УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Парінової І.К., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 1 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2010 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 15 травня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 9 тис. дол. США, зі сплатою 25% річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення кредиту - 14 травня 2010 року. 15 травня 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договори поруки, відповідно до яких відповідачі взяли на себе зобов'язання відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором від 15 травня 2008 року. Позичальник свої зобов'язання, щодо погашення заборгованості по наданому кредиту та сплаті процентів за користування ним належним чином не виконує, у зв'язку із чим, станом на 10 червня 2010 року заборгованість за кредитним договором становить 12 121,46 дол. США. З урахуванням викладеного позивач просив суд позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 1 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 12 121,46 дол. США, що на день звернення складає 96 711 грн 07 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення в частині відмови в позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що у банка право пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного боржником зобов'язання щодо повернення кредиту виникло починаючи з 23 листопада 2009 року протягом наступних шести місяців, але таку вимогу до поручителя було пред'явлено 12 жовтня 2010 року, тобто після спливу шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що такий висновок є правильним, ґрунтується на нормах матеріального права та узгоджується з нормами процесуального права.

Судами установлено, що 15 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на картковий рахунок у розмірі 9 тис. дол. США, зі сплатою 25% річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення кредиту - 14 травня 2010 року (а.с. 6-8).

15 травня 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договори поруки, відповідно до яких відповідачі взяли на себе зобов'язання відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором від 15 травня 2008 року (а.с. 11).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного виконання всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Із роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», вбачається, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Судом встановлено, що прострочення кредитної заборгованості почалося з листопада 2009 року, проте банк протягом шести місяців вимоги до боржників не направив, позову до суду не пред'явив.

Отже, у банка настає право вимоги від позичальника виконання основного зобов'язання не з моменту закінчення строку дії договору, а з моменту прострочення повернення чергової частини грошових коштів.

Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 8 жовтня 2014 року № 6-128цс14, від 29 січня 2014 року № 6-155 цс 13.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалені у справі судові рішення в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості відповідають вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягають залишенню без змін.

Судові рішення в частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_3 не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ч. 1 ст. 335 ЦПК України).

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 1 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2015 року в частині позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:В.М. Коротун
Л.М. Мазур
І.К. Парінова
Т.О. Писана