АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц/790/5306/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 643/420/15-ц ОСОБА_1 .
Категорія: договірні Доповідач: Швецова Л.А
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Гальянової І.Г., Костенко Т.М.

за участі секретаря - Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення суми вкладу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого посилалася на те, що 19.09.2014р. між нею та ПАТ «Дельта Банк» було укладено депозитний договір 016-20530-190914 банківського вкладу в доларах США, на умовах якого передала банку суму в розмірі 10000 доларів США на строк з 19.09.2014р. по 19.12.2014 р. з виплатою 9,5 % річних за кінцевим терміном.

05.12.2014 р. позивачка звернулася до ПАТ «Дельта Банк» з заявою про повернення депозиту, у зв'язку з закінченням строку договору, проте будь-якої обґрунтованої відповіді на своє звернення не отримала. В усній бесіді з працівниками Банку дізналася, що гроші вона не може отримати, у звязку з відсутністю на це валютних коштів. По закінченню строку договору депозит позивачу не повернутий, а гроші, в порушення умов договору, були перераховані на поточний рахунок.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати відмову банку у видачі вкладу неправомірною; стягнути з останнього її користь 10104,51 доларів США, у тому числі, 10000 доларів США суми вкладу та 100,51 доларів СШСА нарахованих відсотків.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на Постанову Правління НБУ від 01.12.2014 р. за №758 та Постанову Правління НБУ № 328 від 30.05.2014 року, відповідно до яких банки зобовязані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. При цьому не заперечувала, що на рахунках позивача знаходяться вказані кошти.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк» про стягнення суми вкладу задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 суму вкладу у розмірі 10104 (десять тисяч сто чотири) доларів США, 51 цент.

В іншої частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 3130 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ « Дельта банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, вказавши, що воно винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із важливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07 липня 2010 року).

Статтями 1, 2, 3 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Із матеріалів справи вбачається, що 19.09.2014р. між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір банківського вкладу ( депозиту) «Лояльний» у доларах США № 016-20530-190914 банківського вкладу в доларах США, на умовах якого позивачка передала банку суму в розмірі 10000 доларів США на строк з 19.09.2014р. по 19.12.2014 р. з виплатою 9,5 % річних за кінцевим терміном.

Відповідно до п.1.9 Договору банківського вкладу нараховані проценти за вкладом виплачуються одночасно з поверненням суми вкладу по закінченню строку розміщення вкладу або в інший термін дострокового припинення дії цього Договору у випадках передбачених договором та Правилами, шляхом зарахування на поточний рахунок вкладника, операції за якими можуть здійснюватись з використанням електронних платіжних засобів № 1620 відкритий в установі банку.

Згідно до п.1.10 Договору вклад виплачується по закінченню строку розміщення вкладу строком дії шляхом зарахування на поточний рахунок вкладника, операції за якими можуть здійснюватись з використанням електронних платіжних засобів № 5020 відкритий в установі банку.

05.12.2014 року позивач письмово звертався до ПАТ «Дельта Банк» з вимогою виплатити суму вкладу та нараховані проценти. (а.с.6).

Проте, як встановлено судом позивачу гроші за договором сплачені не були.

Із виписки відповідача від 08.01.15 року вбачається, що на виконання зобов'язання за договором банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у долларах США від 19.09.2014 року, відповідач повинен сплатити 10104,51 доларів США, з яких : 10000 доларів США за договором банківського вкладу (депозиту) у доларах США та 104,51 доларів США зарахованих та не сплачених процентів за вказаним договором, які знаходяться на банківському рахунку № 5020.( а.с. 5).

При цьому зазначено : доступна до використання сума (з урахуванням блокування) 10104,51 доларів США.

Що означає «з урахуванням блокування» представник банку пояснити не зміг, а зазначив, що це таке формулювання.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач вказала, що згоди на перерахування коштів на поточний рахунок вона не давала, у банку підстав для самостійного перерахування коштів на поточний рахунок не було, оскільки відповідно до умов договору вона своєчасно звернулася з заявою до відповідача щодо повернення депозитних коштів. Також вказала, що користуватись цими грошима які знаходилися на поточному рахунку вона не мала можливості, оскільки установи банку були зачинені, банкомати грошей не видавали, отже, отримати кошти позивач не могла.

Представник відповідача, заперечуючи проти пояснень позивача вказала, що банком здійснювалася виплата коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнта через каси та банкомати банків в межах до 15000 грн. на добу в еквіваленті за офіційним курсом Національного Банку України, згідно норм Постанови НБУ № 758 від 01.12..2014 року, та запропоновано варіанти проведення оплати за товари та послуги з урахуванням комісій банків за проведення операцій, тому вважала доводи позивача безпідставними.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що доказів повернення суми вкладу та сплати процентів за вкладом за договором банківського вкладу « Лояльний» у доларах США № 016-20530-1905-120914 від 19.09.2014 року, відповідач не надав.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором (ч. 2 ст. 1060 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад) (ч. 1 ст. 1060 ЦК України). Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються всі нараховані до цього моменту проценти (ч. ч. 1, 5 ст. 1061 ЦК України).

Згідно п. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа.

Відповідно до змісту ст. ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки).

У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-140цс13.

Посилання представника відповідача на постанову Правління НБУ від 30.05.2014 № 328 «Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою НБУ № 449 від 28.07.2014 року) є безпідставним, оскільки його дія закінчилася до настання строку повернення депозитів та нарахованих процентів за договорами строкового банківського вкладу, до 01 вересня 2014 року.

Що стосується обмеження на видачу готівкової іноземної валюти з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати банків сумою 15 000 гривень на добу на одного клієнта, в еквіваленті за офіційним курсом іноземної валюти, передбачених постановами Правління НБУ від 29.08.2014 р. № 540 та № 758 від 01 грудня 2014 року, то колегія суддів при вирішенні питання про їх застосування виходить з наступного.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР) передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади, до яких належить і суд, обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Стаття 1074 ЦК України передбачає, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

В преамбулі постанов Правління НБУ від 29.08.2014 р. № 540 та № 758 від 01 грудня 2014 року «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» зазначені причини обмеження у видачі валюти щоденною сумою 15000 грн. на одну особу: суспільне політичне напруження, невизначеність щодо подальшого розвитку ситуації, а також економічні проблеми, пов'язані з проведенням антитерористичної операції на території України, врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України та недопущення використання фінансової системи України для відмивання грошей і фінансування тероризму. При цьому запроваджені для позивача вказаними постановами обмеження у праві користування своїми коштами тривали з 02 вересня 2014 по 03 грудня 2014 року і ніяких механізмів для ідентифікації вкладників в якості осіб, які беруть участь у відмиванні грошей чи фінансуванні тероризму, вказані нормативні акти не містять.

Не приймаються колегією суддів і посилання представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» , оскільки позивач звертався до банку із заявою про повернення вкладу і нарахованих процентів 05.12.2014 року, а тимчасова адміністрація в ПАТ «Дельта Банк» була запроваджена лише з 02 березня 2015 року.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта надала виписку з рахунку, з якого вбачається, що Фондом 20.06.2015 року, тобто, після ухвалення рішення суду, були виплачені гарантовані Фондом кошти в сумі 193667,03 грн.

Ці доводи апеляційною інстанцією також не приймаються, оскільки ці кошти виплачені саме Фондом, а не банком. Як пояснила представник апелянта, банк на даний час не ліквідований.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось і апеляційною інстанцією не переглядалось.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 червня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -