Справа № 473/635/15-ц
"01" квітня 2015 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Вуїва О.В., при секретарі Лукіянчиній Т.І.,
за участю: представника позивачки ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Білоусівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 державна нотаріальна контора Миколаївської області, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,
В лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Білоусівської сільської ради Вознесенського району про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування в якому вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_4, а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її дідусь ОСОБА_5.
Після смерті останнього відкрилася спадщина до складу якої входить земельна ділянка площею 7,36 га., розташована в межах території Білоусівської сільської ради Вознесенського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Позивачка, як спадкоємець за законом, прийняла спадщину шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном. Проте нотаріус відмовив ОСОБА_2 в оформленні спадкових прав, вказуючи на те, що позивачка пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини, водночас спадщина була прийнята іншим спадкоємцем за заповітом (ОСОБА_6), що позбавляє позивачку права на спадкування.
Однак ОСОБА_2, вказуючи на фактичне прийняття нею спадщини та на те, що ОСОБА_6, як спадкоємець за заповітом, спадщину не прийняла, що в подальшому підтвердила своєю заявою, виходячи з неможливості оформлення спадщини через нотаріальні органи, просила в судовому порядку встановити факт прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_5 та визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 7,36 га., розташовану в межах території Білоусівської сільської ради Вознесенського району, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5
В судовому засіданні, що проводилося без особистої участі позивачки, її представник ОСОБА_1позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
Представник відповідача - Білоусівської сільської ради Вознесенського району в судове засідання не з'явився, судом належним чином про час та місце розгляду справи повідомлений, причину неявки суду не повідомив.
Представник третьої особи - Другої ОСОБА_3 державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та заперечення проти позову, вказуючи на безпідставність вимог ОСОБА_2
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивачки проти цього не заперечувала.
Заслухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Зокрема судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки ОСОБА_4, а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її дідусь ОСОБА_5.
Після смерті останнього відкрилася спадщина до складу якої входить земельна ділянка площею 7,36 га., розташована в межах території Білоусівської сільської ради Вознесенського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Позивачка, як спадкоємець за законом в порядку спадкової трансмісії, прийняла спадщину шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном, зокрема на законних підставах заволоділа правовстановлюючим документом та технічною документацією на землю, здійснювала управління ділянкою, з 2003 року особисто отримувала плату за оренду землі (а.с. 11-17).
Згідно ч. 1 ст. 234 ЦПК України, п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав за відсутності іншого порядку встановлення цих фактів.
Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні викладений в ч. 1 ст. 256 ЦПК України та не є вичерпним.
Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.
Враховуючи обставини справи та довідку-роз'яснення нотаріуса, суд вбачає підстави для встановлення факту прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_5
Разом з тим згідно п. 5 прикінцевих та перехідних положень чинного Цивільного кодексу України правила книги шостої цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.
Оскільки, як встановлено судом, спірна ділянка у якості спадщини була прийнята ОСОБА_2 у 2003 році шляхом вступу позивачкою у володіння та управління цим майном, а тому відносини спадкування регулюються положеннями Цивільного кодексу України (1963 року), чинного на час відкриття та прийняття спадщини.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
За загальним правилом, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та які не припинилися з його смертю.
З положень ст. 548 ЦК України (1963 року) вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Згідно ст. 549 ЦК України (1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня її відкриття він подав відповідну заяву про прийняття спадщини або вчинив дії, що свідчать про вступ у володіння або управління спадковим майном.
Матеріали справи вказують на те, що позивачка, як спадкоємець за законом в порядку спадкової трансмісії, належним чином прийняла спадщину.
Що стосується спадкоємця за заповітом ОСОБА_6, то суд не може погодитися з письмовими доводами третьої особи щодо прийняття нею спадщини в зв'язку з наступним.
Відмовляючи в оформленні спадкових прав позивачки, нотаріус посилався на те, що спадщина прийнята ОСОБА_6, як спадкоємцем за заповітом, оскільки остання на момент смерті спадкодавця постійно проживала разом з ним. Вказана обставина автоматично усуває спадкоємця за законом від спадкування.
Проте суд не може погодитися з цим, оскільки чинним на момент відкриття та прийняття спадщини законом (ст. 549 ЦК України (1963 року)) встановлено виключний перелік дій, які необхідно здійснити спадкоємцю для підтвердження прийняття ним спадщини: подати відповідну заяву про прийняття спадщини або вчинити дії, що свідчать про вступ у володіння або управління спадковим майном.
Тобто закон до 2004 року не прирівнював постійне проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини до дій, що свідчать про прийняття ним спадщини.
В матеріалах справи відсутні належні докази прийняття ОСОБА_6 спадщини після смерті ОСОБА_5 в порядку, передбаченому ст. 549 ЦК України (1963 року).
Навпаки своєю заявою, поданою до виконкому Білоусівської сільської ради Вознесенського району ОСОБА_6 підтвердила те, що спадщину після смерті ОСОБА_5 вона не приймала та на неї не претендує.
Судом також не виявлено інших осіб (крім позивачки), що прийняли спадщину або мають право на обов'язкову її частку.
Враховуючи встановлені обставини, виходячи з неможливості оформлення позивачкою спадщини через нотаріальні органи, а тому право ОСОБА_2 на спадщину підлягає захисту в судовому порядку.
Керуючись ст. ст. 209, 212, 213, 214, 215, 226, 228, 233 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до Білоусівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 державна нотаріальна контора Миколаївської області, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування - задовольнити повністю.
Встановити факт прийняття ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщини після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Білоусівка Вознесенського району Миколаївської області шляхом вступу нею у володіння та управління спадковим майном.
Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на земельну ділянку, площею 7,36 га., що знаходиться в межах території Білоусівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Білоусівка Вознесенського району Миколаївської області.
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання ним копії рішення.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В. Вуїв