Ухвала

іменем україни

01 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Дем'яносова М.В., Кафідової О.В.,

Леванчука А.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ( далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 28 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір на суму 150 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 26 листопада 2026 року. Кредит було надано для придбання нерухомості.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між цими ж сторонами 28 листопада 2006 року було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_3 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 28 листопада 2006 року.

Враховуючи невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, банк просив в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та виселити відповідачів із даної квартири.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 28 листопада 2006 року у загальному розмірі 226 415,45 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 11 березня 2014 року становить 2 091 150 грн 46 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 196 624,84 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 1 816 007 грн 36 коп.; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 18 803,60 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 173 668 грн 17 коп.; заборгованість з комісії - 3 400 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 31 402 грн 06 коп.; нарахована пеня - 7 587,01 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 70 072 грн 87 коп., - звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 28 листопада 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., а саме: квартиру АДРЕСА_1, що складається в цілому з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 49,60 кв. м, загальною площею 82,50 кв. м, заставною вартістю 947 885 грн., що за офіційним курсом Національного банку України станом на 28 листопада 2006 року становить 187 700 доларів США, та належить іпотекодавцю ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. 28 листопада 2006 року, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів згідно з Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 28 листопада 2006 року, виданим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., з укладанням ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дії, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з малолітнім ОСОБА_6, 2007 року народження, з квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 28 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 150 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 26 листопада 2026 року. Кредит було надано для придбання нерухомості.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між цими ж сторонами 28 листопада 2006 року було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_3 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 28 листопада 2006 року.

Позичальник належним чином не виконував взяті на себе договірні зобов'язання, у зв'язку із чим у нього виникла заборгованість зі сплати кредитних коштів, яка станом на 11 березня 2014 року становила 226 415,45 доларів США, а тому банк скористався своїм правом звернення до суду із указаним позовом.

Повністю задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель набуває право звернення на предмет іпотеки та виселення осіб, які там проживають.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що відповідач отримав кредит в іноземній валюті саме для придбання нерухомості, квартира, яка передана ним в іпотеку, є єдиним його житлом, її площа становить менше 140 кв. м, іншого житла на праві власності він не має, а тому відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на вказану квартиру не може бути звернуто стягнення.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Указаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування вказаного рішення та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді апеляційний суд має встановити наявність або відсутність загальних підстав для примусового стягнення на належне відповідачу майно.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

А.О. Леванчук

І.М. Фаловська