У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Астер» про визнання права власності на майнові права на об'єкт незавершеного будівництва, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Астер» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 січня 2012 року між ЗАТ «Будсоцсервіс» та ТОВ «Мега Астер» за результатами продажу майна банкрута на аукціоні було укладено договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва.

Предметом продажу за вказаним договором був об'єкт незавершеного будівництва - адміністративно-виставковий будинок з магазином та кафе, який знаходиться на розі АДРЕСА_1 (рекомендована адреса - АДРЕСА_1).

Майнові права на частину вказаного об'єкта належали позивачу, оскільки 25 червня 2007 року між ЗАТ «Будсоцсервіс» (емітент) та ОСОБА_6 (покупець) укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № 01-06/07-Е, за умовами якого емітент зобов'язується передати у власність покупця, а покупець оплатити облігації, що емітовані ЗАТ «Будсоцсервіс» у кількості 133 062 шт., загальною вартістю 3 325 219 грн 38 коп. На підставі вказаного договору, 25 червня 2007 року між емітентом та позивачем був укладений договір № 01-06/07 про резервування приміщення, який регулює всі умови щодо надання приміщення у її власність та в якому вказуються повні реквізити приміщення, а саме ЗАТ «Будсоцсевіс» закріпив за позивачем офісне приміщення в секції ІІІ шостого поверху загальною площею 300,65 кв.м в адміністративно-виставковому центрі з офісними приміщеннями, що розташований на розі АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 та майнові права на вказану частину об'єкту незавершеного будівництва на період до здачі офісного центру в експлуатацію з подальшою передачею їх позивачу на праві власності шляхом укладення відповідного договору, про що 25 червня 2007 року сторони склали та підписали Акт прийому-передачі відповідних майнових прав.

Посилалась на те, що станом на момент укладення між ЗАТ «Будсоцсервіс» та ТОВ «Мега Астер» договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 20 січня 2012 року майнові права на частину проданого об'єкта належали їй на праві власності на підставі зазначених договорів купівлі-продажу цінних паперів, а тому ЗАТ «Будсоцсервіс» не мало право відчужувати її майно, позивач просила суд визнати за нею право власності на майнові права на офісне приміщення в секції ІІІ шостого поверху орієнтовною загальною площею 300,65 кв.м в адміністративно-виставковому центрі з офісними приміщеннями, що розташований на розі АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2015 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на майнові права на офісне приміщення в секції ІІІ шостого поверху орієнтовною загальною площею 300,65 кв.м в адміністративно-виставковому центрі з офісними приміщеннями, що розташований на розі АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Мега Астер», посилаючись на порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 25 червня 2007 року між ЗАТ «Будсоцсервіс» (емітент) та ОСОБА_6 (покупець) укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № 01-06/07-Е, за умовами якого емітент зобов'язується передати у власність покупця, а покупець оплатити облігації, що емітовані ЗАТ «Будсоцсервіс» у кількості 133 062 шт., загальною вартістю 3 325 219 грн 38 коп.

25 червня 2007 року між ЗАТ «Будсоцсервіс» та ОСОБА_6 був укладений договір № 01-06/07 про резервування приміщення, відповідно до якого ЗАТ «Будсоцсевіс» закріпив за ОСОБА_6 офісне приміщення в секції ІІІ шостого поверху загальною площею 300,65 кв.м в адміністративно-виставковому центрі з офісними приміщеннями, що розташований на розі АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 та майнові права на вказану частину об'єкту незавершеного будівництва на період до здачі офісного центру в експлуатацію з подальшою передачею їх позивачу на праві власності шляхом укладення відповідного договору.

На підтвердження того, що ЗАТ «Будсоцсервіс» передало, а ОСОБА_6 прийняла майнові права на об'єкт нерухомості, що є предметом договору договір № 01-06/07 про резервування приміщення сторони склали та підписали акт прийому-передачі відповідних майнових прав від 25 червня 2007 року.

Постановою господарського суду Київської області від 07 листопада 2011 року у справі № Б19/216-10 ЗАТ «Будсоцсервіс» визнано банкрутом.

20 січня 2012 року між ЗАТ «Будсоцсервіс» та ТОВ «Мега Астер» на підставі протоколу аукціону з продажу майна боржника було укладено договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва.

Предметом продажу за вказаним договором є об'єкт незавершеного будівництва - адміністративно-виставковий будинок з магазином та кафе, який знаходиться на розі АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 (рекомендована адреса - АДРЕСА_1).

Згідно роз'яснень Міністерства юстиції України в листі № 19-50-2309 від 22 червня 2007 року до завершення будівництва проінвестованого об'єкта нерухомого майна та прийняття його до експлуатації інвестору належить не право власності на цей об'єкт, а майнові права на нього.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно, в тому числі майнові права), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається і не спростовано сторонами, що ЗАТ «Будсоцсервіс» передало ОСОБА_6 відповідні майнові права згідно з актом прийому-передачі від 25 червня 2007 року.

Згідно до ст. 392 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843443/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірні майнові права ОСОБА_6 не перебували у власності ЗАТ «Будсоцсервіс» станом на момент визнання вказаного товариства банкрутом та не могли бути включені до ліквідаційної маси останнього і відчужені відповідно до положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання права власності позивача на майнові права, що відчужені відповідачу за договором купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 20 січня 2012 року.

Проте, повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

З положень ч. 2 ст. 656 ЦК України вбачається, що предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. При цьому, якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (ст. 658 ЦК України).

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанцій відносно того, що майнові права на спірне приміщення належать ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів № 01-06/07-Е, договору № 01-06/07 про резервування приміщення та акта прийому-передачі майнових прав від 25 червня 2007 року і порушення цих майнових прав відбулось у результаті укладення між ЗАТ «Будсоцсервіс» та ТОВ «Мега Астер» договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 20 січня 2012 року.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що, заявляючи позов про визнання за собою права власності на офісне приміщення в секції ІІІ шостого поверху орієнтовною загальною площею 300,65 кв.м в спірному адміністративно-виставковому центрі з офісними приміщеннями, ОСОБА_6 не порушувала питання про визнання недійсним правочину в частині незаконного відчуження на користь відповідача її майнових прав.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважаться набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Загальні положення про правочин визначені гл. 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбачено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> є підставою недійсності правочину.

Згідно з положеннями ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Однак, при цьому згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення статей 10, 213, 214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, не в повній мірі визначились з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, зокрема, не перевірили та не спростували доводи відповідача відносно того, що позивачем не порушено питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 20 січня 2012 року в частині відчуження на користь ТОВ «Мега Астер» майнових прав, що належать ОСОБА_6, а тому висновок про можливість визнання за позивачем права власності на спірне приміщення, з урахуванням позовних вимог, є передчасним.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення, зазначені у частинах першій і другій цієї статті, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року та ухвала апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2015 року підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Астер» задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик