Ухвала

іменем україни

08 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Одеського національного політехнічного університету про визнання дій незаконними та вселення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що її чоловікові ОСОБА_4, як завідувачу кафедри Одеського національного політехнічного університету, та членам його сім'ї 2 листопада 2007 року адміністрацією університету було надано житлове приміщення (кімната 715) у студентському гуртожитку АДРЕСА_2 Після цього, вони з чоловіком здійснили капітальний ремонт цього приміщення, зокрема, замінили електропроводку, зробили ремонт стін, стелі, підлоги, замінили старі вікна на нові, відремонтували туалетну та ванну кімнати. 06 вересня 2010 року її чоловік помер. З 20 листопада 2011 року вона почала працювати у Одеському національному політехнічному університеті по трудовому договору на посаді старшого лаборанта кафедри вищої математики та комп'ютерного моделювання. Незважаючи на це, у березні 2012 року відповідач звернувся до суду з позовом про її виселення і рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2012 року, позов Одеського національного політехнічного університету було задоволено. Під час розгляду її касаційної скарги у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, 05 квітня 2013 року вона була примусово виселена першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на підставі вищезазначених судових рішень. Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року судові рішення про її виселення були скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. 03 жовтня 2012 року справу було закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову. Оскільки вона була виселена з гуртожитку АДРЕСА_2 на підставі судових рішень, які в подальшому були скасовані, посилаючись на положення ч. 6 ст. 125 та ст. 132 ЖК України, просила визнати її виселення незаконним та зобов'язати відповідача прийняти рішення про поновлення її права на проживання в гуртожитку шляхом вселення.

Рішенням Приморського районного суд м. Одеси від 12 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що гуртожиток АДРЕСА_2 має статус студентського гуртожитку та знаходиться на балансі Одеського національного політехнічного університету.

ОСОБА_3 разом з чоловіком ОСОБА_4 з 21 жовтня 1988 року проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3. 02 липня 2003 року ОСОБА_3 з чоловіком приватизували дану квартиру. 10 червня 2011 року ОСОБА_3 знялася з реєстрації у зазначеній квартирі та 16 листопада 2011 року зареєструвалася у кватирі зятя за адресою: АДРЕСА_1, де і зареєстрована на момент звернення до суду.

12 листопада 2007 року ОСОБА_4, який працював в Одеському національному політехнічному університеті на посаді завідувача кафедри, разом з його дружиною ОСОБА_3 для тимчасового проживання на період його роботи з дозволу ректора університету було надано чотири ліжко-місця у кімнаті НОМЕР_1 зазначеного гуртожитку.

З 06 вересня 2010 року трудові відносини з ОСОБА_3 припинено у зв'язку з його смертю.

04 січня 2011 року між Одеським національним політехнічним університетом та ОСОБА_3 укладено договір, відповідно до якого позивачці надано для проживання кімнату НОМЕР_1 у гуртожитку № 1 на період з 01 січня 2011 року по 30 червня 2011 року, як тимчасовому жильцю.

У березні 2012 року Одеський національний політехнічний університет звернувся о з позовом про виселення ОСОБА_3 із зазначеної кімнати.

ОСОБА_3 була виселена з кімнати АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення першим Приморським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на підставі виконавчого листа, виданого 21 січня 2013 року Приморським районним судом м. Одеси згідно з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2012 року.

Порядок надання жилої площі в гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування цими гуртожитками та їх утримання визначений Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208 та статтями 127-129 ЖК України, якими встановлено, що гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання, а єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку.

Згідно зі ст. 129 ЖК <nau://ukr/5464-10|st129> Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Судом установлено, що позивач та її чоловік ОСОБА_4 спеціальний ордер на вселення в гуртожиток не отримували та за спірною адресою зареєстровані не були. Натомість ОСОБА_3 зазначала своє місце реєстрації та проживання у квартирі АДРЕСА_1

З огляду на зазначене, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог про порушення її житлових прав. Доводи позову щодо незаконності її виселення з гуртожитку фактично є скаргою на дії державного виконавця, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому ст. 383 ЦПК України.

Статтею 337 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st337> визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді: В.І. Амелін