УХВАЛА

іменем україни

8 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Берегівської міської ради Закарпатської області, третя особа - управління Держземагентства у Берегівському районі Закарпатської області, про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку та рішення міської ради недійсними, відшкодування майнової та моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від

2 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вони є співвласниками у рівних частках квартири АДРЕСА_2. У період з 2 серпня 2007 року по 15 жовтня 2009 року у власності ОСОБА_3 перебувала квартира АДРЕСА_3, а ОСОБА_5 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. У 2006 році вони звернулись до Берегівської міської ради Закарпатської області з заявою про приватизацію частини земельної ділянки спільного двору, що було вирішено рішенням Берегівської міської ради від 15 червня 2006 року № 37, яке у зв'язку з протестом Берегівського міжрайонного прокурора від 24 грудня 2008 року було скасовано рішенням міської ради від 23 січня 2009 року № 996. У грудні 2010 року їм стало відомо, що ОСОБА_5 без їх згоди приватизувала всю земельну ділянку спільного двору на підставі рішення Берегівської міської ради від 1 червня 2007 року № 346, отримавши 28 січня 2009 року Державний акт про право власності на цю земельну ділянку. Крім того, ОСОБА_5, набувши право власності на квартиру АДРЕСА_1, здійснила добудову, самочинно захопивши територію спільного двору та частину спільного горища будинку.

Оскільки приватизація земельної ділянки ОСОБА_5 була допущена міською радою у порушення вимог законодавства, позивачі просили, з урахуванням уточнених позовних вимог, скасувати рішення Берегівської міської ради від 1 червня 2007 року в частині передач земельної ділянки ОСОБА_5 та виданий на його підставі Державний акт на право власності на земельну ділянку; стягнути з ОСОБА_5 на їх користь суму шкоди, заданої порушенням останньою конструктивних елементів будинку при здійсненні нею будівельних робіт на горищі, та моральну шкоду у розмірі 2 тис. грн.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсними рішення Берегівської міської ради Закарпатської області ХІІІ-ї сесії

V-го скликання від 1 червня 2007 року в частині передачі ОСОБА_5 земельної ділянки у АДРЕСА_1, площею 0,0429 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та державний акт від 28 січня 2009 року на ім'я ОСОБА_5 на право власності на вказану земельну ділянку. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 8 699 грн 70 коп. на відшкодування майнової шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 2 лютого 2015 року рішення районного суду скасовано в частині стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 8 699 грн 70 коп. завданої майнової шкоди та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірне рішення міської ради про передачу у власність ОСОБА_5 земельної ділянки видане з порушенням норм чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню, як і Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, виданий на його підставі. Також суд першої інстанції вважав доведеними вимоги позивачів щодо відшкодування шкоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відшкодування шкоди та відмовляючи у цій частині в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що факти вчинення ОСОБА_5 правопорушення та заподіяння нею майнової шкоди та її розмір є недоведеними, а про призначення відповідної експертизи позивачі не заявляли. Інші висновки суду першої інстанції апеляційний суд вважав законними та обґрунтованими.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 успадкували за померлим батьком по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2.

2 серпня 2008 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_3.

Рішенням Берегівської міської ради Закарпатської області від 1 червня 2007 року ОСОБА_5 безоплатно передано земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_5 видано Державний акт від 28 січня 2009 року на право власності на вказану земельну ділянку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, на земельній ділянці по АДРЕСА_1 станом на 1990 рік було розташовано 2 сараї та вбиральню. З 1995 року квартиронаймачі почали приватизацію квартир у цьому будинку, який є багатоквартирним і до жодної з квартир надвірні будівлі включено не було. Згідно з п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирного будинку є співвласниками допоміжних приміщень, які приватизації окремо не підлягають.

Також суд першої інстанції вважав, що надавати у приватну власність земельні ділянки співвласникам багатоквартирного будинку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд заборонено ст. 42 ЗК України.

На порушення закону судом першої інстанції звернула увагу ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі, проте апеляційний суд цим доводам жодної правової оцінки не дав.

Так, відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Разом із тим на порушення зазначених положень закону апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу, обмежився лише узагальнюючою фразою про те, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, даючи оцінку вимозі про відшкодування шкоди. Проте така вимога є похідною від вирішення інших позовних вимог, які вирішені районним судом, і яким апеляційний суд взагалі оцінки не дав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 315 ЦПК України.

При цьому без належної уваги апеляційного суду залишились доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 передано частину спірної земельної ділянки та окремих господарських споруд ОСОБА_9 без належних правових підстав.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 2 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик