Справа № 443/1521/13 Головуючий у 1 інстанції: Цюмрак М.Д.
Провадження № 22-ц/783/555/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 20 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

встановила:

Оскаржуваним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 20 червня 2014 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2

Вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі покликається на те, що після реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 проживала разом із своїми батьками у житловому будинку в с. Іванівці, по вул. Шкілька, 32, Жидачівського району. Під час шлюбу придбали за спільні кошти багато речей. З часом вони побудували новий будинок та перейшли туди проживати. Деяке майно (два столи, посуд, покривала на диван, доріжки на підлогу, рушники, сітка "рябець", бляха оцинкована та інше) залишили у житловому будинку батьків.

Відповідач ОСОБА_4, який є її рідним братом, маючи вільний доступ до їх з чоловіком речей, без їхньої згоди незаконно викрав та заволодів ними.

Стверджує, що спірне майно купляла на базарі, тому на підтвердження купівлі відповідних товарів квитанцій та чеків немає, однак зазначає, що даним майном користувалась разом зі своєю сімєю тривалий час.

Суд не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також пояснення її чоловіка ОСОБА_5, які мають важливе значення для вирішення справи.

Просить скасувати рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 20 червня 2014 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника на підтримання доводів апеляційної скарги, а також заперечення цих доводів зі сторони відповідача ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що жоден із свідків в судовому засіданні не ствердив факт вивозу відповідачем майна, яке належало позивачці, з батьківської хати.

Суд встановив, що відповідач перед весіллям своєї дочки у 2011 році, забрав з будинку, який належав його батькам, два столи, 4 стільці та диван, тобто ті речі, які особисто купив або на половину з мамою, які відповідно, не належали позивачці.

Крім цього, чоловік позивача повідомив суду, що не знає хто викрав майно з будинку та з подвір"я батьків позивачки, отже, остання в суді не зуміла довести наявність у неї майна, яке вказала у позовній заяві, а також факт заволодіння таким відповідачем.

Враховуючи наведені вище вимоги закону, докази, що знаходяться в матеріалах справи та досліджені судом, колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги судова колегія виходить з наступного.

Згідно інформації, викладеній у довідці Вільховецької сільської ради, Жидачівського району № 109 від 27.01.2014 р., позивач ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_5, сини ОСОБА_8, ОСОБА_9, а також онуки ОСОБА_10, ОСОБА_1 і Діана зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 88).

В свою чергу, відповідно до Витягу з господарської книги с. Іванівці № 60 від 19.02.2014 р., станом на 30.06.1990 року, за колгоспним двором по будинковолодінні по вул. Шкільній в с. Іванівці, Жидачівського району числилися: ОСОБА_11 помер 24.10.2002 року; ОСОБА_12 померла 15.09.2007 року; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4; ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 89).

Разом з тим, відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_12 від 29.11.2006 року, складеного представниками Вільховецької сільської ради, по вул.Шкільна, 43 згідно будинкової книги зареєстровані ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_14, ОСОБА_10 В даному будинку проживала ОСОБА_12, а всі інші особи не проживали в даному будинку, а натомість проживали в ІНФОРМАЦІЯ_6 у новозбудованому житловому будинку, на який не оформлено право власності (а.с. 95).

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, що передбачено ст. 319 ЦК України. Право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

У позовній заяві ОСОБА_2 просила зобов"язати відповідача ОСОБА_4 повернути їй майно, а саме: два дерев"яні кімнатні столи; дванадцять дерев"яних м"яких крісел; м"який диван; покривало на диван; одіяло; дві доріжки на підлогу довжиною 4,5 м.; двадцять метрів білого полотна; два махрових рушники; образ; баняк емалірований на 40 літрів; баняк емалірований на 20 літрів; дві емалірованих миски; бляху оцинковану на ринву; сітку "рябця" 20 м.п.; цегла червона у кількості 5000 шт.; оригінал майнового сертифікату на земельну ділянку, виданого на ім"я батька ОСОБА_11; гроші в сумі 4000 дол. США.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції суд встановив, що відповідач з будинку, який належав батькам сторін, забрав перед весіллям своєї дочки у 2011 році два столи, чотири стільці та диван, тобто ті речі, які особисто купив, і які ніколи не належали позивачці.

За змістом ст.ст. 386, 387, 388 та ст. 396 ЦК України право заявляти віндикаційний позов (про витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним) має власник або титульний володілець майна.

У п. 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, роз"яснено, що відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому, суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Суд першої інстанції, дослідивши подані письмові докази, а також оцінивши показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 прийшов висновку, що відсутні докази про те, що відповідач вивозив із будинку батьків будь-яке майно, яке належало позивачці.

Показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не спростовують висновків суду з цього приводу, оскільки останні вказують на наявність у будинку та поруч з таким певного майна, проте, не дають інформації про обставини придбання такого майна позивачкою та вивезення його відповідачем.

Крім цього, сама позивачка не зуміла в судовому засіданні довести те, що у її власності було майно, вказане у позовній заяві і яке, наче, викрав відповідач.

З приводу викрадення її майна у встановленому порядку у відповідний підрозділ Міністерства внутрішніх справ позивач не зверталася, матеріали перевірки суду не надала.

Оскільки у справі відсутні будь-які належні докази, які б свідчили про наявність відповідних прав у позивачки на перераховане нею спірне майно, в тому числі на грошові кошти в сумі 4000 дол. США, оригінал майнового сертифікату на земельну ділянку, виданого на ім"я батька ОСОБА_11, відтак в силу приписів ст.ст. 387, 388 ЦК України, остання немає права на вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 20 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_21