Апеляційний суд Житомирської області
Справа №292/334/14-ц Головуючий у 1-й інст. Кулик О.П.
Категорія 48 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Забродського М.І., Заполовського В.Й.,

з участю секретаря судового засідання: Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання автомобіля особистою приватною власністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 30 березня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 Остаточно просила визнати за нею право власності на 1/2 частку у спільному сумісному майні та стягнути з відповідача на її користь 1/2 вартості автомобіля НОМЕР_1, у вигляді грошової компенсації. В обґрунтування позову посилалася на те, що з 31 липня 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Оскільки відповідач працював на сезонних заробітках, то основним джерелом доходу сімї були призначені їй державні соціальні допомоги. Так, за період перебування в шлюбі вона одержала 98 436,24 грн. соціальних виплат. За вказані кошти ними було придбано, зокрема, спірний автомобіль.

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 Просив визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль марки «Сітроен», мотивуючи тим, що він був придбаний виключно за кошти, подаровані йому сестрою в сумі 15 000 грн. та матірю в сумі 30 000 грн., а власних коштів на його придбання у подружжя не було. Вважає, що право спільної сумісної власності на автомобіль не виникло і транспортний засіб є виключно його приватною власністю, тому відсутні підстави для компенсації половини вартості.

Ухвалою Червоноармійського районного суду Житомирської області від 29 січня 2015 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та обєднано їх в одне провадження (а.с.27).

Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 30 березня 2015 року первісний позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у спільному сумісному майні та стягнуто з відповідача на її користь 1/2 вартості автомобіля марки «Сітроен» у вигляді грошової компенсації в сумі 42 661 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким зустрічний позов задовольнити, а в задоволенні первісного позову відмовити. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_1 не було предявлено вимоги про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, однак суд провів його поділ, чим вийшов за межі заявлених вимог. Оскільки кошти на придбання автомобіля йому були подаровані на день народження матірю та сестрою, то вони були його особистими, і саме за ці кошти ним було придбано спірний автомобіль. За час шлюбу ними спільно нічого придбано не було.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що з 31 липня 2010 року по 01 жовтня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що вбачається із копії заочного рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 12 вересня 2014 року (а.с.4-5). Моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч.2 ст.114 СК України).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль НОМЕР_1, зареєстрований за ОСОБА_2 у серпні 2013 року (а.с.42).

За змістом ст.ст.10,11,212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доводи апеляційної скарги відносно показів матері та сестри ОСОБА_2, які були допитані в якості свідків у суді першої інстанції та під присягою підтвердили, що подарували ОСОБА_2 відповідно по 30 000 та 15 000 грн., не ґрунтуються на вимогах закону.

Частина 5 статті 719 ЦК України передбачає, що договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Валютні цінності валюта України грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України.

У матеріалах справи відсутні докази оформлення договорів дарування у письмовій формі, хоча їх сума значно перевищувала 850 грн. (17 грн. х 50 = 850 грн.).

ОСОБА_1 не визнала ті обставини, що мати та сестра ОСОБА_2 дарували йому вказані вище кошти.

За таких обставин, ОСОБА_2 позбавляється можливості доводити укладення договорів дарування показами свідків, оскільки вони у даному випадку не є допустимими доказами (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Натомість ОСОБА_1 довела, що отримувала у період шлюбу різні види соціальних допомог (а.с. 31-36). ОСОБА_2М не спростував того, що державні соціальні допомоги були внесені до сімейного бюджету.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши факт набуття автомобіля за спільні сумісні кошти під час шлюбу, обґрунтовано прийшов до висновку, що автомобіль є спільною сумісною власність сторін, а тому відмовив ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову про визнання автомобіля його особистою приватною власністю.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Автомобілем користується ОСОБА_2

Суду не надано доказів існування домовленості між сторонами або шлюбного договору, а тому суд першої інстанції, обґрунтовано визнав за ОСОБА_1 право власності на половину автомобіля та стягнув на її користь 42 661 грн., що складає половину від його ринкової вартості, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи від 12 березня 2015 року (а.с.61-62).

Аргументація апеляційної скарги відносно начебто виходу судом першої інстанції за межі заявлених вимог, оскільки не предявлялася вимога про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, є надуманою, оскільки позов заявлено про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому апеляційний суд рішення суду першої інстанції, згідно ст.308 ЦПК України, залишає без змін.

Рішення законне та обґрунтоване. Підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 30 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: