Справа № 127/6698/15-ц
Провадження № 2/127/2970/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2015 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Волошина С.В.,

при секретарі Тонкопій Ю.І.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕТАГЕНТ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В :

31.03.2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕТАГЕНТ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідно до наказу № 3 від 02.09.2013 року позивач була прийнята на роботу в ТОВ «ВЕТАГЕНТ» на посаду головного бухгалтера. Наказом № 4 від 02.09.2013 року позивачу було встановлено неповний робочий тиждень 20 годин (4 години на день) з оплатою праці у розмірі 0,5 посадового окладу.

24.03.2015 року позивач звільнилася з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України в звязку з чим звернулась до відповідача за розрахунком заборгованості по заробітній платі та заборгованості по авансових звітах за період з 30.05.2014 року по 12.02.2015 року в розмірі 11358,30 грн., проте їй було відмовлено у виплаті коштів. Тому позивач звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 14.05.2015 року уточнила позовні вимоги, зменшивши їх та просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 3928,42 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію витрат по авансовим звітам згідно підтверджуючих квитанцій у розмірі 6800 грн., 03 коп., та моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн. Уточнені позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та на докази надані під час розгляду справи.

В судовому засіданні 10.06.2015 року позивач ОСОБА_1 подала заяву про уточнення позовних вимог та їх обґрунтування, згідно яких просила стягнути з ТОВ «ВЕТАГЕНТ» на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 5367, 20 грн., просила також зобовязати виплатити на її користь середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 23.03.2015 року по день фактичного розрахунку, стягнути витрати за авансовими звітами у сумі 6800, 03 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні змінені 10.06.2015 року позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити у повному обсязі з підстав, що наведено у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях проти позову. Додатково суду пояснив, що заробітна плата позивачу була виплачена в повному обсязі відповідно до посадового окладу та кількості відпрацьованих днів, як наслідок підстав для задоволення позову в тому числі і щодо стягнення моральної шкоди немає. Вказав також, що станом на час подання позову у підприємства дійсно була заборгованість по заробітній платі перед позивачем в розмірі 2004, 07 грн., однак 28.04.2015 року вказана заборгованість позивачу виплачена, що не заперечується позивачем по справі. Станом на день звільнення вказана сума не була виплачена, оскільки у позивача та відповідача був спір з приводу належної до виплати суми, що відповідно до ст. 116 КЗпП України звільняє роботодавця від обовязку виплачувати середній заробіток за час затримки виплати, оскільки згідно вимоги закону у день звільнення підлягає виплаті неоспорювана сума заробітної плати. Вказаний спір виник у позивача та відповідача по тій причині, що за час роботи в Товаристві, в порушення взятих на себе обовязків, щодо ведення бухгалтерського обліку з дотриманням при цьому законодавства, в порушення п. 2.13 затвердженої посадової інструкції бухгалтера, позивач, починаючи з червня 2014 року, самовільно без жодного наказу про зміну режиму роботи, завищував належну йому до виплати заробітну плату. У звязку з такими діями позивача, встановити належну до виплати заробітну плату в день його звільнення керівництву Товариства не вдалося за можливе, та з метою виконання свого обовязку щодо виплати позивачу заробітної плати позивачу в товаристві було замовлено проведення аудиту, за результатами якого Аудиторською фірмою «Служба аудиту», (п.1.10.3.) підтверджено факт неправомірного завищення позивачем сум заробітної плати починаючи з червня 2014 року. Загальна сума завищення з червня 2014 року по грудень 2014 року становить 3700 грн.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно з вимогами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Судом встановлено та сторонами не заперечується факт того, що відповідно до наказу № 3 від 02.09.2013 року позивач була прийнята на роботу в ТОВ «ВЕТАГЕНТ» на посаду головного бухгалтера. Наказом № 4 від 02.09.2013 року позивачу було встановлено неповний робочий тиждень 20 годин (4 години на день) з оплатою праці у розмірі 0,5 посадового окладу. Відповідно до наказу № 2-к від 24.03.2015 року позивач звільнилася з роботи з 23.03.2015 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с. 24, 26, 28). Тому, вказані обставини в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові неоспорюваних сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальною є така юридично значима обставина, як невиплата належних працівникові (неоспорюваних) сум при звільненні.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником по не оспорюваним сумам у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Закон повязує настання такої відповідальності виключно за наявності вини роботодавця з невиплати належних не оспорюваних сум заробітної плати, належних працівникові при звільненні, а як наслідок така відповідальність не може наставати, коли невиплата заробітної плати повязана з обєктивними та незалежними від роботодавця обставинами (зокрема неможливості встановити при звільненні належних до виплати сум, що обумовлено діями самої особи, яка звільняється).

З аналізу наведеного суд приходить до висновку, що у разі непроведення розрахунку з працівником у визначені законом строки при звільненні, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню виключно у тому разі, якщо судом в ході судового розгляду будуть встановлені винні дії роботодавця з невиплати неоспорюваної заробітної плати, і навпаки такі вимоги не підлягають до задоволення, якщо належні працівникові при звільненні суми були не виплачені з обєктивних (непереборних) для роботодавця обставин, зокрема через виникнення реального спору про розмір належних до виплати сум.

В судовому засіданні судом встановлено, що між сторонами існував та існує станом на час розгляду справи спір щодо розміру належних позивачу сум на день його звільнення, що підтверджується проведеним відповідачем аудитом, за результатами якого складено звіт про виконання узгоджених процедур стосовно податкового та повязаного з ним бухгалтерського обліку ТОВ «ВЕТАГЕНТ» за період з 01.10.2013 року по 31.12.2014 року для можливості встановлення належної позивачу до виплати заробітної плати в день її звільнення. (а.с. 29 30).

Відповідно до штатного розкладу ТОВ «Ветагент» з 02 вересня 2013 року, посадовий оклад головного бухгалтера становить 1600,00 грн., з місячним фондом заробітної плати 800,00 грн. (а.с.51).

Так, відповідно до п. 1.10.3 зазначеного вище звіту, заробітна плата ОСОБА_1, за період з вересня 2013 року по травень 2014 року нараховувалась у розмірі 50% від посадового окладу 1600,00 грн. 800 грн., та в табелі обліку робочого часу зазначалась щоденна кількість відпрацьованих годин 4. Починаючи з червня 2014 року в табелі обліку робочого часу кількість відпрацьованих щоденних годин змінилась до 6 годин (червень 2014 року жовтень 2014 року) та 8 годин (за листопад-грудень 2014 року). В звязку з цим, починаючи з червня 2014 року в табелях обліку робочого часу зазначено дані, які не відповідають наданим для перевірки наказам щодо особового складу. З огляду на надані до перевірки накази, заробітна плата головного бухгалтера ОСОБА_1, становила б за червень грудень 2014 року 5600,00 грн. (0,5 окладу = 800,00 грн.) х 7 міс)). Фактично нарахована за цей період заробітна плата ОСОБА_1, склала 9300,00 грн., тобто сума можливого завищення заробітної плати по даній особі складе 3700,00 грн. (9300,00 5600,00) (а.с. 29- 33).

Також в судовому засіданні встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1, нараховувалась пропорційно кількості відпрацьованих годин виходячи з посадового окладу 0,5 ставки, що становить розмір заробітної плати 800,00 грн. (а.с. 52-72).

Суд не бере до уваги розрахунок по заробітній платі та заборгованості за період 01.01.2014 року по 14.05.2015 року, наданий позивачем до уточнених позовних вимог, як і розрахунок за період з вересня 2013 року по квітень 2015 року, оскільки дані розрахунки складені та підписані позивачем ОСОБА_1 власноручно та не містять печатки ТОВ «ВЕТАГЕНТ» (а.с. 43, 87 88), окрім того, вони не відповідають розрахунку №ВЕ000000004 від 27.04.2015 року, наданому відповідачем до заперечення проти позовних вимог за підписом директора та печаткою ТОВ «ВЕТАГЕНТ» (а.с. 73).

Щодо суми заробітної плати в розмірі 591,45 грн., яку за розрахунками позивача їй мала бути виплачена у березні 2015 року, то слід зазначити, що в судовому засіданні встановлено, що вказана сума позивачу була нарахована помилково компютерною системою і вказана помилка була згодом виправлена (а.с. 72).

Крім того, факт виплати позивачу заробітної плати у повному обсязі підтверджується довідкою № ВЕ000000004 від 27.04.2015 року, виданої ТОВ «Ветагент», відповідно до якої ОСОБА_1 за період з вересня 2013 року по березень 2015 року всього до виплати нараховано 13576,48 грн., заробітної плати та виплачено заробітну плату через банк в розмірі 11572,41 грн., з чого й встановлена сума належної до виплати після звільнення заробітної плати в розмірі 2004,07 грн. (13576,48-11572,41= 2004,07) (а.с. 73).

Відповідно до квитанції №0453 від 28.04.2015 року на імя ОСОБА_1 відповідачем здійснено поштовий переказ коштів у сумі 2004,07 грн., тобто проведено розрахунок належної до виплати заробітної плати, що здійснено після встановлення вказаної суми за результатами проведеного аудиту, що не заперечується позивачем по справі про отримання вказаних коштів.

Судом в ході розгляду справи не встановлено та позивачем суду не надано доказів щодо неправильності розрахунку виплаченої та нарахованої позивачу суми заробітної плати.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації по авансовим звітам в розмірі 6800,03 грн., суд не бере до уваги надану позивачем виписку із картки рахунку 3721 за 01.10.2013 16.02.2015 року, оскільки поясненнями сторін та матеріалами справи встановлено, що накази про внесення ОСОБА_1, коштів на діяльність товариства не видавались. Будь-яких інших належних доказів на підтвердження цих обставин сторона позивача суду не надала.

Суд критично ставиться до твердження позивача ОСОБА_4, щодо того, що нею на діяльність ТОВ «ВЕТАГЕНТ» вносились кошти відповідно до виписки із картки рахунку 3721 за 01.10.2013 16.02.2015 року, оскільки зазначена виписка складена та підписана безпосередньо позивачем, належним чином не оформлена, її оригінал для огляду в судовому засіданні не надано. Крім того, надані позивачем в судовому засіданні чеки про перерахунок коштів на загальну суму в розмірі 6800,03 грн., не містять інформації щодо призначення платежу вказаних коштів.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У цьому звязку судом в судовому засіданні перед початком розгляду справи по суті розяснено ст.ст. 27, 31 ЦПК України щодо прав учасників процесу в судовому засіданні та розяснено, що докази подаються сторонами по справі, а у разі неможливості представлення певних доказів суд може сприяти у їх витребуванні, якщо у сторін по справі є обєктивно непереборні складнощі в представлені суду певних доказів. Суд розяснював, що докази подаються в певній стадії цивільного процесу, а саме до початку розгляду справи, разом з цим позивач у вказаній стадії цивільного процесу просила витребувати у відповідача виключно довідку про розмір її заробітної плати, яку суду відповідачем представлено, інших клопотань не заявлялось.

Разом з тим, після надання в судовому засіданні особистих пояснень учасників процесу та після оголошення перерви в судовому засіданні, перед дослідженням матеріалів справи, позивач вирішила скористатись правовою допомогою, та у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 просив витребувати додаткові докази, на що представник відповідача заперечував, оскільки докази мають бути представлені суду до початку розгляду справи по суті, враховуючи наведене, судом відмовлено у витребуванні від відповідача додаткових доказів.

Оскільки відповідачем виплачено позивачу заробітну плату в повному обсязі на підставі норм чинного законодавства, з врахуванням тих обставин, що між сторонами існував спір про розмір належних до виплати сум, тому в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, то, слід зазначити що, відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно із ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна тощо.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Зважаючи на те, що позивачу заробітна плата була виплачена в повному обсязі, її права не порушені суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення на її користь моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн., задоволенню не підлягають.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявних у справі доказів, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у сукупності, зясувавши усі обставини у справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то судовий збір відповідно до ст. 88 ЦПК України компенсується за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 116, 117, 137, 233, 237-1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України, Законом України «Про оплату праці», ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212, 215-217 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕТАГЕНТ» про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення через Вінницький міський суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: