Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Бєлостоцька О.В. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№233/3899/14
14 липня 2015 року Справа № 22ц/778/2528/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Дашковська А.В., Подліянова Г.С.

секретар - Мельник З.П.

при участі: прокурора - адвоката

____________________________________________________________________________________________

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Скай Кепітал" та Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17.11.2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Скай Кепітал" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Скай Кепітал" (далі-Товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, стверджуючи, що за договором кредиту № 14-В від 13.08.2008 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Будскло-Трейдинг" одержало у акціонерному банку "Факторіал-Банк" кредитні кошти у сумі 10 309 280 доларів США на термін до 12.08.2012 року зі сплатою 12% річних та комісії. Відповідач ОСОБА_1 забезпечив виконання зобов'язань боржника договором поруки від 13.08.2008 року. За Договором факторингу Товариство набуло право вимоги за укладеною угодою від Публічного акціонерного товариства "Себ Банк" правонаступника акціонерного банку "Факторіал-Банк". 31 серпня 2012 року відповідач ОСОБА_1 подарував належний йому житловий будинок по вул.Новоселовська,5 в с.Ілліча Костянтинівського району Донецької області відповідачу ОСОБА_2. Стверджуючи на тому, що угода дарування вчинена з метою уникнення від цивільно-правової відповідальності за договором поруки є фіктивною, заявник наполягав на визнання спірного правочину недійсним з підстав ст.234 ЦК.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17.11.2014 року з'явленні вимоги відхилені у звязку з безпідставністю та з урахуванням припинення договору поруки, у звязку зі спливом строків встановлених ст.559 ЦК.

В апеляційній скарзі Товариство та Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" (далі-Банк), кожен окремо, покликали скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, оскільки на їх думку суд неправильно визначив обставини справи і невірно застосував норми матеріального та процесуального права. При цьому, Банк наполягав на виключенні із мотивів викладених у рішенні суду посилання на припинення поруки, так як суд вийшов за межі підстав заявлених вимог у цій справі.

Заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, доводи скарги, колегія суддів судової палаті з цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а скарга Банку має бути задоволена з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК суд апеляційної інстанції відхиляє скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно ст.309 ЦПК суд апеляційної інстанції може змінити рішення суду першої інстанції, в зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судом встановлено, що за договором кредиту № 14-В від 13.08.2008 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Будскло-Трейдинг" одержало у Акціонерному банку "Факторіал-Банк" кредитні кошти у сумі 10 309 280 доларів США на термін до 12.08.2012 року зі сплатою 12% річних та комісії (а.с.9).

Відповідач ОСОБА_1 за договором поруки від 13.08.2008 року забезпечив виконання умов кредитного договору позичальником (а.с.26).

За угодою від 22 червня 2012 року Публічне акціонерне товариство "Себ Банк" правонаступник акціонерного банку "Факторіал-Банк" передав свої активи Товариству з обмеженою відповідальністю "Скай Кепітал" та право вимоги за названою кредитною угодою (а.с.17).

У переліку кредитних договорів, за якими Товариство набуло право вимоги, значиться й кредитний договір укладений з Товариство з обмеженою відповідальністю "Будскло-Трейдинг" (а.с.18,25).

За ст.514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

31 серпня 2012 року відповідач ОСОБА_1 подарував належний йому житловий будинок по вул.Новоселовська,5 в с.Ілліча Костянтинівського району Донецької області доньці - відповідачу ОСОБА_2 (а.с.63).

Позивач, волів визнання правочину недійсним з тих мотивів, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, який не був спрямований на реальне відчуження нерухомого й укладався умисно з метою уникнення можливої майнової відповідальності, передбаченої законом та договором поруки.

Отже, як слідує із заявленої позиції заявника, зокрема, воля сторін правочину, який оспорюється, була скерована абсолютно на інший результат, який не переслідувався при укладенні спірного правочину.

Суд може визнати правочин недійсним за умови підтвердження допущених порушень вимог закону.

Недійсність правочину може настати лише за певні порушення закону.

Дійсність правочину ЦК пов'язує з дійсністю елементів, з яких він складається (ст.203).

Правочин це дія особи, спрямована на набуття зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ст.202 ЦК).

Правочин, який вчинено без наміру створити будь-які наслідки, визнається судом недійсним. Такі правочини закон називає - фіктивними.

Згідно зі ст.234 ЦК фіктивним є правочин, який укладено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч.5 ст.203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним.

Як підсумок - фіктивний правочин по суті є ніщо інше, як інсценування правочину.

Суд наголошує, що для визнання угоди фіктивною ознака вчинення її лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний недійсним (ст.234 ЦК).

Таким чином, для досягнення зазначеної мети необхідно в суді довести наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути охарактеризований як фіктивний.

