У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_6, третя особа - Орган опіки та піклування Орджонікідзевського району, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нечипоренко Галина Флоріївна, про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 24 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 28 квітня 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та дружиною ОСОБА_4 - ОСОБА_6 укладений кредитний договір № ZPC0GA00000648, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 93 530 доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором,

28 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки на момент укладення договору іпотеки від 28 квітня

2007 року не було отримано згоду органу опіки та піклування, просив визнати спірний договір іпотеки від 28 квітня 2007 року недійсним.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя

від 29 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 24 лютого 2015 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 29 вересня 1995 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_5 (а. с. 5−6).

28 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № ZPC0GA00000648, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 93 530 доларів США на споживчі цілі (а. с. 10−11).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором,

28 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 8).

28 квітня 2007 року ОСОБА_4 надав нотаріально посвідчену заяву про згоду на передачу його дружиною ОСОБА_6 квартиру в іпотеку банку (а. с. 30).

Відповідно до п. 35.2 договору іпотеки від 28 квітня 2007 року іпотекодержатель стверджує, що за адресою місцезнаходження предмета іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинні утримувати іпотекодавець, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користуватися предметом іпотеки (а. с. 9).

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

У п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до довідки Житлово-експлуатаційної дільниці № 58 КП ВРЕЖО № 13 Запорізької міської ради від 04 квітня 2007 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа - ОСОБА_8, 1947 року народження (а. с. 29).

Згідно з довідкою Центра обслуговування споживачів № 13 міського комунального підприємства «Основаніє» Запорізької міської ради від 16 жовтня 2013 року № 260 ОСОБА_6 та її дочка ОСОБА_5 місця реєстрації не мають (а. с. 7).

У заяві про надання згоди на передачу квартири в іпотеку за спірним договором іпотеки від 27 квітня 2007 року місце реєстрації ОСОБА_4 зазначено - АДРЕСА_2 (а. с. 30).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновителів) або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Суди дійшли правильного висновку, що на час укладення оскаржуваного договору іпотеки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 не мала права користування предметом іпотеки, тому попередня згода органів опіки та піклування на укладення договору іпотеки не вимагалася і обґрунтовано відмовили у позові.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя

від 29 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області

від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Горелкіна Н.А., Євграфова Є.П.