АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/2821/14-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження 22-ц/774/1003/К/15 Мазуренко В.В.
Категорія № 27 ( І ) Доповідач Грищенко Н.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Грищенко Н.М.,

суддів: Братіщевої Л.А., Чорнобука В.І.,

при секретарі: Трофименко О.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі осіб, які належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 31 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк «Надра», Національного банку України , Кабінету міністрів України, третя особа - Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Рукавіціна Н.В., про захист прав споживача , -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» ( надалі - ПАТ КБ «Надра»), Національного банку України , Кабінету міністрів України, третя особа - Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Рукавіціна Н.В., про захист прав споживача.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 29 травня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір №82206/ФЛ, згідно якого позивач отримала кредитні кошти в розмірі 33088 доларів США для придбання нерухомості за програмою «Нове житло» строком до 12 травня 2028 року під 14,49 % річних. В забезпечення виконання умов за кредитним договором 29 травня 2008 року між сторонами укладено Договір Іпотеки №828206/ФП-3.

Посилаючись на те, що видаючи кредит в іноземній валюті відповідач порушив національне законодавство, Банк не ознайомив боржника із сукупною вартістю кредиту, що на її думку є істотною умовою договору, Банк безпідставно вимагає сплати кредиту у сумі 33000дол.США, проте позивач отримала лише 22000 дол.США., істотні умови Договору не прописані у повному обсязі. Після уточнення позовних вимог в останній редакції у березні 2015 року позивач ОСОБА_1 просила суд: визнати кредитний та іпотечний договора від 29 травня 2008 року нікчемними та недійсними з моменту укладення. Визнати, що позивач порушує умови кредитного договору з вини Національного Банку України та Кабінету Міністрів України, у зв'язку із знеціненням національної валюти. Просила визнати знецінення національної валюти з вини Національного Банку та Кабінету Міністрів України, визнати, що вона не могла передбачити знецінення національної валюти, її не попереджали про те, що ризики від знецінення національної валюти покладений лише на неї.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 31 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вважає, що суд не взяв до уваги що умови спірних договорів не відповідають вимогам законодавства, а саме відсутні істотні умови договору, а саме не зазначена орієнтовна сукупна вартість кредиту. В кредитному договорі окрім процентів за користування кредитом ще додатково зазначена комісія за надання кредиту.

Судом не враховано, що всі негативні наслідки подорожчання отриманого кредиту в іноземній валюті виникли з вини Кабінету Міністрів та Національного Банку України. З моменту укладання договору та подачею позову кредитні зобов'язання збільшилися на 500% у зв'язку із знеціненням національної валюти.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, прощо свідчить поштове зворотне повідомлення та особистий підпис преставника позивача на розписці.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Статтею 203 ЦПК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч.1 вказаної статті, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Правочин може бути визнаний недійсним у разі недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦПК України.

Аналогічне роз'яснення надане й Пленумом Верховного Суду України в п.7 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що при укладенні кредитного договору та іпотечного договору, банком порушено положення діючого законодавства щодо валюти визначення грошового зобов'язання в доларах США, не повідомлення про покладення на позичальника ризику від знецінення національної валюти.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір та іпотечний договір був укладений на власний розсуд кредитодавця і позичальника з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та підстав для визнання їх недійсними та нікчемними - відсутні.

Колегія суду погоджується з висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Матеріалами справи встановлено і не заперечується сторонами, що 29 травня 2008р. між ВАТ КБ «Надра» та позивачем було укладено кредитний договір 828206/ФЛ, за яким позивач отримала грошові кошти в сумі 33088 доларів США., зі сплатою 14,49% на рік на залишок заборгованості. Строк дії договору до 12.05.2028р. (а.с.21-23).

Того ж дня, 29 травня 2008р. між ВАТ КБ «Надра» та позивачем укладено договір Іпотеки №828206/фл-3. Предмет іпотеки є квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24-25).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно визначив, що частиною позовних вимог є незаконна видача кредиту у валюті дол..США. Спірні правовідносини регулюються нормами спеціального законодавства України, а саме: Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року, Законом України «Про банки і банківську діяльність» № 2121-III від 07.12.2000 року, Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України № 275 від 17.07.2001 року, якими регулюються правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, з яких вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Дійсно, п.п. «в», п.п. «г» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, також у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Разом з тим, відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти, як засобу платежу, без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Аналогічне роз'яснення надане й Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 10 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 вказаного Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

При укладенні договору про надання кредиту від 29 травня 2008 року , ПАТ КБ «Надра», діяв на підставі виданої Національним банком України ліцензії № 21-2 від 04 листопада 2005 року, якою передбачено право на виконання банківських операцій, та здійснення валютних операцій, у тому числі операцій щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (а.с. 100-102 том.1 ), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність порушення банком вимог чинного законодавства в частині надання кредиту в валюті дол..США, оскільки при укладенні кредитного договору, здійснивши кредитну операцію в іноземній валюті (доларах США), відповідач ПАТ КБ «Надра» діяв у відповідності до вимог чинного законодавства.

