Справа № 639/8900/14-ц
Провадження № 2/639/217/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Гаврилюк С.М.,

за участю секретаря Чигрінової І.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та розподіл майна подружжя,

встановив:

В провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та розподіл майна подружжя.

Представником відповідача ОСОБА_3під час розгляду справи по суті подано заяву про заміну свідка ОСОБА_4, якого судом 13.01.2015 року було викликано для допиту у судовому засіданні, на свідка ОСОБА_5 у звязку з тим, що ОСОБА_4 не знаходиться за місцем свого проживання.

У судовому засіданні 26.01.2015 року представник відповідача ОСОБА_3, підтримуючи вказану заяву, заявив клопотання про відмову від віклику судом для допиту свідка ОСОБА_4 у звязку з його відсутністю за місцем проживання.

Суд, вислухавши представника відповідача, думку представника позивача, яка заперечувала проти задоволення вказаної заяви представника відповідача про виклик свідка ОСОБА_5, посилаючись на те, що вона подана в порушення вимог ЦПК України вже під час розгляду справи по суті, приходить до наступного.

З матеріалів справи вбачається, що до початку розгляду справи по суті ні відповідач , ні його представник з клопотанням про допит свідка ОСОБА_5 до суду не зверталися.

Відповідно до ч.3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки.

Згідно ч.2 ст.136 ЦПК України, заява про виклик свідка має бути подана до початку розгляду справи по суті.

З матеріалів справи вбачається, що 13.01.2015 року справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та розподіл майна подружжя розглядалась по суті.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах Осман проти Сполученого королівства від 28.10.1998 року та Круз проти ОСОБА_3 від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним . Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У звязку з наведеним, відмова у задоволенні вказаного заяви представника відповідача про допит свідка ОСОБА_5 , яка подана під час розгляду справи по суті , тобто в порушення вимог ч.2 ст. 136 ЦПК України , не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

З огляду на вище викладене суд приходить до висновку про відсутність правових підстав щодо задоволення заяви представника відповідача про виклик свідка ОСОБА_5 для допиту його в суді, оскільки подана під час розгляду справи по суті , в порушення вимог ч.2 ст. 136 ЦПК України.

Керуючись ст. 133 , ч.2 ст. 136, ст. 293 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити представнику відповідача у задоволенні заяви про виклик свідка ОСОБА_5 для допиту в суді.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя С.М.Гаврилюк