АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/1402/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Таран Н.Г.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Аграрний комерційний банк» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

У вересні 2013 року позивач ПАТ «Аграрний комерційний банк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Аграрний комерційний банк» заборгованість за кредитним договором станом на 12 вересня 2013 року в розмірі 2 632 607 грн. 45 коп. та 242 279, 36 євро, що за офіційним курсом НБУ гривні до євро станом на 12.09.2013 року складає 2 569 399 грн. 75 коп.

Ухвалою суду від 19 вересня 2014 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Вказував, що він не був повідомлений про час та місце розгляду справи, не отримував жодних повісток про виклик до суду, чим порушено його право на участь в судовому засіданні. Вважає, що розрахунок заборгованості, складений позивачем станом на 12.09.2013 року, що міститься у матеріалах справи та на який посилається банк, є необґрунтованим та неправильним. Нараховані відсотки за даними розрахунками суперечать реальним сумам боргу за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 28.05.2013 року було задоволено позовні вимоги ПАТ «Аграрний комерційний банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначеним рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 для задоволення грошових вимог ПАТ «Аграрний комерційний банк» за цим же кредитним договором на суму 1 829 973 грн. 31 коп. та 165 459, 25 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 07.09.2011 року складає 1 859 761 грн. 97 коп.

За таких обставин повторне стягнення заборгованості оскаржуваним рішенням вважає незаконним, оскільки позивач намагається в подвійному розмірі стягнути з відповідача грошові кошти, за рахунок реалізації майна та за рахунок стягнення грошових коштів, що в сумі буде становити суму заборгованості удвічі більшу ніж є насправді.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити; представник позивача ОСОБА_5 вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 вересня 2006 року між ВАТ «Аграрний комерційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Аграрний комерційний банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №128/2006, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 300 000 євро на споживчі цілі, а позичальник зобов'язується своєчасно та в повному обсязі повернути позивачу проценти за користування кредитом, виконувати інші умови кредитного договору і своєчасно повернути кредит банку. Також кредитним договором встановлено, що розмір процентів, які відповідач сплачує позивачу за користування кредитом, за домовленістю сторін складає 15% річних, а також те, що відповідач зобов'язується повернути позивачу кредит у повному обсязі 06 вересня 2009 року.

В забезпечення умов виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, який посвідчений 28 грудня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карою В.В. та зареєстрований в реєстрі за №2384. Нерухоме майно, що виступало предметом іпотеки згідно іпотечного договору, на момент укладення іпотечного договору належало на праві спільної сумісної власності відповідачу та ОСОБА_3

В подальшому до кредитного договору вносилися зміни, були укладені договір про внесення змін №7 від 16.01.2009 року, договір про внесення змін та доповнень №8 від 07.09.2009 року, договір про внесення змін №11 від 06.09.2010 року.

Так, 16 січня 2009 року між сторонами укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень №7 до кредитного договору №128/2006 від 07.09.2006 року, де у пункті 1 зазначено, що у зв'язку зі зміною режиму кредитування з «кредиту» на «кредитну лінію», сторони вносять зміни до кредитного договору шляхом викладення його тексту у новій редакції.

Новою редакцією кредитного договору передбачено, що позивач відкриває відповідачу мультивалютну відкличну відновлювальну кредитну лінію з загальним лімітом в гривневому еквіваленті у сумі 2700000 грн., надає відповідачу кредити за рахунок кредитної лінії, а відповідач зобов'язується використати кредити на цілі, зазначені в кредитному договорі, своєчасно та у повному обсязі виплачувати позивачу проценти за користування кредитами в євро в розмірі - 15% річних, в національній валюті - 25% річних, виконувати інші умови кредитного договору та повернути позивачу загальну заборгованість за кредитною лінією не пізніше дня закінчення строку дії кредитної лінії 06 вересня 2009 року (а.с.19).

07 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень №8 до кредитного договору №128/2006 від 07.09.2006 року, умовами якого встановлено, що розмір процентів за користування кредитами в євро та в національній валюті складає 10% річних, а строк дії кредитної лінії закінчується 06 вересня 2010 року, а також передбачається сплата комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 5888,07 євро та 169 200 грн.

06 вересня 2010 року між сторонами укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень №11 до кредитного договору, умовами якого встановлено, що строк дії кредитної лінії закінчується 05 вересня 2011 року, а також передбачається сплата комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 11 644,14 євро та 344 481грн. 10 коп.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що ні на час закінчення строку дії кредитної лінії - 05.09.2011 року, ні станом на 12.09.2013 року відповідач свої зобов'язання щодо повернення суми отриманих кредитів належним чином не виконав, проценти за користування кредитними коштами у повному обсязі не сплатив, чим порушив умови кредитного договору з урахуванням всіх змін та доповнень до нього.

Оскільки станом на 12 вересня 2013 року борг відповідача ОСОБА_2 за лімітом кредитної лінії в національній валюті складає - 2 632 607 грн. 45 коп., за лімітом кредитної лінії в євро складає - 242 279,36 євро, що за офіційним курсом НБУ гривні до євро станом на 12.09.2013 року складає 2 569 399 грн. 75 коп., суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними, обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів дійшла висновку, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Норми матеріального права - 525, 526, 527,530, 610, 611, 625, 629, 1054 ЦК України відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами ( ст. 629 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо неповідомлення його про розгляд даної справи в суді - є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Так, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 28.10.2013 року відповідачу ОСОБА_2 за адресою реєстрації місця його проживання, що підтверджена відомостями Адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України у м. Києві, відповідач 28.10.2013 року отримав копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками. ( а.с. 82, 87)

Як вбачається із зворотного повідомлення телеграфом від 29.11.2013 року, телеграма про виклик відповідача ОСОБА_2 в судове засідання 23.12.2013 року, в якому було ухвалено заочне рішення, була вручена матері ОСОБА_2 ( а.с. 100).

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було дотримано вимог процесуального закону щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи , і відповідач не був позбавлений можливості скористатись правом брати участь в судовому засіданні, надавати докази, пояснення, заяви та користуватись іншими правами, передбаченими ст. 27, 31 ЦПК України.

Доводи апелянта про невідповідність розрахунку заборгованості реальним сумам боргу за кредитним договором колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки апеляційна скарга відповідача містить лише загальне зауваження з цього приводу, проте жодних конкретних вказівок, у чому полягає вказана невідповідність - апелянтом не наведено, і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача не зміг пояснити, у чому саме розрахунок заборгованості апелянт вважає неправильним.

Як вбачається з матеріалів справи 28 травня 2013 року Апеляційним судом Київської області було ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги ПАТ «Аграрний комерційний банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки : звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будовами АДРЕСА_1 загальною площею 520,3 кв.м., та земельну ділянку за вказаною адресою, площею 0,39 га, що були передані ОСОБА_2 в іпотеку ПАТ «Аграрний комерційний банк», для задоволення грошових вимог позивача в сумі 1 829 973 грн. 31 коп. та 165 459,25 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 07.09.2011 року складає 1859761 грн. 97 коп.

Таким чином, зазначеним рішенням суду було визначено розмір заборгованості відповідача станом на 07 вересня 2011 року.

При порівнянні складових заборгованості станом на 07 вересня 2011 року ( а.с. 4-11, том 2) та сум заборгованості і пені, наведених у деталізованих розрахунках станом на 12 вересня 2013 року, вбачається наступне.

Заборгованість за кредитною лінією ( тіло кредиту) у національній валюті - 1 128 000 грн. та заборгованість за кредитною лінією в євро - 117 761,33 євро залишилась незмінною, жодних доказів погашення кредиту за цей період часу представником апелянта надано не було.

Відповідно до п.6.10 договору про відкриття кредитної лінії в редакції договору про внесення змін та доповнень № 11 від 06 вересня 2010 року, за обслуговування кредитної заборгованості позичальник зобов'язаний сплатити банку комісію в розмірі 11 644,14 євро та 334 481 грн. 10 коп. ( а.с. 28, том 1).

Як вбачається з розрахунків заборгованості від 07.09.2011 року та від 12.09.2013 року зазначена комісія залишається несплаченою і відповідачем зазначена обставина не спростована.

Решта сум складових заборгованості: проценти за користування кредитом, пеня за несвоєчасне погашення кредиту, пеня за несвоєчасне погашення процентів та пеня за прострочення сплати комісії - збільшились у зв'язку зі збільшенням періоду їх нарахування.

Відповідно до п.6.5 договору про відкриття кредитної лінії в редакції договору про внесення змін та доповнень № 11 від 06 вересня 2010 року, сторони домовились, що нарахування процентів буде остаточно припинено лише в день повного повернення усіх кредитів.

Відповідно до наявного у матеріалах справи розрахунку, розмір заборгованості по процентах за кредитною лінією з лімітом у національній валюті за період з 27.01.2009 року по 11.09.2013 року становить 571 172 грн. 55 коп. ( а.с. 57, том 1); розмір заборгованості по процентах за кредитною лінією з лімітом у євро за період з 07.09.2009 року по 11.09.2013 року становить 58 651,72 євро ( а.с. 63, том 1).

З розрахунку заборгованості вбачається, що за вищевказані періоди часу жодних сум на погашення простроченої заборгованості по процентах відповідач не сплачував. Доказів протилежного представником апелянта до суду не надано, зауважень щодо порядку та періоду нарахування процентів - апеляційна скарга відповідача не містить, і представником відповідача в суді апеляційної інстанції не висловлено.

Відповідно до п. 10.1 договору в редакції від 16.01.2009 року, за повне або часткове прострочення повернення загальної заборгованості за кредитною лінією позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який стягується пеня, від простроченої суми за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 10.2 договору за повне або часткове прострочення сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який стягується пеня, від простроченої суми за кожний день прострочення.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору щодо строків погашення кредиту, процентів та комісії банком була нарахована пеня за кредитною лінією з лімітом у національній валюті: пеня за прострочення повернення основної заборгованості за період з січня 2009 року по 11.09.2013 року - 342 985 грн. 64 коп.; пеня за прострочення сплати процентів за період березня 2009 року по 11.09.2013 року - 155 330 грн. 45 коп.; пеня за прострочення сплати комісії за період з 06.09.2011 року по 12.09.2013 року - 100 637 грн. 71 коп. ( а.с. 58-60, том 1).

За кредитною лінією з лімітом в іноземній валюті - євро банком нарахована пеня: за прострочення повернення основної заборгованості за період з жовтня 2009 року по 11.09.2013 року - 35 797,63 євро.; пеня за прострочення сплати процентів за період березня 2009 року по 11.09.2013 року - 14 921,09 євро; пеня за прострочення сплати комісії за період з 06.09.2011 року по 12.09.2013 року - 3 503,45 євро. ( а.с. 62-66, том 1).

Доводів щодо періоду та порядку нарахування пені апеляційна скарга відповідача не містить і будь-які зауваження чи заяви з цього приводу представником апелянта в судовому засіданні не висловлювались.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Нормою частини третьої ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові №6-25цс15 від 18.03.2015 року, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони. Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача щодо неправильності розміру заборгованості висновків суду першої інстанції не спростовують та не надають підстав вважати, що судом першої інстанції було неправильно застосовано або порушено норми матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо застосування судом подвійного стягнення з огляду на наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки - колегія суддів також вважає необґрунтованими з наступних підстав.

В судовому засіданні представник ПАТ «Аграрний комерційний банк» пояснив, що на даний період часу рішення Апеляційного суду Київської області від 28.05.2013 року не виконується в примусовому порядку і жодних виконавчих дій державний виконавець не вчиняє, оскільки з відповіді Комунального підприємства Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» за №385 стало відомо, що право власності на предмет іпотеки, який надавався ОСОБА_2 у якості забезпечення зобов'язання за кредитним договором №128/2006 від 07 вересня 2006 року, за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2010 року, ухваленим по справі № 2-1905/2010 про розподіл майна подружжя між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, після розірвання шлюбу перейшло до третьої особи ОСОБА_3

При перевірці доводів апеляційної скарги відповідача на оскаржуване заочне рішення судом апеляційної інстанції було витребувано в Управлінні Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області завірену копію матеріалів виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1678/11 від 14.06.2013 року.

Із зазначених матеріалів вбачається, що виконавче провадження з виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 28.05.2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будовами АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,39 га. за цією ж адресою, було відкрито постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції у Київській області від 03 липня 2013 року.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 28 листопада 2013 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 березня 2014 року було задоволено подання державного виконавця про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 для проведення виконавчий дій.

18 квітня 2014 року державним виконавцем Відділу ПВР УДВС Головного управління юстиції у Київській області винесено постанову, якою доручено Відділу ДВС Обухівського МРУЮ здійснити опис та арешт майна боржника.

30 квітня 2014 року державним виконавцем ВДВС Обухівського МРУЮ складено акт опису й арешту майна - житлового будинку АДРЕСА_1

Постановою державного виконавця Відділу ПВР Управління ДВС Головного управління юстиції у Київській області від 05.05.2014 року було призначено експерта у виконавчому провадженні, якому доручено скласти звіт про оцінку майна.

Однак, на запит державного виконавця від 23.04.2014 року КП Київської обласної Ради «Західне бюро технічної інвентаризації» повідомило, що вищевказані об'єкти нерухомого майна за ОСОБА_2 на праві власності не зареєстровані.

Крім того, на запити державного виконавця від 25.04.2014 року та від 30.05.2014 року до Головного управління Держземагентства у Київській області та до Київської обласної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» підтвердження про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку на даний період часу - не отримано.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 15 вересня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2014 року, у задоволенні заяви ПАТ «Аграрний комерційний банк» про заміну сторони виконавчого провадження з боржника ОСОБА_2 на ОСОБА_3 було відмовлено.

Інших документів, які б свідчили про проведення виконавчих дій з примусового виконання рішення з травня 2014 року по даний час - матеріали справи не містять.

Таким чином з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що на даний період часу рішення Апеляційного суду Київської області від 28.05.2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки - не виконане.

Посилання апелянта на пункт 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», відповідно до якого суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором - колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки у даному випадку заборгованість з позичальника не була стягнута одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, а рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки тривалий час не виконано ні добровільно, ні в примусовому порядку.

Відповідно до п. 9 вищевказаної Постанови, задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: