Провадження № 22-ц/779/1044/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Мелінишин Г.П., Беркій О.Ю.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: відповідача ОСОБА_2

його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про знесення самочинно збудованого гаражу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 30 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про знесення самочинно збудованого гаражу в м.Івано-Франківську по вул.Київська, 14. В обґрунтування позову посилався на те, що йому та відповідачу належить на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,0458 га по вул.Київська,14 в м.Івано-Франківську, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що посвідчується державним актом на право приватної власності на землю.

На даній земельній ділянці знаходиться двохквартирний житловий будинок, в якому квартира №2 належить йому, а квартира №1 - відповідачу.

На вказаній земельній ділянці відповідач самочинно побудував гараж. Побудова є самочинною з таких підстав. Відповідачем порушено вимоги ч.3 ст.89 Земельного кодексу та ч.1 ст.369 ЦК України, оскільки гараж побудовано без його, позивача, згоди на це. Всупереч ч.5 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.4 Закону України "Про архітекруну діяльність" гараж побудовано без розроблення та затвердження необхідної проектної документації.

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області 06.07.2011 року справді було виявлено та підтверджено факт самочинного будівництва гаражу відповідачем, що зафіксовано у протоколі про адміністративне правопорушення. За вказане порушення ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності.

Позивач просив ухвалити рішення про знесення ним, позивачем, самочинно збудованого відповідачем гаражу з наступним відшкодуванням підтверджених витрат на знесення.

Відповідач подав до суду зустрічний позов, в якому просив визнати за ним право власності на гараж №1 загальною площею 17,8 кв.м., що знаходиться в м.Івано-Франківську по вул.Київська, 14. Посилався на те, що за спільною домовленістю з позивачем у 2001 році вони разом збудували поруч з будинком два гаражі для зберігання власних транспортних засобів, по одному для кожного. Дозвільних документів на будівництво гаражу не оформлялось. У 2011 році він виготовив технічний паспорт на свій гараж №1, замовив звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж гаража. Проте 17.10.2011 року Інспекцією архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області йому було відмовлено у прийнятті гаража в експлуатацію у зв'язку з необхідністю отримання на це письмової згоди ОСОБА_4 як співвласника земельної ділянки. Враховуючи, що будівництво гаражу проведено ним зі згоди ОСОБА_4, з дотриманням будівельних, архітектурних, протипожежних норм і правил, використанням земельної ділянки за цільовим призначенням, а також зважаючи на те, що будівництвом не порушено прав інших осіб, просив позов задовольнити.

Первісний і зустрічний позови судом об'єднано в одне провадження.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про знесення самочинно збудованого гаражу відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на гараж №1 загальною площею 17,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Івано-Франківськ, вул.Київська, 14.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 291,26 грн.

На зазначене рішення ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, апелянт зазначає, що суд невірно розтлумачив положення ч.4 ст.376 ЦК України, внаслідок чого з'ясовував обставини, які не підлягали з'ясуванню у спірному випадку, а саме: чи порушено права ОСОБА_4 та чи має місце істотне порушення державних будівельних норм; та відмовив у задоволенні первісного позову з підстав відсутності доказів істотного порушення прав ОСОБА_4 як співвласника земельної ділянки та відсутності доказів істотного порушення державних будівельних норм, чим порушив положення ч.4 ст.376 та ст.391 ЦК України.

Стверджує, що суд першої інстанції неповністю зясував всі обставини, що мають значення для справи (зокрема, не зясував обставин того, чи мав місце факт заперечення з його сторони як співвласника земельної ділянки проти визнання за ОСОБА_2 права власності на самочинно збудований гараж; та чи мав місце факт наявності перешкод, створених таким самочинним будівництвом, у здійсненні ним як співвласником земельної ділянки права користування та розпоряджання земельною ділянкою), чим порушив норми процесуального права - ч.1 ст.212 та ч.3 ст.213 Цивільного процесуального кодексу України.

Вважає, що в матеріалах справи містяться докази його заперечень як співвласника земельної ділянки проти визнання за ОСОБА_2 права власності на самочинно збудований гараж, а також докази наявності перешкод, створених самочинним будівництвом гаража, у здійсненні ним як співвласником земельної ділянки права користування та розпоряджання земельною ділянкою.

Апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову в задоволенні зустрічного позову з покладенням судових витрат на відповідача.

Апелянт ОСОБА_4 та його представник в судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи представник апелянта ОСОБА_5 повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою (а.с.115). Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України така неявка не перешкоджає розглядові справи.

В засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечили з мотивів, викладених у письмовому запереченні, просили її відхилити, вважаючи судове рішення законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1, 3, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положення ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 належить на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,0458 га по вул.Київська,14 в м.Івано-Франківську, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 13.08.2001 року (а.с.4, 19).

На даній земельній ділянці знаходиться двохквартирний житловий будинок сторін по справі та два гаражі, які мають спільні стіни (фото а.с.74,75), що не заперечується та визнається сторонами по справі. При цьому квартира №1 придбана ОСОБА_2 30.06.2000 року, а квартира №2 придбана ОСОБА_4 31.03.2000 року (а.с.5-6).

Згідно вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

До придбання квартири ОСОБА_2, ОСОБА_4 будучи вже власником квартири №2 (ним придбана на три місяці швидше квартира) надав згоду (заява без дати) ще попередньому власнику квартири №1 - ОСОБА_6 на будівництво цегляного гаража на земельній ділянці, закріпленій за будинковолодінням (а.с.28), що також не заперечується сторонами. Так, з метою будівництва власного гаражу, ОСОБА_4 також отримав відповідну згоду землекористувачів ОСОБА_7, ОСОБА_8, однак щодо згоди ОСОБА_6 (надав таку згоду без зазначення дати на заяві), то суд в 2013 році у справі №0907/8339/2012 дійшов висновку, що така згода була недійсною, оскільки ОСОБА_6 уже не був власником квартири (а.с.61-64).

В 2001 році обидва власники квартир (сторони по справі) розпочали будівництво спарених двох гаражів, і, як пояснив суду представник відповідача, фінансування здійснювалося обидвома співвлісниками, а за домовленістю між ними, безпосередньо будівництвом займався більше ОСОБА_4, тому для будівництва і опорядження будівлі гаражів використано однорідні матеріали, що і зазначено в експертному висновку від 20.11.2012 року (а.с.53) та вбачається з фотографій (а.с.74,75).

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2013 року, якою скасовано постанову Івано-Франківського міського суду від 01.11.2012 року, визнано незаконним та скасовано розпорядження міського голови м.Івано-Франківська за №306-р від 25.05.2007 року в частині оформлення права власності та видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (гараж) ОСОБА_4 (а.с.61-64).

При цьому судом із пояснень представника ОСОБА_2 з'ясовано, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно (гараж), видане ОСОБА_4 (а.с.56-57) не оскаржувалось в судовому порядку, право власності ОСОБА_4 не анульовувалось у встановленому порядку, оскільки конфлікт щодо гаражів і так є тривалим, а такі дії ще більше його поглиблять. Представник же позивача-відповідача підтвердив, що право власності на гараж ОСОБА_4 (його частину) є зареєстрованим в реєстрі прав власності.

Обгрунтовуючи вимоги первісного позову ОСОБА_4 посилався на те, що ОСОБА_2 самочинно збудував гараж на спільній земельній ділянці без згоди позивача, що порушує його право, як співвласника земельної ділянки, надав суду протокол та постанову інспекції АБК в області на підтвердження самочинного будівництва (а.с.7-8).

Такі доводи позивача спростовуються нормами законодавства та дослідженими судом належними та допустимими доказами.

Так, відповідно до п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних, кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушеннями будівельних норм і правил.

У п.5 вказаної Постанови та відповідно до вимог ст. 376 Цивільного кодексу України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцево самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права, а також власнику(користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Відповідно до положень статті 38 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Відповідно до ч.4 ст.376 Цивільного кодексу України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12.12.2013 р., яким скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 10.07.2013р., в задоволенні позову Інспекції архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4, про знесення самочинно збудованого гаражу на земельній ділянці по вул.Київській,14 в м.Івано-Франківську було відмовлено. При цьому суд прийшов до висновку, що відсутність згоди ОСОБА_4 на будівництво гаража ОСОБА_2 не порушує права останнього, оскільки така згода надавалась ОСОБА_4 попередньому землекористувачу ОСОБА_6 і була усна домовленість між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про спільну забудову земельної ділянки. Судом також досліджувався звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєкта від 15.09.2012 року, виконаного ТОВ «Український інженерно-технічний центр» (а.с.22-27), яким підтверджено відповідність гаража вимогам надійності, безпечної експлуатації. А порушення протипожежних норм, на які звертав увагу позивач, не підтверджено доказами та спростовується листом Івано-Франківського міського відділу ДСНС від 01.10.2013 року №631/14-05 (а.с.55).

Враховуючи викладене, суд дійшов вірного висновку, що позивачем ОСОБА_4 не доведено наявність істотних порушень його прав будівництвом гаражу відповідачем на спільній (а не тільки позивача) земельній ділянці, відведеній, в тому числі, і для будівництва господарських споруд, при тому, що будівництво двох спарених стіною гаражів велося одночасно обома співвласниками земельної ділянки і дана обставина не спростована належними доказами. З огляду на це, підстави для задоволення первісного позову відсутні.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 посилався на те, що він отримав звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєкта, виготовив технічний паспорт на гараж, земельна ділянка, яка є у спільній власності, відведена обом співвласникам будівель з відповідним цільовим призначенням, інспекція АБК в області відмовила у прийнятті в експлуатацію гаража №1 тільки через відсутність згоди другого землевласника ОСОБА_4

Відповідно до ч.5 ст.376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Судом встановлено, що згідно технічного паспорта на гараж, виготовленого ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» 17.06.2011р. площа гаража №1, збудованого в 2001 році, що знаходиться за адресою: вул.Київська, 14 в м.Івано-Франківську, - 17,8 м.кв. (а.с.6-7).

Звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєкта від 15.09.2012 року, виконаного ТОВ «Український інженерно-технічний центр» (а.с.22-27) підтверджується відповідність гаража вимогам надійності, безпечної експлуатації, що встановлено також і рішенням суду. Інспекція АБК в області відмовила у прийняття в експлуатацію гаража №1 тільки через відсутність згоди співвласника земельної ділянки ОСОБА_4 (а.с.29).

У п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) дано наступне роз'яснення. Відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 Закону N 3038-VI право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

При цьому суд має звертати увагу на те, що відповідно до статті 32 Закону N 3038-VI віднесення будівництва до категорії складності об'єктів будівництва здійснюється проектною організацією і замовником; від зазначеної категорії залежить склад дозвільної документації (статті 26 - 31 зазначеного Закону), необхідної для початку будівництва.

Вирішуючи справу, суд має розмежовувати підстави початку підготовчих та будівельних робіт, які, крім статей 34 і 35 Закону України N 3038-VI, регулюються також постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року N 466 "Про деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт", та звертати увагу на те, що для початку будівельних робіт достатньо направлення повідомлення або декларації до територіального органу державної архітектурно-будівельної інспекції з урахуванням категорії складності об'єктів будівництва.

Крім того, суд повинен мати на увазі те, що пунктом 9 Прикінцевих положень Закону N 3038-VI визначено спрощений порядок прийняття до експлуатації збудованих до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них тощо, які збудовано без дозволу на виконання будівельних робіт і заяви про прийняття яких подаються до 31 грудня 2012 року.

Суд правильно встановив, що господарська споруда - гараж підпадає під регулювання Прикінцевих положень Закону № 3038-VI, яким обумовлено спрощений порядок прийняття господарської будівлі в експлуатацію, збудованої без дозволу на виконання будівельних робіт до 31.12.2009 року, заява подана ОСОБА_2 до 31 грудня 2012 року, а саме 17.10.2011(а.с.29).

На виконання п.9 Прикінцевих положень Закону №3038-VI Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України наказом №91 від 24.06.2011р., який зареєстровано 11.07.2011р. було затверджено «Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель, споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж» (Порядок був чинний на час звернення ОСОБА_2 до інспекції АБК).

Так, згідно п.3.1-3.3, 3.5, 3.6 цього Порядку, прийняття в експлуатацію об'єктів здійснюється безоплатно Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. До заяви додаються: два примірники заповненої декларації; звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта з висновком про їх відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації; засвідчені в установленому порядку копіїї: документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщено об'єкт; технічного паспорта, виданого бюро технічної інвентаризації. Заява про прийняття в експлуатацію об'єкта підписується також співвласниками земельної ділянки та зазначеного об'єкта (у разі їх наявності). Інспекція розглядає документи, зазначені у пункті 3.2 цього розділу, та приймає протягом тридцяти днів з дати їх подання рішення про реєстрацію декларації або її повернення. Інспекція повертає декларацію замовнику, якщо вона подана чи оформлена з порушенням вимог, установлених цим Порядком. Повернення декларації з інших підстав не допускається. У разі прийняття рішення про повернення декларації Інспекція у строк, передбачений для її реєстрації, надсилає замовнику письмове повідомлення про прийняте рішення з обгрунтуванням причин повернення.

Як встановлено судом у даній справі, інспекція, отримавши Декларацію та документи від відповідача ОСОБА_2, без підписаної заяви про прийняття в експлуатацію об'єкта співвласником земельної ділянки та зазначеного об'єкта позивачем ОСОБА_9, повернула подані документи.

У пункті 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) судам роз'яснено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Як вже судом встановлено, відповідач є співвласником земельної ділянки, звертався до компетентного органу щодо оформлення прав на господарську споруду, відмова останнього базується виключно на відсутності згоди іншого співвласника земельної ділянки, порушення будівельних норм та правил при будівництві відсутні.

Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок та земельна ділянка є власністю двох власників (сторін у справі), є спір про наявність чи відсутність порушених прав одного із них при будівництві спареного гаражу, який складається з двох окремих частин, а також те, що інспекція державного архітектурно-будівельного контролю не є тим органом, що встановлює наявність чи відсутність порушення прав одного із співвласників. Вищезазначений Порядок передбачав можливість введення в експлуатацію господарської будівлі, а не тільки житлових будинків на час звернення ОСОБА_2 до ІАБК, проте тільки з дозволу співвласника земельної ділянки, а тому і було відмовлено у прийнятті в експлуатацію гаражу №1. За таких обставин суд прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосування при вирішенні даного спору за зустрічним позовом вимог ч.5 ст. 376 Цивільного кодексу України.

Згідно із пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення ЦК застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому правила статті 376 ЦК про наслідки самочинного будівництва застосовуються і до обєктів, побудованих до набрання чинності ЦК та Законом №3038-VI.

Положенням ч.ч.1, 2 ст.331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Враховуючи наведені правові норми та роз'яснення, суд дійшов вірного висновку про задоволення зустрічного позову, визнавши право власності на гараж №1 загальною площею 17,8 кв.м., що знаходиться в м.Івано-Франківську по вул.Київській, 14 на підставі ч.5 ст.376 ЦК України.

Крім того, статтею 3 ЦК України закріплено загальні засади цивільного законодавства, серед яких є зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність.

Враховуючи, що будівництво гаражів велося, як встановлено судом, сторонами по справі разом, на спільній земельній ділянці, зважаючи на ту обставину, що позивач є власником гаражу №2 по вул.Київська, 14 в м.Івано-Франківську (а.с.56-57) і його право власності не скасовано, хоча і скасовано розпорядження міського голови, колегія суддів вважає, що визнання за відповідачем права власності на гараж №1 за вищевказаною адресою, крім того, що є законним, воно ще й відповідає принципу справедливості та розумності, закріпленому у статті 3 ЦК України.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, на думку колегії суддів, є надуманими та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. Зокрема, доводи апелянта про те, що суд не з'ясував чи є заперечення у нього як співвласника земельної ділянки проти визнання за ОСОБА_2 права власності на самочинно збудований гараж (ч.4 ст.376 ЦК України), є безпідставними, оскільки в ч.4 ст.376 ЦК України йде мова про власника, який заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці і яка не є власником земельної ділянки. Враховуючи те, що ОСОБА_2 є співвласником (власником) земельної ділянки, і що гараж будувався спільно сторонами по справі, вищезазначена норма права не підлягає застосуванню.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 30 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: Г.П. Мелінишин

ОСОБА_10