Тому доводи апеляційної скарги позивача про неврахування судом першої інстанції порушення валютного законодавства колегія суддів до ваги не приймає, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання спірних договорів іпотеки та кредиту недійсними та нікчемними, у зв'язку із чим не приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 Постанови від 28.04.1978 № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Відповідно до Постанови ПВССУ №5 від 2012р., при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст. 215,1048-1052,1054-1055 ЦК України, та ст. 18,19 ЗУ "Про захист прав споживачів".

Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Також, відповідно до положень п. п. 2.1., 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168 банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Згідно з п.п. 3.7., 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за №168 якщо умовами кредитного договору передбачено або допускається використання кількох альтернативних варіантів надання банківських послуг, які є супутніми до кредитної операції (зокрема погашення заборгованості готівковими коштами до банку або шляхом безготівкового розрахунку), банк зобов'язаний надати клієнту вичерпну інформацію про вартість кожного з альтернативних варіантів надання послуг. У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостей щодо процентної ставки, комісії за надання та обслуговування кредиту, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на кожній сторінці оспорюваного договору.

Дані обставини підтверджуються умовами спірного Договору п.п. 1.2,1.3.,1.3.1,3.3.1, 3.3.3., 3.3.4, які передбачають, що кредит надано у сумі 33088,00 дол.США ( п.1.1.), із цільовим використання «Нове житло», зі сплатою 14,49 % на рік ( п.1.3.1), кредит надано строком до 12 травня 2018 року ( п.1.4.), комісія за розрахунки складає 3,4% ( п.1.5.), щомісячний мінімальний платіж становить 425,60 дол.США ( п.3.3.1) ( а.с. 21).

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов ;договору.

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей ніж ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Відповідно до абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Згідно з п. 14 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (ст. ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст. ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким в судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї з його істотних умов або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (ст. ст. 536, 638, 1056-1 ЦК).

На думку колегії суддів, з мотивів зазначених позивачем ОСОБА_1 в позовній заяві, правових підстав для їх задоволення та визнання спірних кредитного та іпотечного договорів ні нікчемними, ні недійсними - немає, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України , договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином суд вважає недоведеним те, що позивачу в недостатній мірі було роз'яснено положення договору та його наслідки, зобов'язання за ним. Те, що позивач була з ним обізнана та погоджувалась з усіма умовами свідчить її підпис у спірних договорах.

Суд вважає, що вимоги ст. 203 ЦК України були додержані, і тому договір є чинним та дійсним в розумінні ст. 215 ЦК України.

У відповідності до ст. 18 ЗУ "про захист прав споживачів", судом не встановлено несправедливих умов спірного кредитного договору. Суд не вважає несправедливою умовою - надання кредиту в доларах США.

Отже, підстави вважати, що кредитний договір укладено в порушення вимог чинного законодавства, в тому числі й положень Закону України «Про захист прав споживачів», відсутні, у зв'язку з чим підстави для визнання недійсними договору відсутні.

Що ж стосується посилання позивача в апеляційній скарзі на підвищення курсу іноземної валюти з моменту укладення договору, то колегія суддів зазначає, що незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, позичальник брав на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не було будь-яких законних підстав уважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Відповідно до положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до положень ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що банком не було надано всіх зазначених відомостей щодо умов кредитного договору ретельно перевірялися судом першої інстанції, вони отримали належну оцінку в рішенні суду та обґрунтовано визнані безпідставними.

Так, відповідно до тексту договору кредиту та Іпотечного договору вбачається, що позивач була ознайомлена з умовами кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостей щодо процентної ставки, комісії за надання та обслуговування кредиту, мінімальної щомісячної суми платежу п. 3.3.3.1Договору, та строку кредитування, про що свідчить її підпис /а.с.21-25/.

Згідно ст. ст. 627, 638 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача про подвійне стягнення відсотків у вигляді комісії банку. Як убачається з тексту договору, сторони погодили при укладанні договору, відповідно до п. 1.2.спірного кредитного Договору цільовим використанням кредиту зазначена оплата комісії за розрахунки за Договором, п. 1.5 передбачено, що комісія за розрахунки за Договором складає 3,4% від суми виданих коштів ( а.с.21).

Матеріали справи свідчать, що позивач до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору не звертався, а також не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, ОСОБА_1 не надала суду будь-яких належних доказів на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог.

Загальний розмір обсягу кредитних зобов'язань у валюті кредиту не змінився із часу укладання кредитного договору, тому доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції і не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційну скаргу відхиляє, а рішення суду залишає без змін відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 31 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: