Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.06.2015 Справа №607/6749/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Сташків Н.М.,

за участі секретаря судового засідання Рихліцької О.А.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 пред'явив до суду позов до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 1674,36 доларів США. Зазначені вимоги обґрунтовує тим, що між ними укладено у формі розписки договір позики, за умовами якого позивач позичив відповідачу 1500 доларів США на строк до 03 жовтня 2014 року. Однак зобов'язання за договором відповідач ОСОБА_2 не виконав, коштів у зазначеному розмірі не сплатив. З цих підстав позивач просить стягнути з відповідача основну суму боргу в розмірі 1500 доларів США, а також, беручи до уваги, що договором не визначено розміру процентів, то на підставі ст. 1048 Цивільного кодексу України стягнути відсотки за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного банку України, що за період з 19 вересня 2014 року по 17 квітня 2015 року становить 150,32 доларів США, а також 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за вказаний період у розмірі 24,04 доларів США.

В подальшому позивач подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, у зв'язку із тим, що зобов'язання станом на 2 червня 2015 року відповідачем не виконано, а тому просить стягнути заборгованість за договором позики у розмірі 1735,37 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на 02 червня 2015 року, становить 37123,55 гривень, в тому числі: основна сума боргу - 1500 доларів США, заборгованість за відсотками за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного банку України - 205,79 доларів США, 3% річних за прострочення виконання зобов'язання - 29,58 доларів США.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав із викладених у позовній заяві та уточненнях до неї мотивів та просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зазначив, що не погоджується із нарахованими відсотками за користування грошовими коштами, оскільки договором позики сплата відсотків не передбачена та він не має фінансової можливості на даний час повернути кошти.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

19 вересня 2014 року сторони уклали договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу 1500 доларів США з терміном повернення до 03 жовтня 2014 року, що підтверджується письмовою розпискою з власноручним підписом відповідача ОСОБА_2

Таким чином відповідно до ст. 1046 ЦК України сторони уклали договір позики.

Зокрема, як слідує з правової позиції, викладеної в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором .

У передбачений укладеним між сторонами договором строк повернення позики - 03 жовтня 2015 року ОСОБА_2 боргу не повернув. Вимоги ОСОБА_3 про повернення коштів ігнорує.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок у встановлений у зобов'язанні строк.

Однак усупереч указаним вимогам закону відповідач ОСОБА_2 як позичальник свого обов'язку повернути позивачу ОСОБА_3 як позикодавцеві позичені кошти в розмірі 1500 доларів США на підставі договору позики в обумовлений у ньому строк не виконав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Саме такий правовий висновок про застосування статті 1048 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-36 цс14.

Як слідує з наведеного в позовній заяві розрахунку, за період з 19 вересня 2014 року по 02 червня 2015 року розмір відсотків за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного банку України, з урахуванням строку користування грошовими коштами, кількості днів користування грошовими коштами та облікової ставки Національного банку України, становить 205,79 доларів США.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

За вказаних обставин, беручи до уваги, що відповідачем сума боргу за договором позики не сплачена, позивач набув право на отримання від відповідача 3% річних, починаючи з 03 жовтня 2014 року.

Як слідує з наведеного в позовній заяві розрахунку, за період з 04 жовтня 2015 року по 02 червня 2015 року, 3% річних від простроченої суми за вказаним договором становить 29,58 доларів США.

При цьому, враховуючи, що розрахунок 3% річних проводиться шляхом добутку суми заборгованості і кількості днів прострочення, помноженого на 3 та поділеного на 365 і на 100, судом установлено, що обчислена позивачем сума, яку він просить стягнути з відповідача, не перевищує суми, яка обчислена шляхом застосування зазначеної методики.

За вказаних обставин суд приходить до переконання по істотне порушення відповідачем прав позивача, оскільки він значною мірою позбавлений можливості отримати кошти, на які розраховував при укладенні договору позики, а вимоги позивача про стягнення як суми боргу, так і відсотків у розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 19 вересня 2014 року по 17 квітня 2015 року, а також 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за вказаний період, грунтуються на вимогах закону.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача ОСОБА_2 про неможливість виконання зобов'язання за договором позики з причини скрутного матеріального становища, оскільки ця обставина не є підставою звільнення від виконання взятих за договором зобов'язань.

Разом із тим, беручи до уваги, що предметом укладеного між сторонами договору позики є грошові кошти в іноземній валюті, слід зазначити таке.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Таким чином, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в п. 14 Постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Оскільки судом установлено наявність підстав для стягнення з відповідача в користь позивача суми боргу, відсотків у розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 19 вересня 2014 року по 17 квітня 2015 року, а також 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за вказаний період, загальний розмір яких становить 1735,37 доларів США, цю суму боргу слід перевести на національну валюту з урахуванням офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України на 02 червня 2015 року, який складає 2108,4888 гривень за 100 доларів США. Таким чином сума боргу, що підлягає до стягнення з відповідача, в переведенні на національну валюту становить 37123 гривні 55 копійок.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення вимог позивача шляхом стягнення в його користь із відповідача заборгованості за договором позики від 19 вересня 2014 року 1735,37 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на 02 червня 2015 року.

Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 372 гривні 40 копійок понесених позивачем і документально підтверджених судових витрат.

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527, 530, 625 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 215, 223, ч. 1 ст. 294, ч. 1 ст. 296 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (мешканця АДРЕСА_1, реєстраційний обліковий номер картки платника податків НОМЕР_1) в користь ОСОБА_3 (мешканця АДРЕСА_2) заборгованість за договором позики від 19 вересня 2014 року у розмірі 1735,37 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на 02 червня 2015 року, становить 37123 (тридцять сім тисяч сто двадцять три) гривні 55 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 372 гривні 40 копійок понесеного судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення суду виготовлено 05 червня 2015 року.

Головуючий суддяН. М. Сташків