П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2015 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючогоЛященко Н.П.,
суддів:Григор'євої Л.І.,Романюка Я.М.,Сімоненко В.М.,
Гуменюка В.І.,Сеніна Ю.Л.,Яреми А.Г.,
Охрімчук Л.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Кредит Дніпро» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк «Кредит Дніпро») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_1. зазначала, що 8 травня 2007 року її було прийнято на роботу до відповідача на посаду провідного фахівця Харківського відділення, а 22 червня 2012 року переведено на посаду провідного фахівця відділу по роботі з корпоративними клієнтами Північного регіонального управління ПАТ «Банк «Кредит Дніпро». 6 листопада 2013 року вона була звільнена з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності працівників ПАТ «Банк «Кредит Дніпро» на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Позивачка вважає своє звільнення незаконним, оскільки вона є провідним спеціалістом, працювала в банківській системі багато років, більшість з яких - на керівних посадах, у порушення вимог ст. 492 КЗпП України їй не було запропоновано іншу роботу, хоча вакантні посади у відповідача існували. Вказує, що у порушення вимог чинного законодавства трудову книжку їй було видано лише 11 листопада 2013 року, з нею не проведено усіх розрахунків, не оплачено лікарняні. Зазначеними незаконними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, тому ОСОБА_1. просила суд поновити її на посаді провідного фахівця відділу по роботі з корпоративними клієнтами Північного регіонального управління ПАТ «Банк «Кредит Дніпро», стягнути з останнього на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 4 962 грн 32 коп., а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 50 тис. грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 жовтня 2014 року, в задоволенні позову ОСОБА_1. відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2014 року відмовлено ОСОБА_1. у відкритті касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2014 року ОСОБА_1. порушує питання про скасування ухваленого у справі рішення суду касаційної інстанції та направлення справи на новий касаційний розгляд з підстави, передбаченої пунктом четвертим частини першої статті 355 ЦПК України, - невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини другої статті 40 та частини третьої статті 492 КЗпП України.

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_1. посилається на постанови Верховного Суду України від 10 березня 2015 року та від 1 квітня 2015 року.

ОСОБА_1. указує на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1., перевіривши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява про перегляд оскаржуваного судового рішення підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 8 травня 2007 року ОСОБА_1. було прийнято на роботу до відповідача на посаду провідного фахівця Харківського відділення, а 22 червня 2012 року переведено на посаду провідного фахівця відділу по роботі з корпоративними клієнтами Північного регіонального управління ПАТ «Банк «Кредит Дніпро». 6 листопада 2013 року вона була звільнена з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності працівників ПАТ «Банк «Кредит Дніпро» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1., суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що позивачкою не доведено факт порушення відповідачем її трудових прав, звільнення ОСОБА_1. відбулося правомірно з дотриманням вимог статей 40, 492 КЗпП України, оскільки остання, будучи поінформованою про наявність вакантних посад, не вчинила жодних дій для свого працевлаштування, заяв на їх заміщення не подавала.

Разом із тим, у інших справах, що виникли з подібних правовідносин за аналогічних обставин, на які як на приклад невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним в постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, посилається у своїй заяві ОСОБА_1., на відміну від справи, яка переглядається, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 10 березня 2015 року та від 1 квітня 2015 року, містяться висновки про те, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику всі вакансії, які відповідають освіті, кваліфікації та досвіду працівника і які існують на даному підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Отже, існує невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні зазначених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_54/ed_2013_07_04/pravo1/KD0001.html?pravo=1> України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2013_07_04/pravo1/KD0001.html?pravo=1> України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2013_07_04/pravo1/KD0001.html?pravo=1> встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_305/ed_2013_07_04/pravo1/KD0001.html?pravo=1> України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Проте суд касаційної інстанції, погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, на зазначене уваги не звернув. Суд першої інстанції неналежно встановив фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірив, чи були на той час наявні вакантні посади, які відповідали кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивачки, чи було їх запропоновано позивачці, що є обов'язком роботодавця відповідно до вимог статті 492 КЗпП України.

Відповідно до вимог частини 1 статті 3602 ЦПК України Верховний Суд України розглядає справи за правилами перегляду судових рішень у касаційному порядку, а тому згідно зі статтею 335 ЦПК України не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та давати їм оцінку.

Допущені судами порушення не дозволяють Верховному Суду України прийняти рішення по суті спору.

Ураховуючи викладене, судові рішення ухвалені по справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 3603, частинами першою та другою статті 3604 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2014 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 жовтня 2014 року та рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Н.П. Лященко
Судді: Л.І. Григор'єва Ю.Л. Сенін
В.І. Гуменюк В.М. Сімоненко
Л.І. Охрімчук А.Г. Ярема
Я.М. Романюк