Ухвала

іменем україни

10 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості Полтавської області про визнання формулювання причин звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4) в особі його представника ОСОБА_5, на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 15 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 01 серпня 2011 року працювала у відповідача на посаді продавця меблевого магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1». 07 липня 2013 року у магазині зникли грошові кошти, про що позивачка сповістила роботодавця та викликала працівників правоохоронних органів. За даним фактом відкрито кримінальне провадження та внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. З моменту зникнення грошових коштів роботодавець почав безпідставно звинувачувати її у крадіжці, погрожувати звільненням, вимагав повернути кошти, а 29 липня 2013 року повідомив, що вона на роботу може більше не виходити. З огляду на те, що відповідачем були створені неможливі умови для належної праці, позивач написала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Проте її заява розглянута не була, а відповідач звільнив її за власною ініціативою у зв'язку із втратою довір'я.

Посилаючись на те, що її було звільнено з порушенням вимог трудового законодавства, просила визнати незаконними дії відповідача щодо її звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України; змінити формулювання причини її звільнення з посади продавця, вказавши причину звільнення за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України та внести відповідний запис до її трудової книжки; зобов'язати відповідача повернути її трудову книжку; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 липня 2013 року по день повернення трудової книжки та 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 травня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано дії ФОП ОСОБА_4 щодо звільнення ОСОБА_3 за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України незаконними. Визнано формулювання причини звільнення ОСОБА_3 з посади продавця на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України незаконним та змінено формулювання причин звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням та зобов'язано внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_3 серії НОМЕР_1.

Визнано незаконним та скасовано накази ФОП ОСОБА_4 № 8 та № 9 від 31 липня 2013 року про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 липня 2013 року по день постановлення рішення суду у розмірі 11 390 грн 08 коп.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 7 000 грн на відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 15 липня 2014 року рішення районного суду змінено в частині стягнення з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди та зменшено розмір відшкодування до 1 500 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ФОП ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що 01 серпня 2011 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_4 продавцем непродовольчих товарів.

Пунктом 2 трудового договору від 01 серпня 2011 року, який укладено на невизначений строк, на ОСОБА_3 як на продавця непродовольчих товарів було покладено обов'язки з обслуговування та надання послуг покупцям, знання асортименту, класифікації, характеристики, призначення роздрібних цін товарів, а також дотримання правил охорони праці та техніки безпеки.

При цьому, у штатному розкладі відповідача ФОП ОСОБА_4 посада касира не передбачена та на жодного з працівників магазину, в тому числі і на позивача ОСОБА_3, не покладалися обов'язки по веденню касових операцій.

Установлено, що за час роботи у ФОП ОСОБА_4 скарг з боку відповідача та покупців на позивача не надходило, до дисциплінарної відповідальності вона не притягувалась, що не заперечувалося сторонами та підтверджено показаннями свідків.

Згідно наказу № 1 від 01 вересня 2002 року визначено коло обов'язків продавця меблевого магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», зокрема: забезпечувати зберігання грошових коштів, отриманих від продажу меблів та супутніх товарів в період робочої зміни; отримувати від роботодавця та інших працівників інформацію, яка є необхідною для виконання службових обов'язків; нести відповідальність, передбачену чинним законодавством України щодо неналежного виконання чи невиконання своїх обов'язків (т. 1, а.с. 94).

17 липня 2013 року в меблевому салоні «ІНФОРМАЦІЯ_1» з робочого стола, який знаходився в кабінеті магазину, зникли грошові кошти. При цьому встановлено, що сейф у магазині відсутній, гроші по розпорядженню відповідача ФОП ОСОБА_4 зберігались у робочому столі кабінету, залишались на ніч та не здавались до банківської установи, відеоспостереження в магазині було відсутнє, двері кабінету по розпорядженню відповідача не замикались і до нього мали доступ всі працівники магазину, що не заперечувалося сторонами та підтверджено показами свідків, допитаних у судовому засіданні.

Про факт зникнення грошей позивач повідомила ФОП ОСОБА_4 та викликала працівників правоохоронних органів. За даним фактом було відкрито кримінальне провадження та відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 1, а.с. 17).

Як вбачається з акту від 25 липня 2013 року, ОСОБА_3 відмовилась надати письмові пояснення ФОП ОСОБА_4 з приводу зникнення в магазині грошових коштів (т. 1, а.с. 54).

Актами від 29 липня 2013 року та 30 липня 2013 року зафіксовано, що ОСОБА_3 була відсутня на робочому місці без поважної причини 29 липня та 30 липня 2013 року (т. 1, а.с. 55,56).

Відповідно до наказу № 8 від 31 липня 2013 року за невихід на роботу без поважної причини 29 липня 2013 року та 30 липня 2013 року позивачці оголошено догану (т. 1, а.с. 57).

Відповідно до наказу № 9 від 31 липня 2013 року за невиконання своїх обов'язків продавця, не забезпечення зберігання грошових коштів, отриманих за продаж меблів та супутніх товарів, залишення в торговому залі без нагляду ключа від місця зберігання коштів в присутності сторонніх осіб, що призвело до зникнення грошових коштів в сумі 20 420 грн та 2000 євро, а також враховуючи категоричну відмову від надання усних і письмових пояснень з приводу зникнення грошових коштів та не вихід на роботу без поважних причин, ОСОБА_3 втратила довір'я з боку власника, у зв'язку з чим їй оголошено догану (т. 1, а.с. 58).

Актом від 31 липня 2013 року зафіксовано відмову ОСОБА_3 підписати накази про оголошення догани за порушення трудової дисципліни (т. 1, а.с. 59).

31 липня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до ФОП ОСОБА_4 із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням з 01 серпня 2013 року (т. 1, а.с. 13).

Також 31 липня 2013 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_6 ключі від магазину, про що свідчить розписка з підписом останньої (т. 1, а.с.14).

Наказом № 10 від 07 серпня 2013 року ОСОБА_3 звільнена з роботи за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_232/ed_2014_05_20/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, копія наказу направлена позивачці по пошті (т. 1 а.с. 15-16).

11 вересня 2013 року ФОП ОСОБА_4 направив оригінал трудової книжки та листи від 08 вересня 2013 року та 09 вересня 2013 року на адресу ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 97).

Згідно акту перевірки додержання суб'єктами господарювання - ФОП ОСОБА_4 законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 16-03-47/179 від 20 вересня 2013 року виявлено порушення вимог трудового законодавства, зокрема ст. 149 КЗпП України, оскільки відсутнє письмове пояснення працівника ОСОБА_3 про причини відсутності на робочому місці 29 липня та 30 липня 2013 року або акт про відмову працівника в наданні письмового пояснення (т. 1. а.с. 112-114).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st41>, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках, зокрема, винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів <nau://ukr92>», звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт, виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, становить основний зміст трудових обов'язків позивача та виконання працівником указаних дій має відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Таким чином, встановивши обставини справи та давши належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, з яким погодився в цій частині і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що до трудових обов'язків позивача, як продавця, не входило виконання операцій, що пов'язані з безпосереднім обслуговуванням товарних цінностей і, зокрема, грошових коштів, а також правильно виходив із того, що при звільненні працівника були порушені вимоги ст. ст. 147, 149 КЗпП України.

Крім того, зменшуючи розмір суми на відшкодування моральної шкоди, апеляційний правильно виходив із засад розумності та справедливості.

Судова колегія погоджується з висновками судів в цій частині. Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права. Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, викладених в мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень.

Проте колегія суддів не погоджується з висновками судів в частині зміни формулювання причин звільнення із зазначенням, що позивача звільнено за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду в цій частині не відповідає.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору.

В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_3 про звільнення за власним бажанням із займаної посади з 01 серпня 2013 року без зазначення підстави, передбаченої частиною третьою статті 38 КЗпП України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України обставини справи встановив не повно, не дав належної оцінки наявним у справі доказам; поклавши в основу рішення в частині зміни формулювання причин звільнення пояснення позивача, що у реєстрації заяви про звільнення за власним бажанням їй було відмовлено, не вказав якими доказами, крім пояснень самої позивачки, це підтверджується, а також не звернув увагу на те, що в заяві, ксерокопія якої долучена до матеріалів справи і зміст якої сторонами не оспорюється, не зазначено як підставу для звільнення частину третю статті 38 КЗпП України. Крім того, суд не встановив наявність підстав для звільнення за власним бажанням, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, не з'ясував та не зазначив у рішенні, які порушення норм трудового законодавства або умов колективного чи трудового договору буди допущені відповідачем щодо позивача на момент подачі нею заяви про звільнення за власним бажанням.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 316 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> на допущені судом першої інстанції порушення вимог закону уваги не звернув; належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення в частині зміни формулювання причини звільнення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційний судом не встановлені, рішення апеляційного суду в частині зміни формулювання причин звільнення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для скасування оскаржуваного рішення в цій частині із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції .

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 15 липня 2014 року в частині зміни формулювання причини звільнення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О. Карпенко В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін