Ухвала

іменем україни

08 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Парінової І.К., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Підпечерівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, виконавчого комітету Підпечерівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області про визнання незаконною відмови в приватизації житлового приміщення і визнання права на приватизацію квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Підпечерівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, виконавчого комітету Підпечерівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, обґрунтовуючи вимоги тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Підпечерівської сільської ради від 26 березня 1987 року № 21 ОСОБА_3 була надано квартиру АДРЕСА_1. Позивачі зареєстровані та постійно проживають у вказаній квартирі. Разом з ними також зареєстрована і проживає неповнолітня донька ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вони звернулися до Підпечерівської сільської ради із заявою про приватизацію спірної квартири, проте рішенням виконавчого комітету Підпечерівської сільської ради від 29 січня 2013 року № 1 їм було відмовлено, з посиланням на те, що будинок, в якому розміщена квартира, є комунальною власністю. Посилаючись на те, що така відмова суперечить нормам ЖК України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та порушує їх право на житло, позивачі просили визнати незаконною відмову Підпечерівської сільської ради в приватизації квартири АДРЕСА_1, що викладена у рішенні виконавчого комітету Підпечерівської сільської ради від 29 січня 2013 року № 1 та визнати за ними право на приватизацію вказаної квартири.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2014 року позов задоволено. Визнано незаконним рішення Підпечерівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 29 січня 2013 року № 1 в частині відмови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в приватизації квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_5 право на приватизацію квартири АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2015 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Підпечерівської сільської ради від 26 березня 1987 року № 21 ОСОБА_3 була надано квартиру по АДРЕСА_1 (а. с. 6).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані та постійно проживають у АДРЕСА_1. Разом з ними також зареєстрована і проживає неповнолітня донька ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується матеріалами погосподарської книги Підпечерівської сільської ради (а. с. 63).

Рішенням виконавчого комітету Підпечерівської сільської ради від 29 січня 2013 року № 1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було відмовлено у приватизації квартири АДРЕСА_1 з підстав, що будівля, в якій знаходиться квартира, є комунальною власністю (а. с. 3-4).

Також із інвентаризаційних та приватизаційних справ обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» (далі - ОКП «Івано-Франківське ОБТІ») на житловий будинок по АДРЕСА_1 встановлено, що ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» було виготовлено технічні паспорти на квартири у вказаному будинку, зокрема на квартиру № 1 замовник - ОСОБА_3, квартиру № 2а - Церква Різдва Христового, квартиру № 3 - ОСОБА_6, квартиру № 4 - ОСОБА_7

Із матеріалів приватизаційної справи вбачається, що рішенням десятої сесії четвертого демократичного скликання Підпечерівської сільської ради від 19 березня 2004 року у власність релігійної громади с. Підпечери передано квартиру № 2а в по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом від 13 березня 2006 року.

За даними ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» квартири №№ 1, 3 та 4 їх мешканцями не приватизовані.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відмова відповідача суперечить вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та порушує права позивачів на приватизацію житлового приміщення - квартири, у якій вони мешкають.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив із того, що розгляд справи без залучення релігійної громади української афтокефальної православної церкви с. Підпечери (далі - УАПЦ с. Підпечери) неможливий, оскільки даний спір стосується також її прав та інтересів.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_9/ed_2011_11_09/pravo1/T248200.html?pravo=1> передбачено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з ч. 2 ст. 1 зазначеного закону державним житловим фондом визнавався житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходився у господарському віданні чи оперативному управління державних підприємств, організацій та установ.

Так, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 303, 316 ЦК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>), дійшов обґрунтованого висновку про те, що розгляд даної справи неможливий без залучення релігійної громади УАПЦ с. Підпечери, оскільки стосується її законних прав та інтересів. Зокрема, останньою було надано договір від 04 січня 1991 року про передачу Тисменицьким районним виконавчим комітетом у безкоштовне користування громадянам с. Підпечери, що утворили релігійну громаду УАПЦ - дерев'яної церкви та приміщення, яке використовується для житла. Вказане рішення не скасоване, є чинним, а тому, розглянувши спір щодо спірної квартири, що розташована у будинку, переданому релігійній громаді УАПЦ с. Підпечери, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, не уточнивши належний склад осіб, які беруть участь у справі.

Разом з тим, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості залучати до участі у справі осіб, які не брали участі у справі.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують. Крім того, позивачі не позбавлені права звернутися до суду з аналогічним позовом, залучивши до участі у справі належних відповідачів.

За наведених обставин, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

І.К. Парінова