Номер провадження: 22-ц/785/3518/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

ОСОБА_2,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника позивача, ПАТ «Державний ощадний банк України» - ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 січня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_5, Орган опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

в с т а н о в и л а:

09 вересня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі Філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі - ОСОБА_6) звернулося до суду з вказаним позовом, який згодом, 25 листопада 2014 року, уточнило та предявило вимоги до ОСОБА_5 про виселення, та був залучений до участі у справі у якості третьої особи, Орган опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області, обґрунтовуючи вимоги тим, що 06 серпня 2007 року між Банком та ОСОБА_5 був укладений договір кредитний договір №811, за яким позичальнику було передано грошові кошти в розмірі 45000 грн. на строк до 30 липня 2012 року із сплатою 15 відсотків річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку. 07 серпня 2007 року в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між Банком та відповідачкою ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, за яким останньою передано в іпотеку житловий будинок №18 по вул. Олімпійській в с. Степове Роздільнянського району Одеської області, загальною площею 66,3кв.м., жилою площею 36,7кв.м., господарські і побутові споруди, що належить їй на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Роздільнянською районною державною нотаріальною конторою від 21 лютого 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 3880, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно №7156711, в реєстровій книзі №13 за №191, згідно витягу №6291755 від 25 січня 2005 року. Банк виконав свої зобовязання належним чином та передав позичальнику кредит в розмірі 45000 грн., але ОСОБА_7 порушила зобовязання за кредитним договором , а тому станом на 22 серпня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 66607,48 грн., у тому числі, за кредитом - 33713,66 грн., за відсоткам за користування кредитом 24781,48 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за основним боргом 5106,99 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобовязання по процентам 3005,35 грн. 13 травня 2014 року Банком була направлена Вимога відповідачці ОСОБА_4 про звільнення житлового приміщення, яка не виконана. Тому ОСОБА_6 вимушений звернутись до суду за захистом порушеного права.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 525, 526, 549, 554, 625 ЦК України, ст. ст. 7, 12, 33, 35, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», позивач остаточно просив суд у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед Банком за кредитним договором №811 від 06 серпня 2007 року у розмірі 66607,48 грн., у тому числі, за кредитом - 33713,66 грн., за відсоткам за користування кредитом 24781,48 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за основним боргом 5106,99 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобовязання по процентам 3005,35 грн.

звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 07 серпня 2007 року за реєстровим номером 3200, а саме, житловий будинок №18 по вул. Олімпійській в с. Степове Роздільнянського району Одеської області, загальною площею 66,3кв.м., жилою площею 36,7кв.м., господарські і побутові споруди, що належить ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Роздільнянською районною державною нотаріальною конторою від 21 лютого 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 3880, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно №7156711, в реєстровій книзі №13 за №191, згідно витягу №6291755 від 25 січня 2005 року,

шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, яка буде встановлена на підставі оцінки субєктом оціночної діяльності на момент продажу,

на період реалізації вказаного будинку передати його в управління Банку у порядку ст. 34 Закону України "Про іпотеку", встановити вищий пріоритет Банку на предмет іпотеки за договором іпотеки як єдиного іпотекодержателя вказаного домоволодіння,

виселити відповідачку ОСОБА_4 та третю особу ОСОБА_5 з вказаного будинку та стягнути з відповідачки судові витрати в сумі 666 грн. (а.с. 1-4, 78-80).

Відповідачка ОСОБА_4 проти позову заперечувала й в своїх поясненнях зазначала, що у належному їй будинку крім неї також зареєстровані та проживають її син ОСОБА_8, його дружина ОСОБА_5 та онук ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, вона є інвалідом ІІ групи, її родина іншого житла немає. Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 листопада 2013 року задоволено позов ПАТ "Держаний ощадний банк" та стягнуто з ОСОБА_5 та неї, ОСОБА_4, яка майнового поручителя за договором іпотеки, заборгованість за кредитним договором станом на 09 липня 2013 року в розмірі 53792,71 грн., з яких за кредитом 33713,66 грн., за простроченими відсотками 11995,04 грн., за пенею 8084,01 грн. Рішення суду звернуто до виконання й вони сплачують за виконавчим листом по 500 грн. щомісяця. Всю заборгованість за кредитом одночасно вони сплатити не мають можливості у звязку з скрутним матеріальним становищем. На час укладання договору іпотеки у спірному будинку був зареєстрований малолітній онук ОСОБА_9, але ОСОБА_6 на цю обставину не звернув увагу, згода органу опіки та піклування на укладання договору іпотеки не була отримана, а тому були порушені права малолітньої дитини. Крім того, ОСОБА_6 необґрунтовано збільшив в позові розмір заборгованості за кредитом.

Третя особа, ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилася.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 10 грудня 2014 року до участі у справі у якості третьої особи був залучений Орган опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області. Представник третьої особи, ОСОБА_10, проти задоволення позову в частині виселення з будинку малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, заперечувала й в своїх поясненнях зазначала, що дитина має право користуватись будинком, але питання про надання згоди на укладання договору іпотеки спірного будинку Органом опіки та піклування не вирішувалось.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 109-114).

В апеляційній скарзі позивач, ОСОБА_6, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, а саме, судом не враховано те, що на момент укладення договору іпотеки іпотекодавець ОСОБА_4 не заявила про те, що у спірному будинку зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_9 й отримання дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки входить до обовязку батьків неповнолітніх дітей, а не Банку (а.с. 120-122).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача, Банку, пояснення на апеляцію представника позивача, Банку - ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, дослідивши уточнені розрахунки заборгованості за кредитним договором, надані суду апеляційної інстанції Банком, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 589, ст. 590 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку) та виселення всіх мешканців (ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку").

За ст. 38 і ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», за якими ОСОБА_6 як іпотекодержатель має право на продаж предмету іпотеки та на виселення мешканців з житла, що є предметом іпотеки.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 серпня 2007 року між Банком та ОСОБА_5 був укладений договір кредитний договір №811, за яким позичальнику було передано грошові кошти в розмірі 45000 грн. на строк до 30 липня 2012 року із сплатою 15 відсотків річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку (а.с. 5-6).

01 грудня 2008 року між Банком та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору №811 від 06 серпня 2007 року, яким була збільшена процентна ставка за користування кредитом до 19% річних (а.с. 7).

07 серпня 2007 року в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між Банком та відповідачкою ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, за яким останньою передано в іпотеку житловий будинок №18 по вул.. Олімпійській в с. Степове Роздільнянського району Одеської області, загальною площею 66,3кв.м., жилою площею 36,7 кв.м., господарські і побутові споруди, що належить їй на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Роздільнянською районною державною нотаріальною конторою від 21 лютого 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 3880, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно №7156711, в реєстровій книзі №13 за №191, згідно витягу №6291755 від 25 січня 2005 року (а.с. 8-10).

Банк виконав свої зобовязання належним чином та передав позичальнику кредит в розмірі 45000 грн., але ОСОБА_7 порушила зобовязання за кредитним договором , а тому станом на 22 серпня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 66607,48 грн., у тому числі, за кредитом - 33713,66 грн., за відсоткам за користування кредитом 24781,48 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за основним боргом 5106,99 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобовязання по процентам 3005,35 грн. (а.с. 11-14).

13 травня 2014 року Банком була направлена Вимога відповідачці ОСОБА_4 про звільнення житлового приміщення (а.с. 17), яка була отримана нею 17 травня 2014 року (а.с. 17зв.), але не виконана.

Відмовляючи у задоволенні позову першої інстанції виходив з із захисту найвищих інтересів дитини, забезпечення її права на користування житлом, отриманням умов, необхідних для життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала до порушення її прав умовами укладеного іпотечного договору, та вважав, що, оскільки на момент укладення договору іпотеки у спірному будинку зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_9, правочин вчинений без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним.

Проте, за таким висновком суду першої інстанції погодитися в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно п. 9 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року, який діяв на час укладання договору іпотеки, діти, які не досягли 15-річного віку і проживають з батьками (опікунами, піклувальниками) реєструються разом з батьками (опікунами, піклувальниками) або з одним з батьків, чи особо яка їх замінює.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець зобовязаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обовязку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.

В п. 12 договору іпотеки іпотекодавець ОСОБА_4 підтвердила, що предмет іпотеки не знаходиться і іпотеці третіх осіб, в тому числі… відносно предмету іпотеки відсутні вимоги інших осіб, в тому числі і ті, що не зареєстровані у встановленому порядку (а.с. 8зв.).

Із зазначеної умови договору та п. 7 цього договору випливає, що на момент укладання договору іпотеки ОСОБА_4 була єдиним власником предмета іпотеки, який нічим не обтяжений, права користування заставленим майном малолітні, неповнолітні або інші треті особи не мали.

Із копії витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна №13825136 від 07 серпня 2007 року вбачається, що приватним нотаріусом ОСОБА_6 до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна внесено реєстраційний запис, параметрами якого є: тип обтяження заборона на нерухоме майно, підстава обтяження догові іпотеки (а.с. 15).

Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 44 постанови № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» розяснив, що згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

У звязку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Положення статті 12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», яка вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування якими мають безпритульні діти, діє з 1 січня 2006 року і на договори, укладені до цієї дати, не поширюються (стаття 58 Конституції України).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

В порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував повно та всебічно обставини, які мають значення для вирішення справи, та не дослідів і не надав належної оцінки наявним у справі доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі повинні були довести в судовому засіданні ті обставини, на які вони посилалась як на підставу позову та відповідно заперечення проти позову.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 зазначила, що на день укладання договору іпотеки 07 серпня 2007 року у спірному будинку були також зареєстровані та проживали її син ОСОБА_8, його дружина ОСОБА_5 та онук ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та на підтвердження цієї підстави надала копію по господарської книги № 5 Степової сільської ради за 211-2015 роки (а.с. 40-43), свідоцтво про народження дитини (а.с. 44) та довідку Степової сільської ради № 105 від 24 лютого 2014 року (а.с. 84).

Належність та допустимість доказів визначаються ст. ст. 57-59 ЦПК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальної справ, зясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні відповідачкою не доведено належними та допустимими доказами те, що на момент укладання договору іпотеки у спірному будинку була зареєстрована малолітня дитина.

Навпаки, матеріалів справи вбачається, що на момент укладення договору іпотеки у будинку, який є предметом іпотеки, мешкала лише відповідачка ОСОБА_4, судом не перевірено причини і підстави видачі цих довідок на момент укладення договору іпотеки та підстав видачі протилежних довідок.

Крім того, відповідачка ОСОБА_4, власноруч підписавши договір іпотеки, підтвердила що предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності, відносно предмету іпотеки не укладено угод про передачу предмету іпотеки третім особам, відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, у тому числі й ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку (п. 12).

Також судом не враховано, що отримання дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки входить до обовязку батьків неповнолітніх дітей, а не Банку.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що з зазначених судом першої інстанції підстав не може бути відмовлено у задоволенні позову.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 листопада 2013 року задоволено позов ПАТ "Держаний ощадний банк" та стягнуто з ОСОБА_5 та неї, ОСОБА_4, яка майнового поручителя за договором іпотеки, заборгованість за кредитним договором станом на 09 липня 2013 року в розмірі 53792,71 грн., з яких за кредитом 33713,66 грн., за простроченими відсотками 11995,04 грн., за пенею 8084,01 грн. (а.с. 99-101).

Рішення суду звернуто до виконання, 18 березня 2014 року постановою державного виконавця Відділу ДВС Роздільнянського міжрайонного управління юстиції Одеської області відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №511/2257/13-ц, виданого 14 січня 20104 року Роздільнянським районним судом Одеської області на підставі рішення суду від 22 листопада 2013 року (а.с. 88) й ОСОБА_11 сплачено за виконавчим листом 1950 грн. (а.с. 86,87,102).

На час розгляду справи в суду апеляційної інстанції заборгованість за кредитним договором становить 21 927, 43 грн.. з яких за прострочення процентів за користування кредитом за період 01 жовтня 201з року по 29 серпня 2014 року 13277,83 грн., пеня за прострочення основного боргу за кредитом за період з 29 серпня 2013 року по 29 серпня 2014 року 4998,22 грн., пеня за прострочення процентів за користування кредитом за період 29 серпня 2013 року по 29 серпня 2014 року 3651, 30 грн., що підтверджується належним розрахунком заборгованості за кредитним договором наданим Банком суду апеляційної інстанції.

Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та усі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки: опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У пунктах 39, 41 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ розяснив, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

У звязку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Відповідно до частини першої статті 590, статті 578 ЦК звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу.

При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК).

Згідно із п. 11 договору іпотеки від 27 серпня 2007 року сторони визначили вартість предмету іпотеки в розмірі 90868 грн. (а.с. 8 зв.).

Таким чином, апеляційний суд надає оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом 21927,43 грн., та вартості іпотечного майна 90868 грн., й з врахуванням вимог розумності, виваженості, справедливості, вважає, що допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав й такий висновок суду розумно відповідає межам порушеного права, за захистом якого спрямоване звернення позивача до суду.

Крім того, колегія суддів враховує те, що предмет іпотеки - житловий будинок №18 по вул. Олімпійській в с. Степове Роздільнянського району Одеської області, загальною площею 66,3 кв.м., жилою площею 36,7 кв.м., є єдиним місцем проживання іпотекодетеля, відповідачки ОСОБА_4, сина ОСОБА_8, його дружини, боржника ОСОБА_5 та онук ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 40-43, 44, 84).

Отже, з зазначених підстав апеляційний суд відмовляє у задоволенні позову Банку.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме ст. 215 ЦПК України, та матеріального права, а саме, ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково, рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 січня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі Філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_5, Орган опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити з інших правових підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_12

ОСОБА_2