Справа №442/1034/15-ц
Провадження №2/442/608/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамара О.В.

при секретарі - Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трускавецьінвест» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 01 серпня 2008 року була прийнята в ТзОВ «Трускавецьінвест» на роботу на посаду медичного реєстратора.

26 березня 2010 року переведена на посаду сестри медичної приймального відділення.

10 листопада 2014 року вона була звільнена за пунктом 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін.

Вважає, що при звільненні їй не виплачено: компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10000 грн.; заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 10000 грн. та просить стягнути з відповідача в її користь спричинену їй моральну шкоду у розмірі 10000 грн., а тому змушена звернутися з даним позовом в суд, за захистом порушених прав та інтересів.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просять позов задоволити.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Трускавецьінвест» в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, просить в їх задоволенні відмовити, оскільки такі надумані та безпідставні.

Зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного:

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа, відповідно до ст. 3 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 2 КЗпП України працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що позивач з 01 серпня 2008 року по 10 листопада 2014 року, перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

Згідно п.1.14 Наказу № 131-к від 10 листопада 2014 року виданого ТзОВ «Трускавецьінвест»: ОСОБА_1 звільнено за п.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. Бухгалтерії підприємства виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в кількості 40 календарних днів за період роботи з 01.08.2012 року по 10.11.2014 року. Позивач ознайомлений із вказаним наказом, про що свідчить її підпис під наказом. (а.с. 28-34)

Суд критично оцінює доводи позивача про те, що ним не отримано розрахункові кошти (компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10000 грн. та заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 10000 грн.), оскільки такі твердження нічим не підтверджуються, не надано суду належних та допустимих доказів, водночас представником відповідача надано відомості із підписом позивача про повний розрахунок із ОСОБА_1 Дані розрахункові документи маються при матеріалах справи.

Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення заборгованост із невиплаченої заробітної плати - задоволенню не підлягає.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до переконання, що позовні вимоги в цій частині до задоволення також не підлягають, виходячи з наступного:

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст.3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем не доведено заподіяння їй моральної шкоди, останньою не представлено жодних доказів про таке, а відтак вважає, що покликання на заподіяння їй душевних страждань та втрати нормальних життєвих звязків є безпідставними.

Керуючись ст..ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212, 215 ЦПК України, ст..ст. 115, 116, 237-1 КЗпП України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трускавецьінвест» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя ___________________ Крамар О.В.