Ухвала

іменем україни

01 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Амеліна В.І., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ в натурі частки нерухомого майна, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 04 вересня 2014 року

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив виділити йому в натурі у власність Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1, Ѕ частину земельної ділянки площею 0,07 га та Ѕ частину земельної ділянки площею 0,105 га, які розташовані за зазначеною адресою, відповідно до варіанту № 2 висновку будівельно-технічної експертизи від 29 січня 2014 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 травня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 04 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав, апеляційний суд виходив з того, що позивач відчужив Ѕ частину належних йому будинку та земельних ділянок відповідачу, а тому відповідач є одноосібним власником спірного житлового будинку та земельних ділянок.

Проте погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 29 грудня 1987 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб, актовий запис №123.

26 квітня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договори дарування, за якими ОСОБА_3 передає безоплатно у власність ОСОБА_4 Ѕ частину житлового будинку № АДРЕСА_1 Тернопільського району Тернопільської області, Ѕ частину земельної ділянки площею 0,105 га та Ѕ частину земельної ділянки площею 0,07 га, які розташовані на території Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справи, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 28 вересня 2011 року встановлено, що договори дарування житлового будинку та земельних ділянок, укладені 26 квітня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, є удаваними та спрямовані на приховання інших правочинів - договору поділу спільного сумісного майна подружжя, які сторони насправді вчинили. Разом з тим, зміст оспорюваних (удаваних) правочинів свідчить, що сторони фактично уклали правочини про поділ майна, що не суперечить закону.

Згідно зі ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Як установлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 28 вересня 2011 року, за змістом оспорюваних договорів відчужено по Ѕ частині від кожного виду майна, що узгоджується з вимогами вищевказаних норм, які передбачають істотні умови для даного виду договорів.

Вирішуючи справу, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України обставини справи встановив неповно, не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин; у достатній мірі не перевірив доводи апеляційної скарги; вважаючи, що після укладення договорів дарування відповідач стала одноосібним власником спірного майна, суд не врахував та не дав оцінки свідоцтву про право власності на житловий будинок та державним актам про право приватної власності на земельні ділянки, відповідно до яких позивач на час укладення договорів дарування був єдиним власником спірних об'єктів і після відчуження їх Ѕ частини залишився співвласником іншої Ѕ частини; не взяв до уваги, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що удаваними договорами дарування сторони фактично уклали між собою договори про поділ майна подружжя, і що наразі співвласник майна заявив позов про виділ майна в натурі, що не суперечить вимогам чинного законодавства, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи те, що порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 04 вересня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Головуючий
Судді:В.І. Амелін Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко Судді: В.І. Амелін