У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з зазначеним позовом, у якому просив суд визнати недійсним договір дарування квартири та стягнути грошові кошти.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 грудня 2014 року, позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Повернуто сторони недійсного правочину в попередній стан.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 поновлено право власності та державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 140 000 грн.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_7 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що спірний договір дарування не відповідає вимогам ст. ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України, оскільки правочин укладено внаслідок обману зі сторони відповідачів та внаслідок помилки. Крім того, суди дійшли висновку, що відповідачі з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України мають повернути позивачу грошові кошти у розмірі 140 000, оскільки зазначені кошти отримані відповідачами без достатньої правової підстави.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи та з порушенням норм процесуального та матеріального закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1 (а. с. 13, 14, 15, 20, 21).

30 березня 2013 року між позивачем та ОСОБА_7 було укладено договір дарування вищезазначеної квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_6 безоплатно передав у власність ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 54).

Із витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 30 березня 2013 року вбачається, що власником спірної квартири є ОСОБА_7

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1 ст. 230 ЦК України).

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 в частині визнання недійсним договору дарування кватири, суди вищезазначеного не врахували, не встановили наявності умислу ОСОБА_7 щодо введення в оману ОСОБА_6, щоб спонукати останнього до вчинення саме договору дарування квартири.

Крім того, у своїх висновках, суди зазначають, що позивач помилився щодо природи правочину, оскільки вважав, що він укладає договір дарування грошових коштів, а тому дійшли висновку про недійсність спірного правочину. Проте зазначені висновки не ґрунтуються на вимогах матеріального закону, оскільки правові наслідки укладення правочину під впливом помилки регулюються положенням ст. 229 ЦК України, із зазначених підстав, позов ОСОБА_6 не було заявлено (а. с. 1-4).

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

На порушення вищезазначених положень норм процесуального законодавства, суди не встановили чим підтверджується факт передачі ОСОБА_6 відповідачам грошових коштів у розмірі 140 000 грн. Не врахували, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а тому дійшли до передчасного висновку, що довідка про рух коштів по банківському рахунку ОСОБА_6 (а. с. 130-131) та висновок дільничного інспектора міліції від 11 листопада 2013 року (а. с. 11) є належним доказом на підтвердження отримання відповідачами грошових коштів від позивача. Крім того, суди не врахували, що факт передачі грошових коштів відповідачам не може підтверджуватись показами свідків.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 грудня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак