Ухвала

іменем україни

10 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_3, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Метан», про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилалося на те, що 25 травня 2007 року між ПАТ «Укргазбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Метан» (далі - ТОВ «Метан») укладений кредитний договір № 6-VIP, відповідно до якого останньому був наданий кредит в розмірі 11 999 792 грн строком до 25 травня 2016 року зі сплатою відсотків: у період з 25 травня 2007 року по 19 липня 2011 року - 17,5 %, у період з 19 липня 2011 року по 25 травня 2016 року - 17 %.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 06 жовтня 2008 року між ПАТ «Укргазбанк», ТОВ «Метан» та ОСОБА_3 укладений договір поруки № 1, з подальшими змінами, відповідно до якого останній відповідає за виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

Позичальником порушено умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 04 серпня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 13 940 826,60 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 7 756 694,49 грн.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 заборгованість ТОВ «Метан» за кредитним договором від 19 липня 2007 року в редакції додаткової угоди від 19 липня 2011 року в розмірі 7 756 694 грн 49 коп., з яких: 7 076 384 грн 06 коп. - заборгованість за кредитом; 559 335 грн 96 коп. - заборгованість за відсотками; 46 529 грн 65 коп. - строкова заборгованість за відсотками за період з 01 травня 2014 року по 12 травня 2014 року; 29 920 грн 33 коп. - неустойка за несвоєчасне повернення кредиту та 44 524 грн 49 коп. - неустойка за несвоєчасну сплату відсотків та судовий збір в розмірі 3 562 грн 80 коп.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 29 січня 2015 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 жовтня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що боржником порушено умови виконання кредитного договору, а позивач скористався своїм правом та звернувся до суду з вимогами до поручителя. При цьому суди зазначили, що позивачем не пропущений шестимісячний строк для звернення з вимогами до поручителя, оскільки договором поруки визначено, що порука припиняється у разі якщо банк протягом 3-х років з дня настання строку виконання зобов'язання боржником за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання зобов'язання не визначений або визначений моментом вимоги, то відповідальність поручителя припиняється після закінчення одного року з дня укладання цього договору.

За вимогами стпттей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судами встановлено, що 25 травня 2007 року між ПАТ «Укргазбанк» та ТОВ «Метан» укладений кредитний договір № 6-VIP, відповідно до якого останньому був наданий кредит в розмірі 11 999 792 грн строком до 25 травня 2016 року зі сплатою відсотків: у період з 25 травня 2007 року по 19 липня 2011 року - 17,5 %, у період з 19 липня 2011 року по 25 травня 2016 року - 17 %.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 06 жовтня 2008 року між ПАТ «Укргазбанк», ТОВ «Метан» та ОСОБА_3 укладений договір поруки № 1, з наступними змінами, відповідно до якого останній відповідає за виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

Позичальником порушено умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 7 756 694,49 грн.

Відповідно до частини 3 статті 355 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

У пункті 5.1 договору поруки сторони визначили, що договір діє до припинення забезпеченого ним зобов'язання позичальника за кредитним договором.

Відповідно до пункту 5.2 договору поруки порука припиняється, якщо кредитор протягом 3-х років з дня настання строку виконання зобов'язання позичальника за договором не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання зобов'язання не визначений або визначений моментом вимоги, то відповідальність поручителя припиняється після закінчення одного року з дня укладання цього договору.

Згідно із статтею 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як вбачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 25 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

03 квітня 2013 року позивач направив боржнику та поручителю претензію (вимогу) про погашення заборгованості в розмірі 13 831 478,97 грн у термін до 15 квітня 2013 року.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Крім того, при застосуванні частини четвертої статті 559 ЦК України слід ураховувати таке.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і пункту 3.2.8 кредитного договору використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши 03 квітня 2013 року претензію-повідомлення (вимогу) про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання 15 квітня 2013 року, а тому з цієї дати відраховується його право пред'явити вимогу до поручителя протягом шести місяців.

З позовом до суду позивач звернувся 16 грудня 2013 року, тобто після спливу шестимісячного строку.

Таким чином, суди попередніх інстанцій помилково дійшли висновку про задоволення позовних вимог до поручителя та невірно застосували норми матеріального права щодо припинення поруки.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, не перевірені всі докази у справі, судові рішення не відповідають вимогам статті 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня О.М. Ситнік