АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5095/15 Справа № 205/6807/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шавула В. С. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Денисенко А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з неодноразово уточненим позовом до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), мотивуючи тим, що 31 травня 2013 року між нею та ПАТ «ВіЕйБі Банк» у відділенні №128 був укладений договір банківського вкладу «Англійський «Перший» «Тринадцяти місячний» №590779/2013.

Зазначала, що за умовами договору вона внесла грошові кошти в розмірі 60.000 доларів США, з відсотковою ставкою 9% річних на строк до 30 червня 2014 року.

Посилаючись на те, що відповідач, після її звернення, грошові кошти у визначеній договором сумі та відсотки так і не повернув у повному обсязі, повернувши їх лише частково у розмірі 26.037 доларів США 23 цента, просить суд стягнути з ПАТ «ВіЕйБі Банк» грошові кошти за договором банківського вкладу №590779 від 31 травня 2013 року в розмірі 34.446 доларів США 14 центів та стягнути три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 531 долар США 49 центів.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

В апеляційній скарзі ПАТ «ВіЕйБі Банк» ставить питання про скасування рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2015 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 31 травня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено договір банківського вкладу «Англійський «Перший» Тринадцяти місячний» №590779/2013.

Відповідно до умов договору ОСОБА_2 розмістила в банку строковий вклад на умовах депозитного продукту «Англійський «Перший», сума якого становить 60.000 доларів США, строком на 13 місяців, із щомісячною виплатою процентів, розмір яких становить 9% річних.

Дата вимоги повернення вкладу сторонами визначена - 30 червня 2014 року (а.с.4).

23 червня 2014 року позивачка звернулась до ПАТ «ВіЕйБі Банк» із письмовою вимогою про повернення їй суми вкладу разом з нарахованими відсотками (а.с.5).

10 липня 2014 року, 16 липня 2014 року та 17 липня 2014 ОСОБА_2 зверталася з повторними вимогами до відповідача про повернення вкладу та нарахованих відсотків в повному обсязі (а.с.6,7,8).

З 01 липня 2014 року і до моменту ухвалення оскаржуваного рішення, відповідач виплатив позивачу частинами 26.037 доларів США 23 цента (а.с.47-52,80).

Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або інший дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст.633 цього Кодексу).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті договору банківського вкладу.

З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу, - банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст.1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

За змістом ст.1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та інші, непередбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Згідно ч.1 ст.1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Відмовляючись повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Договір банківського вкладу, як зазначено у ст.1060 ЦК України, укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Доводи апеляційної скарги, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не взяв до уваги Постанови Правління НБУ, якими встановлено обмеження щодо видачі валютних коштів клієнтів з поточних вкладних рахунків, не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки положеннями ч.2 ст.56 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Отже, за змістом наведеним норм права зобов'язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором.

Разом з тим нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст.4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19 березня №188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк»», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №63 від 20 березня 2015 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженою особи Фонду на ліквідацію банку», також не може бути підставою для відмови у позові, оскільки позивачка звернулась з позовом 30 липня 2014 року, рішення суду про задоволення її позову було ухвалене 20 лютого 2015 року, тобто на час ухвалення рішення в ПАТ «ВіЕйБі Банк» не була запроваджена ліквідаційна процедура, а тому вимоги позивача не можуть розглядатись в межах процедури ліквідації банку в порядку Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» згідно певної черговості.

Також матеріали справи не містять постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року №188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк».

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення з відповідача на її користь суми боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України є обґрунтованими.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.