Справа № 450/3077/14 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/783/1996/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Бадівської О.О.,

з участю: позивача ОСОБА_2, прокурора Заяць І.Є.,

представника відповідача - Каминської Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відкритого акціонерного товариства «Львівагротранссервіс» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до відкритого акціонерного товариства «Львівагротранссервіс» про проведення остаточного розрахунку при звільненні,-

встановила:

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 23.12.2014 року стягнуто з відкритого акціонерного товариства (далі-ВАТ) «Львівагротранссервіс» у корись ОСОБА_2 4424 грн. 38 коп. недонарахованої та недоплаченої заробітної плати за період з 15.11.2013 року по 02.06.2014 року; 15785 грн. 28 коп. середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.06.2014 року по 23.12.2014 року, з відповідними відрахуваннями соціального податку відповідно до закону та 245 грн. 86 коп. компенсації відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці».

Зобов»язано ВАТ «Львівагротранссервіс» внести у трудову книжку ОСОБА_2 запис про недійсність запису №18 від 10.10.2005 року відповідно до п. 2.10 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року.

Стягнуто з ВАТ «Львівагротранссервіс» в дохід держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач ВАТ «Львівагротранссервіс», просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було взято до уваги того факту, що розмір заробітної плати обчислюється за сукупністю критеріїв, кожен з яких повинен бути врахований. Так, на думку апелянта, судом не враховано тих фактів, що результатів праці позивача та складності роботи не було абсолютно жодних і, окрім того, розмір заробітної плати працівників залежить і від господарської діяльності товариства, а воно вже протягом тривалого часу (з 31.05.2013 року) перебуває в стадії припинення і не проводить господарської діяльності взагалі, а тому можливості виплачувати позивачеві заробітну плату вищу, ніж законодавчо встановлений мінімум, не мало. Крім того, вважає, що судом не правильно визначено тарифний коефіцієнт заробітної плати позивача. Зазначає, що станом на момент подання апеляційної скарги ВАТ «Львівагротранссервіс» перерахувало усі кошти для погашення заборгованості перед ОСОБА_2 на рахунок ВДВС Пустомитівського РУЮ, а тому підстав стягувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні теж немає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15.11.2013 року скасовано наказ голови правління ВАТ «Львівагротранссервіс» №102-к від 08.10.2005 року «Про звільнення» та поновлено ОСОБА_2 на посаді головного інженера ВАТ «Львівагротранссервіс» з 10.10.2005 року, стягнуто з ВАТ «Львівагротранссервіс» у користь ОСОБА_2 62678 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 3000 грн. моральної шкоди (а.с.3).

На підставі вказаного вище рішення апеляційного суду наказом ВАТ «Львівагротранссервіс» №3 від 02.04.2014 року ОСОБА_2 було поновлено на посаді головного інженера з 10.10.2005 року (а.с.7, 40).

Наказом №4 від 02.06.2014 року його було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.7, 43).

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 06.08.2014 року голову ліквідаційної комісії ВАТ «Львівагротранссервіс» ОСОБА_4 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, зокрема, за те, що ним порушено вимоги ст.96 КЗпП України та ч.3 ст.6 Закону України «Про оплату праці» щодо встановлення та виплати ОСОБА_2 посадового окладу на рівні розміру мінімальної заробітної плати - 1218 грн. (а.с.10).

У відповідності до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій частині відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи те, що при поновленні позивача ОСОБА_2 на роботі на підставі рішення апеляційного суду від 15.11.2013 року йому в порушення вимог закону нараховувалась і виплачувалась заробітна плата в мінімальному розмірі і неправомірність таких дій відповідача було підтверджено вказаною вище постановою суду в справі про адміністративне правопорушення, яка відповідачем не оскаржувалась і набрала законної сили, а також те, що на момент звільнення з роботи 02.06.2014 року йому не було в повному обсязі виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення за рішенням апеляційного суду, - суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача у користь позивача недонарахованої та невиплаченої на момент звільнення позивача заробітної плати й про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача з роботи за період з 02.06.2014 року по день ухвалення судом рішення в даній справі.

При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у відповідача, як роботодавця, не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє відповідача від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Доводи апелянта про те, що товариство на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду повністю виплатило ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до рішення апеляційного суду від 15.11.2013 року є безпідставними, оскільки ним не було надано постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв»язку з виконанням в повному обсязі рішення суду в цій частині.

В іншій частині оскаржуваного рішення доводи апеляційної скарги є теж безпідставними, оскільки не спростовують висновків суду.

Заява позивача ОСОБА_2, подана до апеляційного суду 30.03.2015 року (а.с.93), про ухвалення апеляційним судом рішення (ухвали) щодо компенсації грошових виплат у зв»язку з індексацією цін за період з 2005-2013 років з відповідними відрахуваннями соціального податку відповідно до Закону України «Про оплату праці», не підлягає задоволенню, оскільки він в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції не оскаржував , а згідно з вимогами ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір, застосувавши матеріальний закон, який підлягав застосуванню, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які б були підставою для зміни чи скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Львівагротранссервіс» відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.