Справа № 346/4870/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1478/2015
Головуючий у 1 інстанції Хільчук І.І.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Горблянського Я.Д.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря: Петріва Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя,- за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 26 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

В вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з указаним позовом, вимоги якого уточнив під час розгляду справи, пославшись на те, що 08.11.2011 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 Через погіршення особистих відносин 17.06.2014 року відповідачкою заявлено позов про розірвання шлюбу, який розглядається Коломийським міськрайонним судом. Вказував, що в період перебування в шлюбі, працюючи на сезонних роботах в Москві, він 18.02.2014 року переказав для потреб сім'ї на ім'я ОСОБА_4 кошти в розмірі 1000 доларів США. Враховуючи те, що спірне майно згідно ч.2 ст.60 СК України є спільною сумісною власністю сторін подружжя, розподіл якого в добровільному порядку не відбувся,то у відповідності до вимог ч.1 ст.70 СК України позивач вважає, що йому належить право на половину спірного майна. Просив ухвалити рішення, яким розподілити у рівних частинах, набуті під час шлюбу грошові кошти в розмір 1000 доларів США, що по курсу Національного банку України станом на 02.03.2015 року становить 26858,11 грн. між сторонами, стягнувши з відповідачки ? вказаної суми - 13429,05 грн.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 26.05.2015 року позов задоволено частково.

Розподілено у рівних частках між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 набуті під час шлюбу грошові кошти в сумі 1000 доларів США, що по курсу Національного банку України станом на 26.05.2015 року становить 21133,70 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 10566,85 грн. В решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, через порушення судом норм матеріального та процесуального права, неправильне та неповне дослідження доказів, представник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

Вказує, що 20.02.2014 року відповідачка отримала в пункті обслуговування Вестерн Юніон в м. Коломиї грошовий переказ в розмірі 1000 доларів, що конвертовано касиром згідно офіційного курсу валют в гривні в розмірі 8780 грн.

Вказані кошти позивач переслав саме на різноманітні побутові потреби, оскільки відповідачка проживала у своїх батьків і ніде не працювала. Частина коштів витрачені на оплату послуг електропостачання, придбання куртки та продуктів, 2090 грн. для покупки золотого персня. На час розгляду справи та подання позову коштів, які позивач просить стягнути, в наявності не було.

Суд не врахував посилання відповідачки норми забезпечення потреб для проживання однієї особи, відповідно до ЗУ Про державний бюджет на 2013, 2014 роки, а тому коштів, що були надіслані для потреб сім'ї не вистачило б на забезпечення мінімальних гарантій встановлених державою.

Посилається на п.23 та 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" відповідно до яких, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи.

Суд не взяв до уваги докази, а саме норми Постанови Національного банку України від 06.02.2014 року №49 «Про заходи діяльності банків та проведення валютних операцій», якими обмежено видачу готівки в іноземній валюті.

Також не взято до уваги, що в судовому засіданні позивачем визнано факт, що ним окрім коштів в розмірі 1000 доларів США, які зароблені в м. Москва, також зароблено 2000 доларів США, які він забрав на власні потреби.

Представник ОСОБА_3 просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Сторони та їхні представники незважаючи на повторний виклик в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином двічі повідомлялися про час і місце розгляду справи, інших доказів ніж ті, які знаходяться у справі, суду апеляційної інстанції не надали. Тому апеляційну скаргу слід розглянути у їхній відсутності по наявних та зібраних судом доказах.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до ч.1 ст.70 СК України, позивачу належить право на половину спірного майна як колишньому чоловікові відповідачки, а тому розділив у рівних частинах, набуті під час шлюбу грошові кошти в розмірі 1000 доларів США, по курсу НБУ на час ухвалення рішення.

Такий висновок суду суперечить дійсним обставинам справи та нормам матеріального права.

Встановлено, що 08.10.2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Ліснохлібичинської сілької ради Коломийського району, про що в книзі реєстраціє шлюбу зроблено відповідний актовий запис №11. Шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 13.10.2014 року.

Працюючи на сезонних роботах в м. Москва Російської Федерації, позивач 18.02.2014 року зароблені гроші в розмірі 1000 доларів США надіслав через установу банку відповідачці на різноманітні побутові потреби, що підтверджено належними доказами.

Як ствердила відповідачка 20.02.2014 року вона вказані кошти отримала в відділенні Вестерн Юніон в м. Коломия конвертовані в національну валюту відповідно до Постанови НБУ «Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютних операцій» від 06.02.2014 року в розмірі 8780 грн. Дані посилання підтверджується заявою ОСОБА_8, підпис на якій засвідчений секретарем виконкому Лісохлібичинської сільської ради.

Товарним чеком від 24.05.2014 року підтверджується, що за вказані кошти, як зазначила відповідачка з дозволу чоловіка, нею придбаний золотий перстень вартістю 2090 грн. Також, як вказано останньою нею здійснено оплату комунальних послуг, решта суми використана на інші побутові витрати.

В обгрунтування позовних вимог, позивач послався на ст.ст. 60,71 СК України.

Згідно з положеннями ст.60 ч.1 СК України, майно набуте подружжям під час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобу, тощо) не мав самостійного заробітку (доходу). В ч. 2 ст. 60 СК вказано, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На позивача покладений обов'язок довести в суді ті обставини, що позивач є власником (права спільної часткової власності) коштів про поділ яких він ставить питання у своєму позові, розмір цих коштів, їх наявність на рахунках банку і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного та сімейного законодавства України. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України - позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини, однак таких доказів він не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування.

При викладених обставинах, колегія вважає, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві, а тому йому слід відмовити в задоволенні позову.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Вважаючи, що до поділу підлягає сума в розмірі 1000 доларів США за офіційним курсом на час ухвалення рішення, суд не врахував, що вказані кошти ОСОБА_4 отримала ще в лютому 2014 року, коли діяв інший курс, та як вказав сам позивач з метою витрат на різноманітні побутові потреби. Судом не досліджено, коли сторонами фактично припинені подружні відносини та кошти, що підлягають поділу.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до ч.1 ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Оскільки ОСОБА_4 під час перебування в шлюбі не працювала, враховуючи встановлений законодавством за таких обставин обов'язок ОСОБА_2 утримувати дружину, рівність подружжя розпоряджатись майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, використання позивачкою коштів на побутові потреби сім'ї та незначний розмір спірного грошового переказу відносно часу його поступлення (за 7 місяців до заявлення позову та 10 місяців до розлучення), колегія вважає, що доводи позивача про розмір спільного майна набутого в шлюбі є надуманими.

Відповідно до ст.57 СК України також не підлягає ддо відшкодування вартість придбаного позивачкою персня, оскільки він є особистою приватною власністю ОСОБА_4, а протилежне позивачем не доведено.

З огляду на викладене та з урахуванням положень частин 3 та 4 ст. 309 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку, що так як висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, що й призвело до неправильного вирішення справи, то судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. По суті встановленого в апеляційній інстанції слід ухвалити рішення про відмову в позові.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316 ЦПК України, колегія судів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 26 травня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

І.О. Максюта

В.Д. Фединяк