У Х В А Л А

іменем україни

08 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Дем'яносова М.В., Колодійчука В.М.,

Маляренка А.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 30 вересня 2007 року ОСОБА_3 відкрито кредитний ліміт на платіжну картку у розмірі 4 918 грн. 80 коп. У результаті неналежного виконання умов договору утворилася заборгованість у розмірі 15 317 грн. 40 коп., яку він, незважаючи на вимоги, не погасив. Ураховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача зазначену кредитну заборгованість.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2013 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30 вересня 2007 року, яка станом на 30 листопада 2013 року становить 15 317 грн. 40 коп. Розподілено судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2014 року скасовано та направлено справу на новий апеляційний розгляд.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2015 року рішення місцевого суду скасовано. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30 вересня 2007 року у розмірі 9 174 грн. 17 коп. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустив трирічний строк позовної давності щодо захисту свого порушеного права, про застосування якого просив відповідач.

Скасовуючи рішення місцевого суду та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що позивач не пропустив строку позовної давності, оскільки Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам цей строк збільшено до п'яти років. Також суд послався на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору за відповідачем утворилася заборгованість, яку він, незважаючи на вимоги, не погасив.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції в своїй ухвалі від 26 листопада 2014 року вказав на неврахування графіка погашення кредиту та того, що початком перебігу строку позовної давності є непогашення кожного чергового платежу.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 214, 315 ЦПК України належним чином наведеного не перевірив.

Судом установлено, що 30 вересня 2007 року ОСОБА_3 уклав із ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між банком та ним кредитно-заставний договір, за умовами якого банк надав йому кредит у розмірі 4 918 грн. 80 коп. зі сплатою 12 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 30 вересня 2009 року.

Пред'являючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов договору утворилася заборгованість, яку відповідач, незважаючи на вимоги, не погасив.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років.

Разом з тим апеляційний суд не звернув уваги на те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), п. 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача.

При цьому такі Умови є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови були чинними під час укладення договору.

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 214, 303, 316 ЦПК України не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Крім того, у заяві позичальника від 30 вересня 2007 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

На наведене апеляційний суд уваги не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не перевірив наявності письмової домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності, не дав оцінки Умовам надання споживчого кредиту фізичним особам у редакції, що діяла на момент підписання відповідачем заяви, та не врахував того, що перебіг строку позовної давності обчислюється за кожним черговим платежем.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Колодійчук

А.В. Маляренко

І.М. Фаловська