Ухвала

іменем україни

01 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Писаної Т.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про розірвання договорів банківського вкладу, стягнення грошових сум; за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4 про визнання договорів нікчемними, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05 серпня 2013 року та 18 вересня 2013 року між сторонами укладено договори на вклад «Депозитний», відповідно до умов яких банк прийняв від позивача на депозитні рахунки кошти у розмірі 3 820 доларів США та 4 350 доларів США відповідно, строком на тринадцять місяців зі сплатою 6,5 % річних. Про внесення коштів на депозитний рахунок свідчить заява про прихід готівки від 05 серпня 2013 року та заява на видачу готівки від 18 вересня 2013 року. Оскільки публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») своїх зобов'язань не виконало, ОСОБА_4 просила позов задовольнити.

У червня 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України», заперечуючи проти вказаних вимог, звернулося до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що при укладенні договорів на вклад «Депозитний» не додержано письмової форми договору банківського вкладу, оскільки відсутні документи, які підтверджують факт прийняття банком від ОСОБА_4 готівки на вклад. Враховуючи викладене, банк просив визнати вказані договори нікчемними.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 19 березня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Розірвано депозитні договори від 05 серпня 2013 року та від 18 вересня 2013 року, укладені між ОСОБА_4 та ПАТ «Державний ощадний банк України». Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_4 суму вкладу за депозитним договором від 05 серпня 2013 року в розмірі 4 350 доларів США, що станом на 06 травня 2014 року становить 49 894,50 грн., та 2 470,12 грн. нарахованих процентів. Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_4 суму вкладу за депозитним договором від 18 вересня 2013 року в розмірі 3 820 доларів США, що станом на 06 травня 2014 року становить 43 815,40 грн., та 1 825,84 грн. нарахованих процентів. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічного позов ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» просить скасувати рішення місцевого та ухвалу апеляційного судів, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та просить ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 та задовольнити зустрічний позов ПАТ «Державний ощадний банк України».

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну правову оцінку, вірно виходив із того, що сторони спірних правочинів дотрималися їх письмової форми у спосіб, передбачений ч. 1 ст. 1059 ЦК України. Внаслідок відмови банку виконувати свої зобов'язання за договорами банківського вкладу, ОСОБА_4 значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні цих договорів, а тому наявні підстав для розірвання вказаних договорів відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: А.О. Леванчук

Т.О. Писана

І.М. Фаловська