Коли сторони (або хоч би одна сторона правочину) його виконали або приступили до виконання, відсутні підстави визнавати правочин фіктивним.

Саме про це йдеться у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вказується на необхідність враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Виходячи з наведеного, позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен доказати відсутність в учасників угоди наміру створити юридичні наслідки.

Окрім того, суд так само виділяє, що такого характеру угода реалізується з якою-небудь неправомірною (вмотивованою) метою (наприклад, приховати майно від кредиторів, від конфіскації тощо).

Втім, як окреслене так і несправжня природа правочину мали б бути в суді бути підтверджені виконавчими документами (реальність вимоги) або вироком суду про призначення покарання у вигляді конфіскації.

Як відомо, право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ст.722 ч.1 ЦК).

Суд нагадує, що мотиви укладення договору дарування знаходяться за межами договору й не впливають на його дійсність.

Частиною 4 ст.722 ЦК визначено, що прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших паперів, які демонструють належність дарувальнику предмету договору, або символів (зокрема ключів) є прийняття дарунка.

Як встановлено судом, натепер, право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 (а.с.64).

Ця подія свідчить про активність дій обдарованого, прагнення до справжнього втілення своїх прав, а його дійсна воля відповідала волевиявленню отримання дарунку й, окрім того, він фактично виконав умови договору про прийняття нерухомого майна.

Оформлення права власності свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.

Суд зазначає, що порука є одним з видів забезпечення виконання зобов'язань, як правило, за договорами позики або кредитними договорами.

Згідно із ч.1 ст.553 ЦК за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого зобов'язання.

Частиною першою статті 554 ЦК передбачено, що боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Із викладеного слідує, що кредитор має право у судовому порядку вимагати від поручителя сплати грошових коштів кредиту.

Розмір заборгованості та порядок її погашення визначається судовим рішенням, яке підлягає виконанню за правилами Закону України "Про виконавче провадження" як завершальної стадії судового провадження (ст.1 Закону).

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу й його здійснюють державні виконавці, визначені Законом (ст.2).

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації після ухвалення рішення суду та за процедурою виконавчого провадження (ст.32,52,57 Закону).

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Згідно з нормою ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.

Межі здійснення цивільних прав фактично виражаються у формулі "дозволено все, що прямо не заборонено законом", а обмеження (заборони), які мають найбільш загальний характер і які особа-власник повинна враховувати у своїй поведінці, конкретизуються у ст.13 ЦК.

Обтяження (обмеження) - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів (ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Умовами укладеного договору поруки не встановлені будь-які обтяження чи обмеження у розпорядженні належним майном поручителю, в тому числі і житловим будинком.

Передусім, суд наголошує, що у договорі є лише письмові застереження про те, що, у разі невиконання Боржником зобовязань визначених договором кредиту, поручитель відповідає будь-яким своїм майном й за умови звернення стягнення у відповідності до чинного законодавства (п.3.1.2 Договору а.с.26).

Такі ж юридичні наслідки для поручителя описані і у ст.563 ЦК.

Досліджуючи обставини спору, суд не встановив того, що на час укладення спірної угоди, за невиконання кредитних зобовязань компетентним органом вчинено звернення стягнення на майно поручителя та існувала заборона встановлена актами уповноважених на це органів державної влади (в тому числі і на житловий будинок про який йдеться у позові).

Викладені правові позиції суд першої інстанції врахував, а тому прийшов до правильного висновку про безпідставність заявлених вимог.

Щодо аргументів скарги Банку про включення до мотивів відмови у позові наслідків припинення поруки у звязку зі спливом строків, встановлених п.4 ст.559 ЦК.

Суд розглядає справи за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів (ст.11 ЦПК).

Вимоги позивача у справі спрямовані на визнання спірного договору дарування недійсним з підстав фіктивності правочину й не були повязані з припинення зобовязання забезпеченого порукою.

В такому разі, уявляється, що зазначені в мотивувальній частині рішення суду обставини в цій частині суперечать процесуальному закону, оскільки у рішенні суд мав зазначити лише мотиви, якими обґрунтовувались вимоги (ст.215 ЦПК).

Як підсумок, аргументи скарги Банку є виправданими.

Керуючись ст.307,308,309,313,314,316,317 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Скай Кепітал" задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" задовольнити.

Виключити із мотивувальної частини рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17.11.2014 року у цій справі твердження про припинення договору поруки від 13.08.2008 року укладеного між Акціонерним банком "Факторіал-Банк" і Товариством з обмеженою відповідальністю "Будскло-Трейдинг" та ОСОБА_1.

Решту рішення залишити без змін.

Рішення судової колегії може бути оскаржене безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: