Справа № 751/2785/14 Провадження № 22-ц/795/9/2015 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Косач І. А. Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:позивача ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6, представника відповідача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 липня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства „Державний експортно-імпортний банк Українипро захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 липня 2014 року, яким відмовлено в задоволенні її позову, та просила ухвали нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на те, що рішення було ухвалене без повного та всебічного зясування обставин, що мають значення для справи, а також з грубим порушенням матеріального та процесуального законодавства.

Згідно з доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції не дослідив та не обґрунтував ні зміст кредитного договору, ні документи банку по виконанню банком умов кредитного договору, а в рішенні посилається на фальшиві докази, про фальшивість яких була подана до суду заява; суд не зясував валюту кредиту, не зясував правову природу кредитного договору, не обґрунтував відсутність визначених законом умов кредитного договору, обовязкових для даного виду договорів. Апелянт також вказує, що суд не зясував документ, що підтверджує передачу ОСОБА_6 права власності на іноземну валюту та якому нормативно-правовому акту НБУ він відповідає, не обґрунтував правову природу рахунка банку 2233 для обліку виданих довгострокових іпотечних кредитів фізичним особам та не обґрунтував початок використання цього рахунку; суд навмисно не вимагав від відповідача докази виконання умов кредитного договору належним боржником, перешкоджав повному та всебічному зясуванню обставин справи. Суд відмовив у проведенні судово-економічної експертизи та не обґрунтував свою відмову; не обґрунтував, чому за умовами кредитного договору кредит надається шляхом продажу кредитних коштів банком через касу банку, а еквівалент розрахований за курсом покупки; не обґрунтував, чому банківський рік для нарахування процентів визначений у 360 днів, а проценти нараховувались на 365 днів; не обґрунтував, чому вважає справедливою умовою кредитного договору визначення мінімального розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, яка змінюється у залежності від вартості кредитних коштів у швейцарських франках, а не визначення максимального розміру цієї ставки; не обґрунтував, чому вважає справедливою та такою, що не порушує принцип рівності сторін відсутність обовязкової і визначеної законом умови кредитного договору, а саме відповідальності банку за невиконання і неналежне виконання умов договору, тоді як позичальник відповідає усім своїм майном та грошовими коштами. Відповідно до ч.3 п.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення жорстких обовязків споживача є несправедливими умовами договору. Апелянт вважає безпідставним застосування судом п.2 ст.61 ЦПК України та посилання на преюдиційні факти, оскільки жодним судом не досліджено та не обґрунтовано докази виконання умов кредитного договору банком. До укладення кредитного договору позичальника, всупереч умовам, визначеним підпунктом «д» пункту 2 частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позичальника не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; в кредитному договорі відсутнє вираження грошового зобов'язання по кредиту в гривнях та грошового зобов'язання по сукупній вартості кредиту в гривнях у вказаному кредитному договорі. Текст договору містить положення які значно погіршують становище споживача, а саме: банк, надавши кредит у швейцарських франках, всі ризики знецінення національної валюти України поклав виключно на неї, чим, всупереч принципу добросовісності порушив її права як споживача. Грошовою одиницею в Україні є гривня, у зв'язку із чим грошове зобов'язання у договорі повинно було бути виражене в національній валюті України. Банк уклав кредитний договір в іноземній валюті, а реально виконав інший нікчемний кредитний договір шляхом перерахування безготівкової гривні на поточний рахунок забудовника. Після підписання договорів з'ясувалось, що така валюта, як швейцарський франк у відповідача відсутня, а існує лише прив'язка до вказаної валюти. При цьому у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія на надання їй кредиту в іноземній валюті (швейцарські франки) і кредит було видано у гривні. На її думку, в такий спосіб відповідач забезпечив власні ризики від нестабільності української валюти, перекладаючи всі ризики на позичальника. На її думку, укладений кредитний договір містить несправедливі, дискримінаційні умови, суперечить нормам чинного законодавства України та складений виключно на користь банку.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6, представника відповідача ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Звертаючись до суду з позовом позивачка зазначала, що кредитний договір, укладений між ОСОБА_6 та банком, є недійсним, оскільки волевиявлення ОСОБА_6 не відповідало укладенню цього договору, договір укладено під впливом помилки; оскаржуваний договір суперечить положенням ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»; умови договору є несправедливими, оскільки договором встановлено жорстокі обовязки споживача, тоді як жодних обовязків банку не визначено; відповідач не попередив ОСОБА_6 про валютні ризики під час виконання зобовязань; у банка немає ліцензії на здійснення операцій в іноземній валюті, кредитний договір не містить всіх грошових зборів та витрат, пов'язаних з установленням іпотеки та умови договорів є несправедливими; зобовязання по кредитному договору банком належним чином не виконані. Банк не повідомив про можливість укладення договору в національній валюті та не попередив про валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором, які несе споживач. Укладений її сином ОСОБА_6 кредитний договір порушує також її інтереси, оскільки вона є майновим поручителем за вказаним договором.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для визнання кредитного договору недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України відсутні. Зокрема, суд зазначив, що до укладення договору ОСОБА_6 була надана вся необхідна переддоговірна інформація та інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, тобто в повному обсязі; що кредитний договір містить всі істотні умови; що ОСОБА_6 був належним чином обізнаний про всі істотні умови кредитного договору, погодився з ними, підписавши кредитний договір та договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору,; що умови укладеного кредитного договору не суперечать положенням ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу, а виходячи зі змісту ст.ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Суд першої інстанції також вказав, що позивачкою не доведено тих обставин, на які вона посилається в позовній заяві та не доведено, що при укладанні договору порушено її права, як споживача фінансових послуг.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах справи і відповідає вимогам чинного законодавства України і з ним погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, зокрема, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчиняться у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Судом встановлено, що 24.05.2007 року між ОСОБА_6 та ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (в подальшому - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» згідно постанови КМУ №375 від 15.04.2009 р.) укладено кредитний договір № 7607С29, в який внесені зміни і доповнення згідно договорів № 7607С29-1 від 20.05.2008р., № 7607С29-2 від 15.01.2010 р., № 7607С29-3 від 15.03.2010 р. (т.1 а.с.7-14, т.2 13-14,15,16,17).

Відповідно до п.2.1. кредитного договору, Банк надав Позичальнику Кредит у сумі 65432,09 швейцарських франків, що є еквівалентом 265000,00 грн. для оплати пайової участі у будівництві житла: 3-х кімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з кінцевою датою погашення 29.12.2020 року. Умовами договору передбачено, що кредит надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Відповідно до п.п. 2.3.1., 2.3.2. цього договору кредит надається в безготівковій формі. Платіж за кредитом здійснюється у швейцарських франках з одночасним утворенням заборгованості за кредитом на позичковому рахунку позичальника № 831/756 у філії ВАТ «Укрексімбанк» в м. Чернігові. Кредит надається шляхом продажу кредитних коштів через касу банку за рахунок позичальника з подальшим зарахуванням кредитних коштів на поточний рахунок позичальника та перерахуванням на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Регіон Капітал».

ОСОБА_6 зобовязався погасити кредит в сумах та у строки, визначені графіком погашення кредиту у валюті кредиту щомісяця рівними частинами починаючи з 01.12.2007 року, у строки, передбачені графіком погашення кредиту (п. 2.4.1 кредитного договору), а також сплатити проценти за користування кредитом (п. 2.2.1, 2.5.1 кредитного договору).

Кредит наданий зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m) + 7,80 %, але не менше 10,24, та сплачуться у валюті кредиту.

Ставка LIBOR це усереднена процентна ставка міжбанківського кредитування на міжнародному ринку. Розмір LIBOR визначається щоденно Британською асоціацією банкірів (BBA).

Згідно умов договору базова ставка LIBOR (12m) для швейцарських франків встановлюється на період з 01 лютого по 31 січня кожного пятого року дії договору, про що банк письмово повідомляє позичальника.

На дату укладення кредитного договору базова ставка LIBOR (12m) для швейцарських франків складала 2,44 процентів річних.

Таким чином, на момент укладення кредитного договору сторонами досягнуто згоди щодо розміру процентної ставки, яка відповідно до статей 536, 1054 ЦК України є істотною умовою кредитного договору.

Протягом тривалого часу з дати укладення договору 24.05.2007 року і до березня 2013 року ОСОБА_6 вносив кошти на погашення кредитного зобов'язання відповідно до умов укладеного кредитного договору, в тому числі і щодо розміру процентної ставки.

На виконання зобовязань за кредитним договором 24.05.2007 р. банк надав ОСОБА_6 кредит у розмірі 65432,09 швейцарських франків з одночасним утворенням на позичковому рахунку позичальника № 831 заборгованості у вказаній сумі, шляхом продажу кредитних коштів за рахунок позичальника з подальшим зарахуванням коштів вже у національній валюті України в сумі 265000 грн. на поточний рахунок позичальника та перерахуванням вказаної суми в той же день на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Регіон Капітал», з яким ОСОБА_6 уклав договоір про участь у Фонді фінансування будівництва (т. 1 а.с.136-162).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 24 травня 2007 року між ОСОБА_6 та банком було укладено іпотечний договір № 7607Z85, за яким ОСОБА_6 передано в іпотеку банку майнові права на нерухоме майно - 3-х кімнатну квартиру, що розташована в АДРЕСА_2.

Виконання позичальником зобовязань за кредитним договором також було забезпечено договором поруки № 7607Р10 від 24 травня 2007 року, укладеного між банком, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (т. 1 а.с.99-101).

Відповідно до п. 3.1., договору поруки, поручитель ОСОБА_5 зобовязалась солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобовязання, а також відшкодувати витрати, що будуть визначатися на момент фактичного задоволення, в т.ч. суму кредитів, проценти, пеню за несвоєчасне виконання зобовязань, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання основного зобовязання, інші понесені витрати внаслідок невиконання або несвоєчасного (неповного) виконання основного зобовязання.

Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні Договору кредиту сторони дійшли взаємної згоди щодо всіх його істотних умов, зі змістом договору ОСОБА_6 був ознайомлений, про що свідчить його підпис. Крім того, перед укладанням договору він повідомлений про всі умови кредитування, передбачені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (т.1, а.с.135). Таким чином, ОСОБА_6 була надана необхідна переддоговірна інформація, передбачена ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за № 541/13808, і на дату укладення оспорюваного договору вказані Правила ще не були чинними.

ОСОБА_6 не звертався до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та протягом тривалого часу вносив кошти на погашення кредитного зобов'язання.

Зміст спірного договору не суперечить вимогам законодавства, а його умови відповідають ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачкою не доведено тих обставин, на які вона посилається та не доведено, що при укладанні договору порушено її права, як споживача фінансових послуг.

Відповідно до статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобовязана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якості речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Позивачем ОСОБА_5 не доведено, що позичальником ОСОБА_6 кредитний договір був укладений внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення для укладення такого договору. Крім того, сам ОСОБА_6 не звертався до суду з позовом про визнання укладеного ним особисто кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 р. за №1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Враховуючи положення ст. 47 та 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та п. 3 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», належить виходити з того, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями на час укладення спірного кредитного договору мали право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 року у справі 6-63цс12 у спорі щодо дійсності кредитного договору, у кредитному договорі момент укладення договору законодавець повязує з моментом досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України), а не з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Передача грошей відбувається на стадії виконання кредитного договору, а не його укладення, відтак посилання позичальника на неотримання грошей не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Згідно ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Аналогічна правова позиція відображена також у абзаці 4 пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з якою виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Таким чином, посилання апелянта на порушення при видачі кредитних коштів, стосуються виконання кредитного договору, а не його укладення, а тому не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Зважаючи на наведене, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції висновки судово-економічної експертизи №3048-3053/14-24 від 11.02.2015 року та додаткової судово-економічної експертизи № 967-972/15-24 від 15.06.2015 року щодо порушень вимог законодавства при документальному оформленні та відображенні в обліку операцій з видачі кредитних коштів (т.3, а.с.165-185, 296-313), оскільки такі висновки стосуються виконання кредитного договору, а не його укладення. Крім того, для експертного дослідження були надані не всі необхідні документи, у звязку з чим висновки експертиз не ґрунтуються на повно та всебічно досліджених доказах, а за таких обставин не можуть бути беззаперечно покладені в основу судового рішення.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням вимог закону, підстав для його зміни або скасування, передбачених ст. 309 ЦПК України, за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Таким чином, відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: