У Х В А Л А

іменем україни

08 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Дем'яносова М.В., Колодійчука В.М.,

Маляренка А.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за клопотанням ОСОБА_11 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду за касаційною скаргою ОСОБА_11, поданою представником - ОСОБА_9, на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_11 як стягувач звернувся до суду з указаним клопотанням, в якому посилався на те, що кінцевим заочним рішенням Суду другої інстанції м. Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина від 15 лютого 2012 року, що набрало законної сили, з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 солідарно стягнуто на його користь 9 578,56 Євро з відсотками у розмірі 12 % від цієї суми, починаючи з 01 вересня 2007 року, що на день звернення із указаним клопотанням складає 7 655,50 Євро. Зазначене судове рішення в установленому порядку оскаржено не було.

Посилаючись на те, що, отримавши зазначене рішення, вони відмовилися добровільно його виконувати, заявник просив визнати та надати дозвіл на примусове виконання зазначеного вище рішення іноземного суду в Україні.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року клопотання ОСОБА_11 задоволено. Надано дозвіл на примусове виконання часткового заочного та кінцевого заочного рішень Суду другої інстанції м. Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина від 04 травня 2011 року та від 15 лютого 2012 року відповідно № 11 О 188/10, а саме: стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 грошові кошти у розмірі 326 240 грн. 76 коп. Видано виконавчий лист. Розподілено судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року ухвалу районного суду скасовано. У задоволенні клопотання ОСОБА_11 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_11 - ОСОБА_9 - просить скасувати ухвалу апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити ухвалу суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи клопотання та надаючи дозвіл на примусове виконання рішення іноземного суду, суд першої інстанції виходив із того, що підстави для відмови в наданні такого дозволу відповідно до ст. 396 ЦПК України, перелік яких є вичерпним, відсутні.

Скасовуючи ухвалу районного суду та відмовляючи у наданні дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, апеляційний суд виходив із того, що спір, вирішений Судом другої інстанції м. Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина, є справою про спадщину та має розглядатися в Україні за правилами виключної підсудності, що відповідає вимогам п. 3 ч. 2 ст. 396 ЦПК України.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Судами встановлено, що частковим заочним рішенням Суду другої інстанції м. Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина від 15 лютого 2012 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 солідарно стягнуто на користь ОСОБА_11 9 578,56 Євро з відсотками у розмірі 12 % від цієї суми, починаючи з 01 вересня 2007 року. Зазначене судове рішення було вручено боржникам у встановленому порядку.

Звертаючись до суду із клопотанням про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, ОСОБА_11 посилався на те, що ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовляються добровільно виконувати зазначене вище рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 396 ЦПК України у задоволенні клопотання може бути відмовлено, зокрема, якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України.

Виходячи з цієї процесуальної підстави, апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_11 про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Разом з тим, апеляційний суд дійшов до передчасного висновку про те, що спір, вирішений Судом другої інстанції м. Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина, має виключну підсудність.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено виключну підсудність судам України у справах з іноземним елементом, якщо у справі про спадщину спадкодавець ‒ громадянин України і мав в ній місце проживання.

До даної категорії справ можна віднести спори між спадкоємцями, щодо прийняття спадщини, встановлення черговості спадкування, розміру часток, тощо.

Згідно зі ст. 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

За змістом ст. ст. 32, 44 Закону України «Про міжнародне приватне право» до договору позики застосовується матеріальне право країни, в якій має місце постійного проживання позикодавець (п. 16 ч. 1 ст. 44 Закону).

Кінцевим заочним рішенням Суду другої інстанції м. Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина від 04 травня 2011 року стягнуто заборгованість зі спадкоємців померлого ОСОБА_10

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору позики, укладеного між ОСОБА_11 та померлим ОСОБА_10 Судом апеляційної інстанції не встановлено, що ОСОБА_11 є спадкоємцем ОСОБА_10 та при вирішенні справи виник спір про його спадщину.

З наведеного можна дійти висновку, що Суд другої інстанції м. Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина ухвалив рішення за результатами розгляду спору стосовно повернення позики, а не зі спадкових правовідносин.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» судам роз'яснено, що клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Апеляційний суд не врахував того, що за змістом розділу VІІІ ЦПК України під час розгляду питання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду законність та обґрунтованість рішення не перевіряється. Суди України мають перевірити лише наявність або відсутність процесуальних підстав для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Отже, суд апеляційної інстанції вийшов за межі предмета вимог заявника, що є порушенням ст. ст. 1, 10 ЦПК України, та дійшов до передчасного висновку про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_11 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_11, подану представником - ОСОБА_9, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Колодійчук

А.В. Маляренко

І.М. Фаловська