Ухвала

іменем україни

10 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Колодійчука В.М., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 7, комунального житлово ремонтно-експлуатаційного виробничого підприємства, Дніпропетровської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження і наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку і стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати розпорядження про її звільнення, визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення, поновити її на посаді начальника Комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 7, стягнути із Комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 7 на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, яка станом на 16 жовтня 2014 року становила 191 799 грн 36 коп., та в подальшому, що буде накопичуватись з розглядом справи, стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а також стягнути 5 тис. грн у відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 працювала на посаді начальника комунального житлово-експлуатаційного підприємства №7 з 15 квітня 2009 року за трудовим контрактом, відповідно до розпорядження №194рк від 15 квітня 2009 року. Власником підприємства є Дніпропетровська міська рада. Термін дії контракту був встановлений по 14 квітня 2010 року.

Розпорядженням міського голови від 09 квітня 2012 року та наказом від 09 квітня 2012 року її було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 25 січня 2012 року №27/20 було вирішено провести реорганізацію комунальних житлово-експлуатаційних підприємств Бабушкінського району з припиненням юридичних осіб комунального житлово-експлуатаційного підприємства №7 шляхом приєднання до Комунального житлово ремонтно-експлуатаційного виробничого підприємства, яке є правонаступником прав та обов'язків комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 7.

02 лютого 2012 року ОСОБА_4 було попереджено про припинення діяльності комунального житлово-експлуатаційного підприємства №7 шляхом ліквідації її як юридичної особи та попереджено, що обіймана нею посада скорочується, а вона підлягає звільненню за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_4 вважає, що при її звільненні роботодавцем не було враховано її переважне право на залишення на роботі у зв'язку з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, при цьому їй не запропонували іншої роботи на підприємстві, крім того в день звільнення з нею не було проведено остаточного розрахунку, і на момент звільнення утворилась заборгованість по заробітній платі.

Посилаючись на викладені обставини ОСОБА_4 стверджує, що її незаконне звільнення та не проведення остаточного розрахунку порушило її трудові права та завдало їй моральної шкоди, яку остання оцінює в 5 тис. грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 Визнані незаконними та скасовані розпорядження Дніпропетровської міської ради за № 291-к від 09 квітня 2012 року про звільнення ОСОБА_4 та наказ про звільнення ОСОБА_4 за № 233-к від 02 квітня 2012 року. Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника Комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 7. Стягнуто із комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 7 на користь ОСОБА_4 заборгованість за час вимушеного прогулу, за період з 10 квітня 2012 року по 16 грудня 2014 року, в сумі 202 117 грн 68 коп. Решту позовних вимог залишено без задоволення. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог, що були залишені без задоволення, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути із комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 7 на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку, станом на 15 березня 2013 року, в сумі 71 317 грн 80 коп. та 5 тис. грн у відшкодування моральної шкоди, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції, врахувавши положення постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», обґрунтовано вказав, що звільнення позивача відбулося у порушення вимог діючого трудового законодавства, при цьому судом вірно враховано про відсутність правових підстав для застосування щодо роботодавця відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України та застосування положень ст. 2371 КЗпП України, так як тягар відшкодування працівнику моральної шкоди покладено на порушника прав працівника, однак ОСОБА_4 з вимогами про відшкодування моральної шкоди до її заподіювача не зверталась.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції та правомірно зазначив, що судом першої інстанції при ухвалені рішення дотримано норми матеріального та процесуального права, а висновки відповідають фактичним обставинам справи.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог, оскільки позивачем, у відповідності до положень ст.ст. 58, 60 ЦПК України, доведено та надано докази відповідно до викладених обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанції, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно і всебічно досліджено та оцінено обставини у справі, а матеріали справи та доводи касаційної скарги не свідчать про порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, крім того наведенні у касаційній скарзі доводи стосуються переоцінки доказів, наданих сторонами, та не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржених судових рішень, а тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5, - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.М. Колодійчук

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська