АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2058/15 Справа № 208/4969/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Похваліта С. М. Доповідач - Петренко І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Петренко І.О.

суддів - Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську за апеляційною скаргою Дніпродзержинської міської ради на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 15 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду позовом та просив ухвалити рішення, яким визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між та відповідачем 20 березня 2014 року; визнати за ним право власності на торговельний комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1, з подальшою реєстрацією у відповідних органах державної реєстрації.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що між ним та відповідачем 20 березня 2014 року був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме торговельного комплексу, розташованого по АДРЕСА_1. Сторони домовилися, що нотаріальне посвідчення договору відбудеться до 20 травня 2014 року. Сторони погодили всі передбачені істотні умови у письмовій формі, на виконання своїх зобов'язань покупець сплатив, а продавець передав усе за договором майно. Однак всупереч умовам договору, продавець не з'явився в обумовлений час для нотаріального посвідчення договору, про відсутність своєї вини у неявці до нотаріуса та причини неявки покупця не повідомив.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 15 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Визнано договір купівлі-продажу нерухомого майна - торговельного комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1 733,0 кв.м., який складається з: адміністративного блоку А-1, загальною площею 139,7 кв.м., торговельного павільйону Б-1, загальною площею 238,3 кв.м., № 1 - № 14 ґанок, торговельного павільйону В-1, загальною площею 132,8 кв.м., № 15- №19 - ґанок, торговельного г.авільйону Г-1, загальною площею 144,2 кв.м., № 25- №30 - ґанок, торговельного павільйону Д-1, загальною площею 154,7 кв.м., № 39- №44

- ґанок, торговельного павільйону Е-1, загальною площею 125,6 кв.м., № 20- №24 - ґанок, торговельного павільйону Ж-1, загальною площею 200,0 кв.м., № 31- № 38 - ґанок, торговельного павільйону 3-1, загальною площею 283,2 кв.м., № 45- №56 - ґанок, торговельного павільйону К-1, загальною площею 94,9 кв.м., № 57- №60 - ґанок, торговельного павільйону 1-1, загальною площею 219,6 кв.м., № 61- №68 - ґанок, № 69, № 73 - огорожа, № 70, № 71 - хвіртка, № 72 - ворота, І - тротуар, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 20 березня 2014 року - дійсним.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на торговельний комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1 733,0 кв.м., який складається з: адміністративного блоку А-1, загальною площею 139,7 кв.м., торговельного павільйону Б-1, загальною площею 238,3 кв.м., № 1 - № 14 ґанок, торговельного павільйону В-1, загальною площею 132,8 кв.м., № 15- №19 - ґанок, торговельного павільйону Г-1, загальною площею 144,2 кв.м., № 25- №30 - ґанок, торговельного павільйону Д-1, загальною площею 154,7 кв.м., № 39- №44

- ґанок, торговельного павільйону Е-1, загальною площею 125,6 кв.м., № 20- №24 - ґанок, торговельного павільйону Ж-1, загальною площею 200,0 кв.м., № 31- № 38 - ґанок, торговельного павільйону 3-1, загальною площею 283,2 кв.м., № 45- №56 - ґанок, торговельного павільйону К-1, загальною площею 94,9 кв.м., № 57- №60 - ґанок, торговельного павільйону 1-1, загальною площею 219,6 кв.м., № 61- №68 - ґанок, № 69, № 73 - огорожа, № 70, № 71 - хвіртка, № 72 - ворота, І - тротуар, з подальшою реєстрацією у відповідних органах державної реєстрації. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Дніпродзержинська міська рада просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити , а рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Так , задовольняючи позовні вимоги судом посилався на те , що 20 березня 2014 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме торговельного комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що вбачається з наданого суду письмового договору від 20 березня 2014 року та розписок від 20 березня 2014 року та 12 травня 2014 року про отримання відповідачем грошей, а також акту приймання передачі-нерухомого майна від 12 травня 2014 року.

Спірне нерухоме майно, оцінено сторонами в 400000 грн., що вбачається з розписки, та зазначена вартість майна в сумі 400000 грн. сплачена відповідачу, що також підтверджується доданими до матеріалів позову розписками.

Суд посилався на положення ст. 205 ЦК України, згідно якої правочин може вчинятися усно або в іншій письмовій формі. Сторони мають право обрати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Суд першої інстанції далі посилався на положення ст. 509 ЦК України, 626 ЦК України, ст. 627 ЦК України і прийшов до висновку , що 20 березня 2014 року відповідач мав право, згідно до вимог ст. 658 ЦК України, на розпорядження, відчуження свого майна, а також судом встановлено, що між сторонами досягнуто узгодження щодо усіх істотних умов з укладенням договору купівлі-продажу нерухомого майна, що відповідає вимогам чинного цивільного законодавства.

Однак , з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Так позивачкою в матеріали справи на підтвердження права власності надані лише копія Акту від 07.09.2007 державної приймальної комісії про прийняття

в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта (ар. сп. 8-11) та копія технічного паспорту на торгівельний комплекс від 27.06.2007

(арк. справи 14-41).

Однак , відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (станом на 07.09.2007 - дату прийняття об'єкту в експлуатацію) свідоцтво про право власності на нерухоме майно , видане державним реєстратором речових прав на нерухоме майно під час державної реєстрації, підтверджує юридичний факт виникнення права власності на нерухоме майно.

Свідоцтво є офіційним документом встановленого зразка, та видається: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна; членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески та ін.

Кожна з підстав видачі Свідоцтва має свої особливості, що зумовлені юридичною природою права власності на конкретний об'єкт нерухомого майна.

Зокрема, якщо йдеться про видачу Свідоцтва фізичним та юридичним особам на новозбудовані та реконструйовані об'єкти нерухомого майна положення статті 331 Цивільного кодексу України передбачають, що право-власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Окрім загальних документів, для видачі Свідоцтва держави реєстратору подається документ, що посвідчує право на земельну ділянку.

Так відповідно до розділу VIII Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.20 №7/5 (станом на 07.09.2007 - дату прийняття об'єкту в експлуатацію оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення праві власності на нерухоме майно фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельний нормам, стандартам і правилам.

Однак , документів , що підтверджували б права відповідачки на земельну ділянку , на якій було збудовано торгівельний комплекс , суду також не було надано. Згідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» до земель комунальної власності відносяться всі землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження земельними ділянками територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності тощо.

Відповідно до положень ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Частиною першою ст. 122 Земельного кодексу України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад.

Згідно ч.І ст. 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається , що відповідач ОСОБА_3 уклала з Дніпродзержинською міською радою договір на право тимчасового користування земельною ділянкою від 26.12.2001 №000787 строком до 26.12.2011 року для будівництва (цільове призначення земельної ділянки) за адресою: АДРЕСА_1.

З набуттям чинності з 01 січня 2002 року нового Земельного кодексу України № 2768-111 було змінено поняття тимчасового використання оренду землі.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди земельної ділянки орендарі зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

Проте, як пояснювала представник апелянта, ОСОБА_3, не зверталася до Дніпродзержинської міської ради та не укладала договір оренди земельної ділянки на новий строк та під фактичне розміщення нерухомого майна - торговельного комплексу за адресою: АДРЕСА_1.

Виходячи з вище наведеного , колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Дніпродзержинської міської ради - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 15 липня 2014 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя - І.О. Петренко

Судді - С.П.Котушенко

· М.М. Романюк

·

·