У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.05.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

судді Микуляк П.П.

при секретарі Коціпак З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, справу за скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої на підставі довіреності виступає представник ОСОБА_2, на постанову головного державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.03.2015 року по виконавчому провадженню №46818235, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1, в інтересах якої на підставі довіреності виступає представник ОСОБА_2, звернулась до суду з зазначеною скаргою мотивуючи її тим, що 10 березня 2015 року постановою головним державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, для забезпечення виконання ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 02.03.2015 року було накладено арешт на автомобіль марки Skoda модель Fabia, рік випуску 2011, тип ТЗ/кузова легковий/хетчбек, номер кузова ТМВЕН15J4ВВ502362, номерний знак НОМЕР_1, що зареєстрований на імя ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_2.

Представник скаржниці ОСОБА_2 вважає, що вказана постанова державного виконавця від 10.03.2015 року винесена з грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та інших актів законодавства, які регулюють питання випадків, підстав та умов накладання арешту на майно під час примусового виконання виконавчого документу, а тому така постанова є незаконною та підлягає скасуванню, і є такою, що порушує права та інтереси ОСОБА_1 на вільне володіння, користування та розпорядження її майном з наступних підставі:

Так, ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Сарай А.І. від 02 березня 2015 року накладено арешт на автомобіль марки Skoda модель Fabia, рік випуску 2011, тип ТЗ/кузова легковий/хетчбек, номер кузова ТМВЕН15J4ВВ502362, номерний знак НОМЕР_1, що зареєстрований на імя ОСОБА_4. При винесенні ухвали про накладення арешту на автомобіль суд виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення і представник позивача у заяві достатньо обгрунтувала, що існує реальна можливість відчуження рухомого майна відповідачкою, то є всі, передбачені процесуальним законодавством підстави, для вжиття даних заходів забезпечення позову та накладення арешту на вказаний автомобіль.

Однак, судом при вирішенні питання про забезпечення позову, окрім інтересів позивачки, не було враховано права та інтереси інших осіб, які можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Так, після розірвання шлюбу із ОСОБА_5 на утриманні ОСОБА_1 залишилась неповнолітня донька - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 Автомобіль, на який накладено арешт, був придбаний для ОСОБА_1 виключно в інтересах дитини, а це: щоденні переїзди з місця проживання до школи, окрім того відвідування художньої гімнастики, репетиторів англійської та німецької мов, бальні танці і т.д. Накладаючи арешт на вказаний транспортний засіб, суддя одноособово, не зясувала всіх дійсних обставин справи.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_3 України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необгрунтованими. Тому, допускаючи забезпечення позову, суд відповідно до ч. 4 ст. 153 ЦПК вправі покласти на позивача обов'язок внести на депозитний рахунок суду заставу, достатню для того, щоб запобігти зловживанню забезпеченням позову (проте її розмір не повинен перевищувати розміру ціни позову). За змістом цієї норми суд (суддя), визначивши вид забезпечення позову та розмір застави, повинен зазначити у відповідній ухвалі, що остання звертається до виконання негайно після внесення предмета застави у повному розмірі.

Дану норму Закону суд при винесенні ухвали про накладення арешту на автомобіль марки марки Skoda модель Fabia, рік випуску 2011, тип ТЗ/кузова легковий/хетчбек, номер кузова ТМВЕН15J4ВВ502362, номерний знак НОМЕР_1, до уваги не взяв. Копію ухвали про накладення арешту від 02.03.2015 року відповідачці - не скерував.

У звязку із вищенаведеним, ОСОБА_1 на ухвалу судді Ужгородського міськрайонного суду Сарай А.І. від 02 березня 2015 року подала апеляційну скаргу.

Таким чином, на думку представника скаржниці, головний державний виконавець МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 безпідставно 10 березня 2015 року виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

В порушення ч.4 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавчем оскаржувана постанова від 10.03.2015 року ОСОБА_1 скерована не була, остання отримала постанову лише 25.03.2015 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, про що міститься відповідна відмітка.

Враховуючи, що передбачений ст. 385 ЦПК України строк звернення до суду із скаргою на постанову головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського МРУЮ ОСОБА_3 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.03.2015 року, пропущено із поважної причини, скаржниця (представник) просить поновити їй зазначений строк звернення до суду.

В судове засідання скаржниця ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 не зявились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

21.05.215 року на адресу суду надійшло письмове клопотання представника ОСОБА_2 про розгляд справи за скаргою ОСОБА_1 без її участі на підставі наявних матеріалів справи. Заявлені в скарзі вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції не зявився, але подав до суду письмове заперечення в якому просить у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити, оскільки така є безпідставною.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд доходить наступного висновку:

Статею 383 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ст.385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Враховуючи зазначене, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 оскаржувану постанову державного виконавця від 10.02.2015 року отримала лише 25.03.2015 року, суд вважає за можливе поновити їй строк звернення до суду з відповідною скаргою, оскільки такий був пропущений з поважних причин.

Вирішуючи скаргу ОСОБА_1 по суті суд приймає до уваги наступне: 10 березня 2015 року головним державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського МРУЮ в Закарпатській області Сухан М.М. було відкрито виконавче провадження №46818235 по примусовому виконанню ухвали Ужгородського міськрайонного суду № 308/1476/15 від 02.03.2015 року про «Накласти арешт на автомобіль марки Skoda модель Fabia, рік випуску 2011, тип ТЗ/кузова легковий/хетчбек, номер кузова ТМВЕН15J4ВВ502362, номерний знак НОМЕР_1, що зареєстрований на імя ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_2».

Відповідно до ч.4 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, забезпечення позовних вимог або якщо рішення підлягає негайному виконанню строк, встановлений частиною другою цієї статті, на самостійне виконання не надається.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; та ін.

Як слідує з досліджених судом матеріалів справи, 10 березня 2015 року головним державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського МРУЮ ОСОБА_3, в ході виконавчого провадження №46818235, було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на автомобіль марки Skoda модель Fabia, рік випуску 2011, тип ТЗ/кузова легковий/хетчбек, номер кузова ТМВЕН15J4ВВ502362, номерний знак НОМЕР_1, що належить боржнику ОСОБА_1 - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешк. м.Ужгорода, вул. Требішовська, 12, та заборонено здійснення відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику в межах суми боргу.

Скаржниця ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 вважають, що державний виконавець МВ ДВС Ужгородського МРУЮ безпідставно 10 березня 2015 року виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, оскільки ними подано апеляційну скаргу на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 02.03.2015 року.

Суд з такою позицією останніх не погоджується. З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана постанова державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського МРУЮ 10.02.2015 року було винесена для забезпечення виконання ухвали Ужгородського міськрайонного суду про забезпечення позову від 02.03.2015 року.

Відповідно до ч.9 та ч.10 ст.153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Тобто, в момент винесення оскаржуваної постанови від 10.03.2015 року головний державний виконавець МВ ДВС Ужгородського МРУЮ діяв у відповідності до наданих йому повноважень з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Оцінивши в сукупності зібрані докази, суд приходить до переконання, що підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 про скасування постанови головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського МРУЮ ОСОБА_3 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не має, а тому в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 11, 25, 57 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.60, 208, 209, 212-215, 218, 294, 385, 387 ЦПК України, суд ,-

УХВАЛИВ :

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з скаргою на постанову головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського МРУЮ ОСОБА_3 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.03.2015 року.

В задоволенні скарги ОСОБА_7, в інтересах якої на підставі довіреності виступає представник ОСОБА_2, про скасування постанови головного державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10.03.2015 року по виконавчому провадженню №46818235 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Микуляк П.П.