У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що у серпні 2013 року їй випадково стало відомо про укладення 31 серпня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу холодильної станції 4HB512/HSN 7471-75 VBITZER, конденсатор Gutner, 2007 року випуску. Оскільки холодильна станція придбана у період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя, вона як співвласник своєї згоди на продаж холодильної станції не надавала, тому просила визнати договір купівлі-продажу недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва

від 28 травня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 27 грудня 1997 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебувають у шлюбі (а. с. 11).

26 жовтня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гранд Медія Груп» та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким останні придбав холодильну станцію 4HB512/HSN 7471-75 VBITZER, конденсатор Gutner, 2007 року випуску. Факт передачі майна підтверджений атом приймання-передачі від 26 жовтня 2011 року (а. с. 12−15).

31 серпня 2012 року між суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_6 та суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким останні придбав холодильну станцію 4HB512/HSN 7471-75 VBITZER, конденсатор Gutner, 2007 року випуску. Факт передачі майна підтверджений атом приймання-передачі від 31 серпня 2012 (а. с. 16−21).

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відповідно до положень ст. ст. 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Навіть і в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13.

Суди обґрунтовано відмовили у позові, оскільки договір купівлі-продажу холодильної установки був укладений між двома суб'єктами підприємницької діяльності, а не між фізичними особами, тому підстави для визнання цього договору недійсним у зв'язку з відсутністю згоди позивачки на укладання правочину на підставі ч. 2 ст. 65 СК України відсутні.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Горелкіна Н.А., Євграфова Є.П.