РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2015 року

Рівненський міський суд в складі:

головуючого судді Сидорука Є.І.,

при секретарі Патій Н.А.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Першої рівненської державної нотаріальної контори про стягнення коштів за договором позики,визнання недійсним договору дарування, проведення прав та обовязків співвласника боржника та визнання права власності на частину квартири,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Рівненського міського суду із цивільним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Першої рівненської державної нотаріальної контори про стягнення коштів за договором позики,визнання недійсним договору дарування, проведення прав та обовязків співвласника боржника та визнання права власності на частину квартири.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Рівненського міського суду від 06 листопада 2012 року по цивільній справі №1715/17234/12 за її позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів стягнуто з ОСОБА_5 на її користь 210 672 грн. боргу та 2 106,72 грн. судового збору. Рішення суду набрало законної сили, однак до цього часу не виконане. В 2008 році ОСОБА_5 за договором позики отримала від неї 23 334 дол. США, що становить 117 837 грн. за курсом 5,05 грн. за один дол.. США на час позики. 22 лютого 2011 року вона ще позичила у неї 3 000 дол. США На даний час курс гривні змінився. Різниця між стягнутою сумою за рішенням суду та сумою на даний час становить 102 130,41 грн. Постановою старшого державного виконавця Вакульчук О.В. відділу Державної виконавчої служби Рівненського міського управляння юстиції від 28 жовтня 2013 року відкрите виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого Рівненським міським судом відповідно до рішення від 06 листопада 2012 року. Згідно постанови боржнику ОСОБА_5 пропонувалось добровільно виконати рішення суду до 04 листопада 2013 року. На день її звернення в суд з позовною заявою 18 вересня 2012 року відповідачці ОСОБА_5 належала 1/3 частина квартири АДРЕСА_1. Одночасно вона звернулася в суд з заявою про забезпечення її позову шляхом накладення заборони на відчуження квартири АДРЕСА_2 та 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_5 Ухвалою суду від 02 жовтня 2012 року накладена заборона на відчуження вищевказаних квартир. Дізнавшись про її звернення в суд з позовом про стягнення боргу, відповідачка ОСОБА_5 подарувала своїй матері ОСОБА_6 1/3 частину квартири АДРЕСА_1. Квартира АДРЕСА_2 знаходиться у заставі по договору іпотеки від 06 грудня 2007 року з АКБ «ТАС-Комерцбанк». Інше майно, за рахунок якого було б погасити борг, у відповідачки відсутнє. Просить стягнути з ОСОБА_5 на її користь 102 130,41 грн. боргу та судові витрати по сплаті судового збору; визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений 04 жовтня 2012 року приватним нотаріусом ОСОБА_7; перевести на неї права та обовязки співвласника-боржника ОСОБА_5 та визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3.

15 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_5 подала до суду заперечення в якому просила відмовити повністю ОСОБА_1 в позові до неї та ОСОБА_6 про стягнення коштів за договором позики, про визнання недійсним договору дарування, про переведення прав та обовязків співвласника-боржника та визнання права власності на частину квартири, оскільки позивачка повторно звернулася до суду до неї з аналогічною вимогою, оскільки рішенням Рівненського міського суду від 06 листопада 2012 року з неї стягнуто на користь ОСОБА_1 210 672 грн. боргу та 2 106,72 грн. судового збору. Вищевказане рішення набуло законної сили. Крім того, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочин, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. У разі якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної часткової власності, суд залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним усіх співвласників. Якщо предметом правочину є майно, яке належить на праві спільної сумісної власності, інші співвласники до участі у справі долучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники можуть предявити позов про визнання такого правочину недійсним. З наведено випливає, що ОСОБА_1 не є стороною правочину і не може просити визнавати недійсним договір дарування1/3 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між нею та ОСОБА_6 У позові позивачка ставить вимогу переведення прав та обовязків співвласника-боржника та визнання права власності на частину квартири, хоча відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 366 ЦК України кредитор має право переведення на нього прав та обовязків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку лише у разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника. З липня 2012 року квартира не є у спільній сумісній власності, а предметом позову про проведення прав співвласника-боржника може бути тільки майно, що знаходиться у спільній власності. Вказала, що на момент укладення договору дарування про ухвалу про забезпечення позову вона не знала, на засіданні, де була прийнята вищевказана ухвала присутня не була, про ухвалу не повідомлена належним чином. Окрім того, при укладенні договору дарування приватним нотаріусом ОСОБА_7 було перевірено вищевказану квартиру в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, і ніяких накладених заборон відчуження та арештів нерухомого майна не було.

27 листопада 2014 року представник відповідача ОСОБА_6-ОСОБА_4 подала до суду заперечення в яких вказала, що в позовній заяві позивач просить стягнути різницю, що утворилася між сумою заборгованості визначеною по курсу долара станом на дату винесення рішення та сумою заборгованості визначеною по курсу долара станом на дату розгляду зазначеної справи. Як видно із поданих до суду доказів, зобовязання по сплаті заборгованості по договору позики ОСОБА_6 не виконано, день платежу не настав, а отже вимога про сплату різниці грошового еквіваленту суми заборгованості, визначеної в гривнях на дату подання позову, є неправомірним. Курс долара на сьогодні є нестабільним, тому визначення додаткового зобовязання по договору позики іноземної валюти за рахунок різниці в курсі долара без зафіксованої дати платежу є неправильним. Від так вищевказана вимога не підлягає до задоволення. Твердження позивача, що договір дарування було укладено співвідповідачами з метою приховування майна, за рахунок якого можна було виконати рішення суду від 06 листопада 2012 року та повернути борг позивачу, не відповідає дійсним обставинам справи. Крім того, твердження позивача, що ОСОБА_6 сприяла у приховуванні майна ОСОБА_5 не підтверджується жодним доказом. В позовній заяві позивач перераховує всі пункти ст..203 ЦК України, на підставі яких, договорі дарування має бути визнаний судом недійсним, але не наводить жодної підстави, яка реально існувала на момент вчинення оспорюваного правочину. Так, зміст договору дарування від 04 жовтня 2012 року відповідає вимогам цивільного законодавства, ОСОБА_5 мала повний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним, відповідало внутрішній волі, реальні правові наслідки настали, квартира знаходиться у повному користуванні ОСОБА_6, на момент вчинення договору дарування жодних арештів та заборон зареєстровано не було. На дату укладання договору дарування, ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_6 не знали про наявність ухвали Рівненського міського суду від 02 жовтня 2012 року про арешт майна, оскільки вони не приймали участі у справі, не були повідомлені. Вказана ухвала була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень лише 05 жовтня 2012 року. Для переведення прав та обовязків співвласника-боржника, як цього хоче позивач, необхідно наявність ряд умов, це: недостатність іншого майна у боржника, на яке може бути звернене стягнення, наявність вимоги кредитора до боржника продати свою частку у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу, наявність відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника. І лише після цих умова позивач має право вимагати продати цю частку з публічних торгів або перевести на нього права та обовязки співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Від так вимоги позивача про проведення на нього прав співвласника-боржника ОСОБА_5 та визнання за ним право власності на 1/3 частину спірної квартири є безпідставним.

03 березня 2015 року позивач подала заяву про уточнення позовних вимог в якій просила стягнути з ОСОБА_5 та першої Рівненської державної нотаріальної контори на її користь 534 316 грн. солідарно, визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений 04 жовтня 2012 року приватним нотаріусом ОСОБА_7, перевести на неї права та обовязки співвласника-боржника ОСОБА_5 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали за всіх обставин наведених у позові та у заяві про уточнення позовних вимог та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_8 в судовому засіданні, яке відбулося 15 жовтня 2014 року підтримала письмові заперечення та просила в позові відмовити повністю.

Представники відповідача ОСОБА_6- ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, за мотивів викладених у заперечення, просили відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Представник першої Рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та в обгрунтування своєї позиції пояснила, що 5 жовтня 2012 року до нотаріальної контори надійшла ухвала Рівненського міського суду від 02.10.2012 року з кутовим штампом суду від 04.10.2012 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 та 1/3 частини квартири АДРЕСА_5. Відразу ж нотаріальною конторою було накладено арешт згідно ухвали суду, дата накладення арешту 11.35 год. Вказна ухвала суду зареєстрована у журналі вхідної кореспонденції нотаріальної контори. Таким чином, порушень зі сторони нотаріальної контори про накладення арешту на вищевказане майно не було, а тому позовні вимоги до першої Рівненської державної нотаріальної контори є надуманими.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, повно, всебічно та об»єктивно дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідженні та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, подани відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка - позивач ОСОБА_1 показала, що 06 листопада 2012 року рішенням Рівненського міського суду було задоволено її позовні вимоги, і стягнуто з ОСОБА_5 на її користь борг у сумі 210672 грн та 2106,72 грн. судового збору. При цьому судом було винесено ухвала про арешт квартири боржника . Остання при зустрічах відмовлялась повертати грошовий борг, і сказала, що квартиру із-за цього продавати не буде. Крім того вказує, що ОСОБА_5 знала про арешт квартири, однак вона змогла її подарувати.

Судом встановлено, що 06 листопада 2012 року Рівненським міським судом винесено рішення у справі №1715/17234/12 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_5 про стягнення коштів, яким стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 210 672 грн. боргу та 2 106,72 грн. судового збору.

Рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалося і набрало законної сили.

28 жовтня 2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_11 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

На даний час рішення Рівненського міського суду від 06 листопада 2012 року не виконано.

В позовній заяві позивач просить стягнути різницю, що утворилася між сумою заборгованості визначеною по курсу долара станом на дату винесення рішення та сумою заборгованості визначеною по курсу долара станом на дату розгляду зазначеної справи.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Дослідивши подані до справи докази, суд приходить до висновку, що зобовязання по сплаті заборгованості по договору позики ОСОБА_5 не виконано, день платежу не настав, а отже вимога про сплату різниці грошового еквіваленту суми заборгованості, визначеної в гривнях на дату подання позову, не підлягає до задоволення. Курс долара на сьогодні є нестабільним, тому визначення додаткового зобовязання по договору позики іноземної валюти за рахунок різниці в курсі долара без зафіксованої дати платежу є неправильним.

За таких підстав, суд вважає, що на даний момент існує заборгованість відповідно до рішення Рівненського міського суду від 06 листопада 2012 року по справі № 1715/17234/12, і рішення суду не виконане. Крім того, з даного рішення вбачається, що стягнення проведено в національній валюті України - гривнях, а не в доларах США.

Таким чином, суд приходить до переконання, що вказані вимоги ОСОБА_1 є безпідставними.

Судом також встановлено, що 04 жовтня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування. За умовами вказаного договору ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 прийняла в дар належну дарителю на праві приватної спільної часткової власності 1/3 частку квартири № 181, що знаходиться в м. Рівне по вул. Вербовій, 38, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7

02 жовтня 2012 року ухвалою Рівненського міського суду накладено арешт на вище вказану квартиру, однак лише 05 жовтня 2012 року вказана ухвала була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, а саме на момент вчинення правочину.

Згідно ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним(оспорюваний правочин).

Норми ст. 203 ЦК України встановлюють загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2011 року наведений вичерпний перелік осіб, які можуть бути позивачами у справах про визнання правочину недійсним.

За таких підстав, суд вважає, що зміст договору дарування відповідає вимогам цивільного законодавства, ОСОБА_5 мала повний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним, відповідало внутрішній волі, реальні правові наслідки настали, квартира знаходиться у повному користуванні ОСОБА_6 На момент вчинення договору дарування жодних арештів та заборон зареєстровано не було, оскільки офіційне обтяження нерухомого майна відбулося 05 жовтня 2012 року дати його реєстрації, тобто після дати укладення оскаржуваного договору дарування від 04 жовтня 2012 року, то договір є чинним, жодного обтяження на момент його укладення не існувало.

Крім того, позивачем не доведено факт порушення її прав під час укладення вищевказаного договору дарування, а тому позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

Також суд вважає, що вимоги позивача про переведення прав та обовязків співвласника боржника та визнання права власності за нею на частину квартири також не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Відповідно до рішення Рівненського міського суду від 19 липня 2012 року по справі №1715/5573/12за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_12 про припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності було припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 та визначено по 1/3 частини для ОСОБА_13 та 1/3 частини для ОСОБА_5 Тому ще з липня 2012 року квартира не є у спільній сумісні йвласності, а предметом позову про проведення прав співвласника-боржника може бути тільки майно, що знаходиться у спільній власності.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, має право накласти арешт на майно боржника (як рухоме, так і нерухоме), кошти та інші цінності боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізувати його в установленому порядку, безперешкодно заходити в приміщення, тощо.

Згідно ч.1, 5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Крім того, в позовній заяві позивач не визначає розмір обовязків, які мають бути переведенні на нього. Не визначає позивач і вартість 1/3 частки квартири, що унеможливлює здійснення перерахування боргу.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрушнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних усправі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Крім того, суд виходить з вимог рішення Конституційного суду України та ст. 3 ЦК України, згідно яких загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11,58, 60, 82, 88, 212-215, 218, 294, 296, 297 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та першої Рівненської державної нотаріальної контори про стягнення коштів за договором позики, визнання недійсним договору дарування, переведення прав та обов"язків співвласника-боржника та визнання права власності на частину квартири - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Сидорук Є. І.

Повний текст рішення виготовлено 8 липня 2015 року.

Суддя : Сидорук Є.І.