Ухвала

іменем україни

08 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Дем'яносова М.В., Кафідової О.В., Колодійчука В.М., Маляренка А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення порушень права власності шляхом закриття самочинно влаштованого виходу з квартири та заборону вчиняти певні дії, за касаційною скаргою представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 − на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_8, у якому просила усунути порушення права власності шляхом закриття самочинно влаштованого виходу з квартири АДРЕСА_1 на сходовий майданчик другого поверху другого під'їзду вказаного будинку шляхом демонтажу дверей, закладення отвору камінням та штукатуренням; заборонити відповідачам самовільно влаштовувати вихід з належної їм квартири № 26 на сходовий майданчик другого поверху другого під'їзду вказаного будинку без отримання згоди позивачки, а також без дотримання процедури реконструкції квартири, встановленої чинним законодавством.

Позов обґрунтовувала тим, що вказаний вихід був влаштований відповідачами самовільно, без отримання письмової згоди позивачки, як власника суміжної квартири та без дотримання процедури, встановленої чинним законодавством. Такі дії, на думку позивачки, порушують її права, як співвласника будинку. Позовні вимоги щодо заборони відповідачам у майбутньому самовільно влаштовувати вихід з належної ним квартири без отримання згоди позивачки та всупереч встановленому чинним законодавством порядку проведення реконструкції житла обґрунтовані тим, що відповідачі не вперше самовільно влаштовують вихід з належної ним квартири. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2012 року у цивільній справі № 1522/8865/12 відповідачів було зобов'язано закрити самовільно влаштований ними у червні 2011 року вихід з квартири № 26 на сходовий майданчик другого поверху другого під'їзду будинку. Рішення суду набрало законної сили 16 січня 2012 року та було виконане у встановленому законом порядку 14 серпня 2013 року. Незважаючи на це, вже 21 серпня 2013 року відповідачі знову самовільно влаштували такий вихід.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2015 року, позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_8, ОСОБА_8 за власний рахунок закрити вихід з квартири АДРЕСА_1 на сходовий майданчик другого поверху під'їзду № 2 будинку шляхом демонтажу дверей, закладення отвору камінням та штукатуренням.

Заборонено ОСОБА_8, ОСОБА_8 влаштовувати вихід з належної їм на праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_2 на сходовий майданчик другого поверху другого під'їзду вказаного будинку без отримання письмової згоди ОСОБА_6, а також без дотримання процедури реконструкції квартири, встановленої чинним законодавством.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9 − просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, курувався тим, що оскільки дані про отримання відповідачами дозвільних документів на проведення реконструкції будинку відсутні, отже, реконструкція була проведена самовільно, що є порушенням прав інших співвласників цього майна, навіть у випадку, коли внаслідок таких дій (реконструкції) вказане майно не було зруйноване і його не було пошкоджено.

Такий висновок судів є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які правильно застосовані з огляду на наступне.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14 травня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Кучерук С.Н., зареєстрованого за № 9-1216, ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_3. Право власності на вказану квартиру зареєстроване в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 17 травня 1996 року.

На підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, посвідчених державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_11, зареєстрованих в реєстрі за № № 3-769 та 3-771, квартира № 26 належить відповідачам у рівних частинах, по Ѕ кожному. Право власності відповідачів зареєстроване Комунальним підприємством «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягами від 14 червня 2011 року № 30279681 та від 11 липня 2011 року № 30574713.

Судами також встановлено, що квартира № 25, яка належить ОСОБА_6, є суміжною відносно квартири № 26, яка належить відповідачам.

За положеннями ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Зазначене право передбачене також ч. 2 ст. 382 ЦК України <nau://ukr/435-15|st382>, відносно до якої власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Рішеннями Конституційного Суду України від 2 березня 2004 <nau://ukrp710-04> pоку № 4-рп/2004 у справі № 1-2/2004 та від 9 листопада 2011 року № 14-рп/2011 у справі № 1-22/2011 визначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) відповідно до п. 2 ст. 10 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду <nau://ukr/2482-12|st10>» передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир, що засвідчується єдиним документом − свідоцтвом про право власності на квартиру.

Тобто право володіння, користування та розпорядження допоміжними приміщеннями мають усі співвласники житлового будинку.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦК України <nau://ukr/435-15|st369> розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою усіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Судами також встановлено, що позивачка своєї згоди на реконструкцію будинку з демонтажем частини несучої стіни не надавала, крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які дані про отримання відповідачами дозвільних документів на проведення реконструкції будинку.

З огляду на вищенаведені обставини та з урахуванням зазначених норм матеріального права суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що дії вчинені відповідачами щодо реконструкції квартири № 26 та влаштування виходу на сходовий майданчик другого поверху другого під'їзду, є незаконними оскільки вчинені без отримання відповідачами дозвільних документів на проведення реконструкції та без згоди позивача відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, що порушує право ОСОБА_6 на володіння, користування та розпорядження сходовим майданчиком, що належать на праві спільної сумісної власності власникам багатоквартирного будинку та є у їх спільному користуванні згідно зі ч. 2 ст. 382 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 <nau://ukr/1618-15|st10>, ч. 2 ст. 59 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st59> кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідачі належних доказів, які б спростовували доводи позивача, суду не надали.

З урахуванням наведеного колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 − відхилити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді: М.В. Дем'яносов О.В. Кафідова В.М. Колодійчук А.В. Маляренко