У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2008 pоку, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н.В., він придбав у Товариства з обмеженою відповідальністю «Нордекс-1» (далі - ТОВ «Нордекс-1») нежитлову будівлю - торговельний павільйон літ. «0-1», загальною площею 169,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року визнано за ОСОБА_8 право власності на нежитлову будівлю літ. «П-1», загальною площею 490,1 кв. м, основною площею 432 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1.

12 березня 2013 року ОСОБА_8 уклала з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу Ѕ частини нежитлових приміщень 7-:-12, загальною площею 249,4 кв. м, у нежитловій будівлі літ. «П-I», за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2014 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року скасовано, відмовлено ОСОБА_8 у позові про визнання права власності на нежитлову будівлю літ. «П-1», загальною площею 490,1 кв. м, основною площею 432 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1.

Просив визнати договір купівлі-продажу від 12 березня 2013 року недійсним.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова

від 18 грудня 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини нежитлових приміщень 7-:-12, загальною площею 249,4 кв. м у нежитловій будівлі літ. «П-1», за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений 12 березня 2013 року приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Харківської області Глуховцевою Н.В. та зареєстрований у державному реєстр прав на нерухоме майно від 12 березня 2013 року за № 323626. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 03 березня

2015 року заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова

від 18 грудня 2014 року скасовано, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути частково задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що рішенням господарського суду Харківської області від 18 серпня 2008 року визнано за ТОВ «Нордекс-1» право власності на магазин літ. «0-І», загальною площею 169,2 кв. м, торговельний павільйон літ. «Ж-І», загальною площею 205,7 кв. м, торговельний павільйон літ. «3-1», загальною площею 114,9 кв. м, торговельний павільйон літ. «К-1», загальною площею 119,9 кв. м, торговельний павільйон літ. «Л-1», загальною площею 124 кв. м, торговельний павільйон літ. «М-1», загальною площею 45,4 кв. м, торговельний павільйон літ. «Н-І», загальною площею 52,8 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

27 жовтня 2008 pоку між ТОВ «Нордекс-1» та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу нежитлової будівлі - торговельного павільйону літ. «0-1», загальною площею 169,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н.В. (а. с. 10, 11).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року визнано за ОСОБА_8 право власності на нежитлову будівлю літ. «П-1», загальною площею 490,1 кв. м, основною площею 432 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1.

12 березня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 укладений договір купівлі-продажу Ѕ частини нежитлових приміщень 7-:-12, загальною площею 249,4 кв. м, у нежитловій будівлі літ. «П-1» за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 13, 14).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року скасовано, відмовлено ОСОБА_8 у позові про визнання права власності на нежитлову будівлю літ. «П-1», загальною площею 490,1 кв. м, основною площею 432 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 18−20).

Вказаним рішенням встановлено, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року порушено майнові права ОСОБА_6 як власника нежитлової будівлі - торговельного павільйону літ. «0-1», загальною площею 169,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 і визнаючи недійсним договір купівлі-продажу від 12 березня 2013 року, суд першої інстанції керувався тим, що на момент вчинення правочину ОСОБА_8 не була власником предмета договору, оскільки рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року, яким за нею визнано право власності на спірні приміщення, скасовано апеляційним судом і у позові відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції керувався тим, що укладенням між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення літ. «П-1» за адресою: АДРЕСА_1, права ОСОБА_6 не порушено; постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08 грудня 2014 року скасовано рішення господарського суду м. Харкова від 16 жовтня 2014 року, яким визнано за ОСОБА_6 право власності на нежитлові будівлі літ «П-1», загальною площею 810,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, і у задоволенні позову відмовлено. Крім того, на момент розгляду справи нежитлове приміщення - будівля літ. «0-1» вже знесена і не існує.

Із такими висновками судів погодитися не можна.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Не вбачаючи порушень майнових прав та інтересів позивача оспорюваним договором купівлі-продажу і вважаючи нежитлові будівлі самовільно побудованими, суд апеляційної інстанції не врахував, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності ОСОБА_6 на нежитлову будівлю - торговельний павільйон літ. «0-1», загальною площею 169,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 січня 2015 року за № 8501991 (а. с. 123). При цьому належні і допустимі докази в силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України про знесення вказаної будівлі та виключення з реєстру запису про реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно у справі відсутні.

Право власності ОСОБА_6 на нежитлову будівлю літ. «0-1», загальною площею 169,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, не оспорювалося.

З рішення апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2014 року вбачається, що судом переглядалося рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_8 до Харківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, про визнання права власності на житлову будівлю, вбачається, що суд вважав обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо порушення його майнових прав оскаржуваним рішенням та визнанням права власності на житлову будівлю. Зазначені обставини відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України є преюдиційними при вирішенні вказаної справи.

Судом апеляційної інстанції не враховано, що ОСОБА_8 не мала права відчужувати нежитлове приміщення літ. «П-1», за адресою: АДРЕСА_1, оскільки рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року про визнання за нею права власності на вказані приміщення скасовано рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2014 року.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Зазначений висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року за № 6-449 цс15.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. ст. 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, зокрема, співвласником спірного майна.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 посилався на вимоги ст. ст. 215, 216 ЦК України та на ту обставину, що нежитлові приміщення, відчужені ОСОБА_8, належали і йому також. Разом з тим суди не звернули уваги на належність обраного позивачем способу захисту порушеного права.

Водночас колегія суддів вважає, що не можна залишати в силі рішення суду першої інстанції, оскільки суд не з'ясував склад осіб, які беруть участь у справі, та не звернув уваги, що оспорюваний ОСОБА_6 договір купівлі-продажу укладений між двома особами: ОСОБА_8, яка виступала продавцем нерухомого майна, та ОСОБА_7 - його покупцем. У той же час ОСОБА_8 до участі у справі притягнута як третя особа, хоча зазначеним позовом зачіпаються її права та інтереси та у неї можуть виникнути певні зобов'язання. Разом з тим, судом першої інстанції не роз'яснено позивачеві вимоги ст. 33 ЦПК України.

Оскільки апеляційний суд на вказані обставини уваги не звернув та зробив помилкові висновки щодо обставин справи, а суд першої інстанції не з'ясував склад осіб, які беруть участь у справі, судові рішення належить скасувати.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 задовольнити частково.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
О.В. Кадєтова
О.М. Ситнік