УХВАЛА

іменем україни

10 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, приватної фірми «Фрей-СЛВВ», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання незаконними та скасування розпорядження районної адміністрації, свідоцтва про право власності, державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання частково незаконною та скасування ухвали міської ради, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння за касаційними скаргами ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, та Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 9 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 1 листопада 1968 року перебуває із ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, під час якого вони 25 квітня 1998 року придбали квартиру АДРЕСА_1. Власником іншої квартири є ОСОБА_5 3 грудня 1999 року ОСОБА_6 без його згоди подарувала спірну квартиру ОСОБА_4 Зазначав, що Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради за заявами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було прийнято розпорядження від 9 жовтня 2003 року № 1141 про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, на підставі якого їм видано свідоцтво про право власності на указаний житловий будинок. Згідно ухвали Львівської міської ради від 25 березня 2004 року № 1159 передано їм у спільну сумісну власність земельну ділянку для обслуговування указаного житлового будинку, і ОСОБА_4 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 3 жовтня 2013 року указаний договір дарування було визнано недійсним.

З урахуванням зазначеного, позивач просив суд визнати незаконними та скасування указані розпорядження органів влади, свідоцтва про право власності, державний акт на право власності на земельну ділянку, визнати за ним право власності на спірну квартиру та витребувати це майно із чужого незаконного володіння у приватної фірми «Фрей-СЛВВ», яке стало власником цього майна на підставі незаконного відчуження його ОСОБА_4 шляхом складання акту приймання-передачі від 18 січня 2014 року як внесок до статутного капіталу фірми.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 9 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконними та скасовані: розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 9 жовтня 2003 року № 1141 «Про оформлення права власності на будинок АДРЕСА_1»; свідоцтво про право власності від 9 жовтня 2003 року, видане Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради на зазначений будинок; ухвалу Львівської міської ради від 25 березня 2004 року № 1159 «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові» - пункт 132 в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_4 земельної ділянки, площею 0,0742 га. для обслуговування будинку; державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0742 га. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребувано квартиру на його користь.

У касаційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_7, та Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, просять скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що з визнанням договору дарування спірної квартири недійсним, який став однією з підстав для прийняття зазначених вище рішень органів влади та видачі відповідних правовстановлюючих документів, втрачаються всі його юридичні наслідки. При цьому зазначав, що указане майно вибуло із володіння власника не з його волі, тому він має право на його витребування від добросовісного набувача за правилами ст. 388 ЦК України, оскільки майно передано до статутного капіталу не господарського товариства, а приватного підприємства, отже, приватна фірма «Фрей-СЛВВ» набула його безоплатно. Крім того, суд вважав, що строк позовної давності щодо вимог про визнання указаних рішень незаконними не сплив, оскільки вони прийняті до 15 січня 2012 року, коли законом були внесені зміни до п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, отже, з цієї дати і слід рахувати цей строк, який спливає 15 січня 2015 року.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що з 1 листопада 1968 року ОСОБА_3 перебуває із ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, під час якого вони 25 квітня 1998 року придбали квартиру АДРЕСА_1 Власником іншої квартири є ОСОБА_5 3 грудня 1999 року ОСОБА_6 без згоди ОСОБА_3 подарувала спірну квартиру ОСОБА_4

Розпорядження голови районної адміністрації Львівської міської ради від 3 жовтня 2003 року № 1141 за ОСОБА_4 оформлено права власності на 52/100 спірного житлового будинку, а за ОСОБА_5 - на 48/100, їм були видані відповідні свідоцтва.

Також судом установлено, що 18 січня 2014 року на підставі рішення засновників приватної фірми «Фрей-СЛВВ» прийнято від ОСОБА_4 52/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1, як її внесок до статутного капіталу, і таким чином зазначена фірма набула права власності.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 3 жовтня 2013 року указаний договір дарування від 3 грудня 1999 року було визнано недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно набуте безоплатно у особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

З урахуванням наведеного, суди повинні були визначитись із предметом доказування сторін, а саме: яким чином майно вибуло з володіння власника та чи новий власник набув його оплатно чи безоплатно.

Як роз'яснено судам у п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позову власника про витребування майна, переданого як вклад до статутного (складеного) капіталу господарського товариства, суд має враховувати, що отримання майна як вкладу до статутного (складеного) капіталу є відплатним придбанням, оскільки в результаті передання вкладу особа набуває права учасника господарського товариства.

Пославшись на зазначене роз'яснення пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, суди належним чином його не врахували і не звернули уваги на те, що, передавши до статутного капіталу в якості внеску своє майно, ОСОБА_4 набула прав учасника цієї приватної фірми. У зв'язку з цим, така передача майна не є безоплатною. Отже, витребування цього майна на користь позивача, як такого, що набуте приватною фірмою «Фрей-СЛВВ» безоплатно, є безпідставним.

Крім того, згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі є саме момент, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Правильне визначення моменту початку перебігу строку позовної давності визначає наскільки правильно буде вирішено спір. Неправильне визначення цього моменту призводить до штучного скорочення або подовження строку позовної давності.

Згідно з чч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, ОСОБА_4 посилалася на те, що спірне майно було передано до статутного (складеного) капіталу приватної фірми «Фрей-СЛВВ» з урахуванням свідоцтва про право власності на майно від 9 жовтня 2003 року, Державного акта на землю від 25 березня 2004 року, які визнано незаконними, а позов пред'явлено у березні 2013 року і про їх наявність позивач достовірно знав.

Оскільки суди не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, їх судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, та Галицької районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 9 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик