АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Шиманського В.Й.

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою через представника ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Експрес Банк», треті особи: ОСОБА_3, відділ опіки та піклування Шевченківської районної державної у м. Києві адміністрації про визнання договору іпотеки недійсним,

в с т а н о в и л а :

у липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Акціонерний банк «Експрес Банк», в якому просила визнати недійсним договір іпотеки від 26.07.2005 року укладений між ОСОБА_3 та АКБ «Експрес Банк», правонаступником якого є ПАТ АКБ «Експрес Банк», за яким у іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначала, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2014 року, яке набрало законної сили визнано факт її проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю та вищезазначену квартиру визнано їх спільною сумісною власністю. Таким чином вона має право на 1/2 частину цієї квартири. У порушення вимог ст. 6 Закону України «Про іпотеку» договір іпотеки було укладено без її письмової згоди, посвідченої нотаріально. Крім того, вони з ОСОБА_3 мають неповнолітнього сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на час укладення договору іпотеки та на теперішній час проживає у зазначеній квартирі, а відтак для укладення договору іпотеки необхідна була згода органу опіки та піклування, проте такої згоди надано не було.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.02.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Справа № 761/21845/14-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/5472/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Маліновська В.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом не враховано, що вона на час укладення договору іпотеки перебувала у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_3 та є співвласницею квартири, переданої в іпотеку. Дані обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили. Той факт, що у заяві ОСОБА_3 вказав, що він у шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває та спірне майно, яке ним передавалось в іпотеку є його особистою власністю не доводить відсутності між сторонами фактичних шлюбних відносин саме в цей період та не доводить, що спірне майно придбавалось за особисті кошти ОСОБА_3 Крім того, суд не взяв до уваги, що на час укладення договору іпотеки їх неповнолітній син мав право користування квартирою, переданою в іпотеку та реєстрація його за іншою адресою не спростовує цього факту, оскільки ця квартира не є їх єдиним житлом, а будь-якого формального способу встановити всіх осіб, які мають право користування певним майном закон не передбачає. Поза увагою суду залишилося те, що представник ОСОБА_3 у судовому засіданні не заперечував факт користування сином спірною квартирою.

У судовому засіданні представник ПАТ «Акціонерний банк «Експрес Банк» Андрієнко С.В. та представник відділу опіки та піклування Шевченківської районної державної у м. Києві адміністрації Лєтнікова І.В. просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Апелянт та третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.07.2005 року між АБ «Експрес-Банк», який надалі змінив назву на ПАТ «АБ «Експрес Банк» укладено договір про відкриття кредитної лінії № 35-05/кл, відповідно до п. 1.1. якого кредитодавець зобов'язується відкрити позичальнику відновлювальну кредитну лінію в сумі 800 000 доларів США строком на 60 місяців з 26.07.2005 року по 26.07.2010 року із сплатою 12 % річних та надати в її межах позичальнику кредит, на придбання майна та інші поточні потреби, а позичальник зобов'язується повернути отриманий кредит, сплатити проценти за його користування, сплатити інші платежі за кредитом у встановленому договором розмірі та у визначені строки, виконати інші свої зобов'язання передбачені договором в повному обсязі.

Надалі до цього договору було внесено ряд змін, згідно з якими збільшено кредитний ліміт до 8 585 000 грн.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 26.07.2005 року між ПАТ «АБ «Експрес Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, згідно з яким передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 та яка належить позичальнику на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до п. 8 договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири, посвідченого 18.04.2005 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ракитянським В.А. покупець ОСОБА_3 повідомив, що він у шлюбі не перебуває та майно належатиме йому на праві особистої приватної власності (що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу).

У анкетах позичальника від 22.07.2005 року, від 23.04.2007 року, від 23.04.2008 року, які подавались до АБ «Експрес-Банк» ОСОБА_3 зазначав, що він не одружений, дітей, у тому числі неповнолітніх не має.

Згідно з п. 1.4. договору іпотеки іпотекодавець свідчить, що предмет іпотеки належить йому на праві особистої приватної власності, нікому іншому не проданий, не подарований, не переданий в іпотеку, не наданий в оренду, в спорі, під забороною, арештом та в податковій заставі не перебуває, не є внеском до статутних фондів підприємств або предметом шлюбного договору, прав третіх осіб на нього немає.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25.04.2012 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.08.2012 року у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором та наявністю заборгованості у розмірі 13 967 892,59 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до довідок ф. 3 КП ЖЕК «Центральна» № 221 від 11.05.2007 року та № 198 від 13.03.2008 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрованих осіб немає.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2014 року, яке набрало законної сили встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з квітня 1993 року та визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3, квартиру АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що юридичний факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності пов`язується з набранням законної сили рішення суду та такий факт на час укладення договору іпотеки встановлений не був. На час укладення договору іпотеки єдиним власником квартири був ОСОБА_3 Крім того, позивачем не надано доказів права користування спірною квартирою неповнолітніми дітьми або наявності у них права власності на частку такої квартири на момент укладення договору іпотеки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України дійсність правочину презюмується.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з роз`ясеннями, викладеними у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Суд першої інстанції, керуючись вимогами вищезазначених норм дійшов правильних висновків про те, що факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з квітня 1993 року встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2014 року та цим же рішенням квартиру АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Рішення набрало законної сили лише 29.04.2014 року (ухвала Апеляційного суду м. Києва (а.с. 14,15)), тоді як на час укладення договору іпотеки між ПАТ «АБ «Експрес Банк» та ОСОБА_3, а саме 26.07.2005 року такі обставини встановлені не були.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді таких спорів суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Апелянт зазначає, що їх неповнолітній син був зареєстрований за іншою адресою, оскільки вони мають декілька житлових приміщень, але на час укладення договору іпотеки він користувався саме квартирою, переданою в іпотеку.

Разом з тим, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач не надала належних та допустимих доказів про те, що на час укладення договору іпотеки неповнолітній син позивачки та ОСОБА_3 мав право користування спірною квартирою, а відтак вірно виходив з того, що згода органу опіки і піклування на укладення договору іпотеки за законом не вимагалася.

Згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Проте, дані норми регулюють питання щодо захисту дітей, які є власником (співвласником) нерухомого майна, або мають право на користування жилим приміщенням, а таких обставин у даній справі не встановлено. Крім того, апелянт не заперечує наявність у користуванні неповнолітнього сина іншого житлового приміщення, де він і зареєстрований.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді