 121 189,53 грн.; моральну шкоду в сумі 5000 грн.

На дане рішення представник позивача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду в частині стягнення моральної шкоди змінити та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. В обґрунтування скарги посилається на неврахування судом тривалості та характеру страждань позивача, істотності вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, у зв'язку з чим розмір моральної шкоди, стягнутий судом, є заниженим.

Також дане рішення оскаржено в апеляційному порядку Міністерством культури України, яке просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема, зазначає, що рішення суду про поновлення ОСОБА_2 на роботі вступило в законну силу лише 16.11.2012 року, однак виконання цього рішення було зупинено ухвалою ВССУ до 21.03.2013 року. В подальшому, під час здійснення виконавчого провадження виконавчі дії відкладалися, а також виносилися постанови про закінчення виконавчого провадження, що свідчить про те, що відтермінування виконання судового рішення носило процесуальний характер. Тобто відсутня вина в діях відповідача щодо невиконання рішення суду про поновлення на роботі. Щодо стягнення моральної шкоди, вказує на те, що жодного обґрунтування заподіяння позивачу моральних страждань матеріали справи не містять.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи і підстави апеляційних скарг, вважає що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08.05.2012 р. у справі № 712/3848/12 ОСОБА_2 було поновлено на посаді директора Національного музею народної архітектури та побуту України днем 27.01.2012 р. (а.с.22, т. 1).

16.11.2012 р. апеляційним судом Закарпатської області винесено рішення, яким вказане рішення суду першої інстанції від 08.05.2012 р. в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі залишено без змін (а.с.23-27, т. 1).

На рішення апеляційної інстанції від 16.11.2012 р. Міністерством культури України було подано касаційну скаргу, в якій заявлено клопотання про зупинення негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.01.2013 р. було зупинено виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08.05.2012 р. до закінчення касаційного провадження у справі (а.с.35, т. 2).

21.03.2013 р. ухвалою суду касаційної інстанції рішення суду першої інстанції від 08.05.2012р. та рішення суду апеляційної інстанції від 16.11.2012 р. залишено без змін (а.с.20, 21, т. 2).

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.10.2013р. у справі № 308/11026/13 з Міністерства культури України стягнуто на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08.05.2012р. у справі № 712/3848/12 про поновлення на роботі у розмірі 152 569,17 грн. (а.с.226, 227, т. 2).

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 08.05.2014р. вказане заочне рішення суду від 28.10.2013 р. залишено без змін (а.с.19-21, т. 1).

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою-підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що фактично позивача було поновлено на роботі наказом від 02.10.2014 року № 659/0/17-14 на підставі чого державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до приписів ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Згідно заочного рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.10.2013 р. у справі № 308/11026/13 суд стягнув на користь ОСОБА_2 середній заробіток за період з 10.05.2012 р. по 351 робочий день, а саме до 30.09.2013 р. При цьому позивачем у цій справі не заявлялися вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку з коефіцієнтом підвищення заробітної плати.

З листа Міністерства культури України № 2207/10/13-13 від 25.07.2013р. та довідок про доходи директора Національного музею народної архітектури та побуту України вбачається, що посадовий оклад генерального директора музею підвищувався декілька разів, а саме у відповідні періоди складав: з 30.01.2012 р. по 31.03.2012 р. - 2814 грн.; з 01.04.2012 р. по 30.06.2012 р. - 2890 грн.; з 01.07.2012 р. по 31.08.2012 р. - 2919 грн.; з 01.09.2012 р. по 30.09.2012 р. - 2937 грн.; з 01.10.2012 р. по 30.11.2012 р. - 2996 грн.; з 01.12.2012 р. по 31.12.2012 р. - 3054 грн.; з 01.01.2013 р. - 3101 грн. (а.с.187-193, т. 2).

Згідно з пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

У відповідності до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.

За змістом пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

За таких обставин колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку у вигляді коефіцієнту підвищення заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.05.2012 р. за період з 10.05.2012 р. по 30.09.2013 р. та середнього заробітку з врахуванням коефіцієнту підвищення заробітної плати за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.05.2012 р. за період з 01.10.2013 р. по 02.10.2014 р. При цьому колегія суддів враховує, що правильність розрахунку сум середнього заробітку за вказані періоди сторонами по справі не оспорюється.

Що стосується доводів апеляційної скарги Міністерства культури України щодо відсутності вини роботодавця через зупинення виконання рішення суду ухвалою ВССУ та внаслідок відтермінування і зупинення виконавчих дій колегія суддів констатує наступне.

Зі статті 117 КЗпП України слідує, що відповідальність роботодавця за даною нормою настає за наявності вини.

Однак з п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що в такому випадку саме роботодавець повинен доводити відсутність своєї вини у невиплаті заробітної плати.

Колегія суддів відхиляє послання Міністерства культури України на ухвалу ВССУ від 25.01.2013 року, якою фактично було зупинено виконання рішення до 21.03.2013 року, як на доказ відсутності своєї вини у невиконанні судового рішення за даний період, оскільки заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.10.2013 р. суд стягнув на користь ОСОБА_2 середній заробіток за період з 10.05.2012 р. по 30.09.2013 р. Вказане судове рішення ухвалено між тими ж сторонами, набрало законної сили, а відтак в силу приписів ч.3 ст. 61 ЦПК України ним встановлена обставина щодо наявності в діях відповідача вини стосовно невиконання судового рішення про поновлення ОСОБА_2 на роботі, і така обставина не підлягає доведенню.

Також безпідставним є посилання Міністерства культури України як на відсутність своєї вини на відтермінування та закінчення виконавчих дій, оскільки саме по собі тривале виконання судового рішення про поновлення на роботі внаслідок відкладення виконавчих дій та винесення постанови про закінчення виконавчого провадження (яка в подальшому була скасовано судом), не свідчить про відсутність вини роботодавця у невиконані такого рішення зважаючи на те, що таке судове рішення підлягало негайному виконанню згідно приписів ст.235 КзПп України та п.4 ч.1 ст.367 ЦПК України.

Таким чином доводи апеляційної скарги Міністерства культури України щодо відсутності в його діях з приводу невиконання судового рішення вини підлягають відхиленню.

З приводу рішення суду в частині стягнення на корись ОСОБА_2 моральної шкоди в суму 5000 грн. колегія суддів констатує наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За таких обставин суд першої інстанції встановивши, що працівника протягом тривалого часу не поновлювали на роботі не зважаючи на існування відповідного судового рішення дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з роботодавця моральної шкоди, а відтак доводи апеляційної скарги Міністерства культури в цій часині підлягають відхиленню.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду щодо розміру моральної шкоди в сумі 5000 грн., оскільки такий відповідає ступеню і характеру моральних страждань завданих позивачу та принципам добросовісності, розумності і справедливості. Підстав для збільшення такого розміру моральної шкоди колегія суддів не вбачає, а відтак апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_3 підлягає відхиленню.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги, відповідно до ст. 308 ЦПК України, підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 61, 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3 та Міністерства культури України відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді