Справа № 307/916/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 травня 2015 року м. Ужгород

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Власова С.0.,

суддів- Фазикош Г.В., Бисаги Т.Ю.,

при секретарі Рогач О.Я.,

з участю: відповідачів та їх представника -ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Тячівського районного суду від 27 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ОСОБА_5 в особі свого представника ОСОБА_6 предявив

до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов про виселення з належного йому житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що у 2008 році його сестра ОСОБА_3 та її чоловік

ОСОБА_4 вселитися у вищевказаний житловий будинок як наймачі, без обумовлення строку договору найму житла. Тепер позивач має намір продати вказаний будинок,

тому він 22.08.2013 року попередив це відповідачів та надав їм термін три місяці для добровільного виселення, але останні на день предявлення позову добровільно не виселись.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив у звязку з закінченням строку

найму житлового приміщення, на підставі положень ст.ст. 821,822, 826 ЦК України

виселити відповідачів з вказаного житлового приміщення без надання іншого житла,

( а.с.2-3).

Рішенням Тячівського районного суду від 27 листопада 2014 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній карзі відповідачі просять рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказують на те, що суд неповно встановив обста-

вини справи та неправильно застосував матеріальний закон, зокрема, Главу 59 ЦК

України, яка не підлягала застосуванню до даних правовідносин, так як відповідачі ніякого договору найму житла не укладали, а вселилися в 2008 році у вказаний житловий будинок

на правах члена сім»ї позивача і з того часу постійно проживають в даному будинку,

у якому крім них постійно проживали мати позивача ОСОБА_5 та мати відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_8, остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач та його представник в судові засідання, які призначались на 29 січня, 26 лютого, 24 березня, 30 квітня та 26 травня 2015 року не з»явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись, клопотань про відкладення розгляду справи з поважності причин не заявляли.

Колегія суддів зважаючи на строки розгляду справи апеляційним судом, та на

підставі ч.2 ст. 305 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у відсутності

позивача та його представника.

Відповідачі та їх представник апеляційну скаргу підтримали із зазначених в апеляційній скарзі мотивів.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення сторін по справі,

які з»вилися, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги,

вважає, що вона підлягає до задоволення з таких підстав.

Є доведеним, що сторони спору письмового договору найму вищевказаного житлового приміщення (житлового будинку) не укладали.

Задовольни позов ОСОБА_5 районний суд виходив з того, що оскільки позивач

є власником цілого вищезгаданого житлового будинку, тому він правомірно вимагає виселення відповідачів як наймачів житла .

З таким висновком районного суду колегія погодитись не може, оскільки

висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_5 просив суд виселити

відповідачів із вищевказаного житлового будинку без надання іншого житла з підстав, передбачених ст. 821 ЦК України ( закінчення строку договору найму житла),та ст. 826 ЦК України ( встановлює правові наслідки розірвання договору найму житла).

З матеріалів справи вбачається, що в 2008 році за усною згодою позивача його сестра

ОСОБА_3 зі своїм чоловіком ОСОБА_4 вселились в будинок позивача в АДРЕСА_1.

Також є доведеним, що 22.08.2013 року позивач повідомив відповідачів про

виселення із займаного будинку ( 11).

Суд першої станції задовольняючи позов про виселення неправильно встановив та кваліфікував природу правовідносин, які фактично існують між сторонами.

Так, згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і

проживання членів їх сімей і мають права розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна

сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Статтею 811 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається у письмовій формі.

Якщо у такому договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на пять років (ч.1 ст. 821 ЦК України ).

Судом встановлено, сторонами по справі не заперечується той факт, що письмового договору найму вищезазначеного житла (житлового будинку ) сторони не укладали.

Відповідачі заперечують також факт існування між сторонами спору усного

договору найму житла.

Перевірені апеляційним судом матеріали справи не містять жодних належних та

допустимих доказів того, що між сторонами укладався письмовий договір найму житла (житлового будинку) у відповідності до вимог закону, за плату, як це передбачено

положеннями ст.ст.810,811 ЦК України.

За таких обставин, вимога позивача про виселення відповідачів із житлового будинку

з підстав, передбачених ст. 821 ЦК України (у звязку із закінченням строку договору найму жила ) не може бути задоволена, оскільки між сторонами спору договір найму житла, як це передбачено законом (ст.811 ЦК України) не укладався.

Отже, фактичні правовідносини, які виникли між сторонами щодо вселення та

проживання у будинку позивача та підстав виселення, регулюватися Житловим Кодексом

України, зокрема, ст. 116 цього Кодексу.

Сторонами спору не заперечується той факт, що у серпні 2008 року відповідачі

вселилися до вищезгаданого житлового будинку позивача на прохання останнього.

Дана обставина стверджується змістом позовної заяви позивача ОСОБА_5

(а.с. 2-3), та поясненнями відповідачів у суді апеляційної інстанції, які стверджують,

що вони дійсно вселилися у будинок позивача як члени його сім»ї.

З фотокопії паспорта сестри позивача- ОСОБА_3. вбачається, що місцем її

постійної реєстрації проживання є АДРЕСА_1, тобто

вищевказаний будинок позивача.

Відтак, ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_4 на законних підставах вселились

і проживають у даному будинку, як члени сім»ї власника будинку.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в

межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції позивач не змінював підстав

або предмету позову, він просив вирішити спір на підставі норм ЦК України, що

регулюють договір найму житла, однак доказів письмової форми договору найму

суду не надав.

Підстави виселення з жилого приміщення без надання іншого житла визначені ст. 116

ЖК України відповідно до якої виселення без надання іншого житла можливе у випадках,

якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які поживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за визначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання

з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, а також осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення.

Статтею 156 ЖК України визначено, що членів сім»ї власника жилого будинку

( квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. В такому разі виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які

вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

З огляду на вищенаведене, вимоги позивача про виселення відповідачів з житла яке,

як на його думку, було предметом договору найму є недоведеними належними доказами.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України неправильне застосування норм процесуального та матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2 , 309 ч.1 п. 4, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

РІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду від 27 листопада 2014 року скасувати, ухваливши нове, яким у вимогах ОСОБА_5 про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлового будинку в АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді :