Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/336/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Тимченко Л. М.
Категорія - спори про захист честі, гідності та ділової репутації
Доповідач Сукач Т. О.
РІШЕННЯ

Іменем України

26.03.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Сукач Т.О.

суддів - Бубличенко В.П., Мурашка С.І. при секретарі - Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 грудня 2014 року і

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначав, що 17 жовтня 2013 року на мітингу біля будівлі виконавчого комітету Олександрійської міської ради, яка знаходиться за адресою: місто Олександрія, проспект Леніна, 59, відповідач у своєму виступі перед громадянами міста образив його, обізвавши «паталогическим вором», чим фактично звинуватив його у скоєнні злочину чи злочинів, що не відповідає дійсності та принижує його честь, гідність та ділову репутацію, завдає моральної шкоди. Він (позивач) обіймає виборну посаду, а тому відповідає перед виборцями не тільки за виконану роботу як голова міської ради, але й за достойну правомірну поведінку.

На думку позивача, відповідно до ст. 280 ЦК України він також має право на відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням відповідачем образливої неправди. У відшкодування моральної шкоди позивач просив стягнути на його користь з відповідача 50 000 грн.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 грудня 2014 року позов задоволено частково. Суд визнав відомості, поширені ОСОБА_3 під час виступу на мітингу 17 жовтня 2013 року, такими, що ганьблять честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 5 000 грн.у відшкодування моральної шкоди та 500 грн. судових витрат, а всього 5 500 грн.

У апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на те, що вимоги позивача є недоведеними, а рішення суду ґрунтується на припущеннях, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його вимог.

Зокрема, зазначає, що суд помилково встановив факт поширення відомостей стосовно ОСОБА_2, оскільки на мітингу мова йшла зовсім про іншу особу з таким же прізвищем, який є керівником і власником хлібопекарні. Крім того, відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Заслухавши доповідача, пояснення представника ОСОБА_3, адвоката Мунтяна В.І., який підтримував доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу представника ОСОБА_2, адвоката Бесараба В.А., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та доводи апеляційної скарги у встановлених статтею 303 ЦПК України межах, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов суд виходив з того, що відповідач у своєму виступі на мітингу обізвав ОСОБА_2 «паталогическим вором», чим у принизливій, брутальній формі публічно розповсюдив необ'єктивну і недостовірну інформацію, перевищивши межі допустимої критики, чим принизив гідність, честь позивача. Це висловлювання є фактичними твердженнями, не є судженням з точки зору сприймання відповідачем подій із застосуванням мовних засобів, розповсюджена інформація не є оціночним судженням, носить вкрай негативний характер відносно позивача. Образливе висловлювання прозвучало не від громадськості (пересічних громадян, жителів м. Олександрія ), а з боку депутата Верховної Ради України. Образливе висловлювання призвело до моральних страждань позивача, що є підставою для відшкодування маральної шкоди, яку суд, виходячи із принципів розумності, виваженості та справедливості, визначив у розмірі 5000 грн.

Проте з такими висновками суду у повній мірі погодитися не можна.

Із переглянутого у судовому зсіданні апеляційного суду відеозапису мітингу, що відбувся 17 жовтня 2013 року на Європейській площі у місті Олександрії перед будівлею Олександрійської міської ради, вбачається, що на мітингу, у якому взяли участь особи, які займаються підприємницькою діяльністю у комунальному підприємстві «Центральний ринок», мешканці міста, обговорювалися питання організації роботи КП «Центральний ринок» та прийняті міською радою рішення щодо діяльності цього підприємства,торгівлі на ринку і біля нього. На мітингу позивач ОСОБА_2 виступав як голова міської ради, його виступ учасниками мітингу був сприйнятий неоднозначно.

В обговоренні виступу голови міської ради разом з іншими учасниками мітингу брав участь і відповідач та висловив свою думку, дав оцінку ситуації, яка склалася у місті, виконанню позивачем своїх обов'язків на посаді міського голови, які останній оцінив по своєму.

Колегія суддів вважає, що висловлювання відповідача не містять фактичних даних про позивача.

З доводами відповідача про те, що його висловлювання стосувалося іншої особи з таким же прізвищем, як і у позивача, погодитися не можна,оскільки вони не ґрунтуються на доказах, спростовуються переглянутим відеоматеріалом.

Згідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України у п.19 постанови №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведеності їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Істинність висловлювання відповідача перевірити неможливо.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року зазначено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

В рішенні Європейського Суду у справі «Лінгенс проти Австрії» за 1986 рік зазначено, що свобода вираження поглядів гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї інформації або тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.

Позивач є головою Олександрійської міської ради, отже, публічною особою, тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою.

За змістом ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

З огляду на вказане, висловлювання відповідача є лише вираженням його особистих поглядів щодо особи позивача.

Вільне вираження поглядів, передавання почуттів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми.

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).

Згідно ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію», якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

При цьому відповідно до ч.2 ст.31 Закону України «Про інформацію» суб'єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді.

Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права відповідно до п.п.2-4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ч.5 ст.88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягненню 243 грн. 60 коп. на відшкодування сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.209,307,309,313,314,316 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рушення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 243 грн. 60 коп. на відшкодування сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді