У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 18 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 02 жовтня 2013 року вона домовилася з ОСОБА_7 укласти договір купівлі-продажу металевого павільйону АДРЕСА_1, за ціною 36 тис. доларів США до 01 лютого 2014 року, та передала відповідачу завдаток у розмірі 15 тис. доларів США, що підтверджено розпискою.

Вказувала, що 01 листопада 2013 року нею передано відповідачу 5 тис. доларів США, 01 грудня 2013 року - 5 тис. доларів США, 25 лютого 2014 року - 3 тис. доларів США, 22 квітня 2014 року - 3 тис. доларів США, 07 травня 2014 року - 2 тис. доларів США. Всього позивачка передала ОСОБА_7 грошові кошти на суму 33 тис. доларів США.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_7 умов договору купівлі-продажу, ОСОБА_6 просила стягнути з відповідача сплачені кошти у розмірі 392 040 грн 32 коп.

У жовтні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому зазначав, що 02 жовтня 2013 року між ним та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу металевого павільйону АДРЕСА_1 за ціною 36 тис. доларів США строком оплати до 01 лютого 2014 року, який був оформлений у вигляді розписки.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_6 частково сплатила йому грошові кошти за придбаний торговий павільйон у розмірі 33 тис. доларів США, просив стягнути з ОСОБА_6 заборгованість за договором купівлі-продажу металевого павільйону від 02 жовтня 2013 року у гривневому еквіваленті у розмірі 40 117 грн 02 коп., з якої: основний борг - 3 тис. доларів США, що еквівалентно 38 858 грн 65 коп.; 3 % річних - 59,67 доларів США, що еквівалентно 772 грн 90 коп.; інфляційні втрати - 37,48 доларів США, що еквівалентно 485 грн 47 коп.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 11 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 18 березня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 заборгованість у розмірі 40 117 грн 02 коп., з якої: основний борг - 38 858 грн 65 коп.; 3 % річних - 772 грн 90 коп.; інфляційні втрати - 485 грн 47 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Відмовляючи у позові ОСОБА_6 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_7, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався тим, що металевий павільйон був переданий позивачці 02 жовтня 2013 року, що нею не спростовано, тому зобов'язання за договором купівлі-продажу ОСОБА_7 виконав. Доводи ОСОБА_6 про те, що рішенням господарського суду ОСОБА_7 зобов'язано передати Приватній фірмі «Скорпіон Сервіс» (далі - ПФ «Скорпіон Сервіс») торгову площу АДРЕСА_1, суди не взяли до уваги, оскільки право власності на дану металеву конструкцію (кіоск) не було предметом розгляду справи, предметом договору є не торгове місце на ринку, а металевий павільйон.

Із такими висновками судів погодитися не можна.

І матеріалів справи вбачається, що згідно з розпискою від 02 жовтня 2013 року ОСОБА_6 передала ОСОБА_7 15 тис. доларів США як завдаток за металевий павільйон АДРЕСА_1, який ОСОБА_7 зобов'язався продати ОСОБА_6 за ціною 36 тис. доларів США строком до 01 лютого 2014 року (а. с. 49).

Відповідно до графіка платежів 01 листопада 2013 року ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_6 5 тис. доларів США, 01 грудня 2013 року - 5 тис. доларів США, 25 лютого 2014 року - 3 тис. доларів США, 22 квітня 2014 року - 3 тис. доларів США та 07 травня 2014 року - 2 тис. доларів США

Всього ОСОБА_6 передала ОСОБА_7 грошові кошти на суму 33 тис. доларів США, що визнано сторонами.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно зі ст. 659 ЦК України продавець зобов'язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.

Відповідно до ст. 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

З позовної заяви вбачається, що предметом договору купівлі-продажу є металевий павільйон АДРЕСА_1 (а. с. 6).

Разом з тим із матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Волинської області від 18 травня 2011 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 29 січня 2013 року та постановою Вищого господарського суду України від 24 квітня 2013 року, зобов'язано ОСОБА_7 передати ПФ «Скорпіон Сервіс» торгову площу АДРЕСА_1, переданої ОСОБА_7 згідно з угодою про надання у користування торгових площ від 31 травня 2008 року (а. с. 37−47).

На виконання сказаних судових рішень 27 травня 2013 року господарським судом Волинської області виданий судовий наказ (а. с. 48)

Із оригіналу розписки від 02 жовтня 2013 року вбачається, що предметом договору купівлі-продажу є металевий павільйон АДРЕСА_1. ОСОБА_6 неодноразово зазначала, що між сторонами існувала домовленість про придбання нею торгового павільйону з місцем на ринку і саме відповідачем за первісним позовом надано розписку про його обов'язок продати до 01 лютого 2014 року торговий павільйон з конкретно визначеним торговим місцем.

При цьому позивачка вказувала, що ОСОБА_7 відмовився укладати договір купівлі-продажу та підписувати акт приймання-передачі саме з мотивів відсутності у нього будь-яких документів на торгове місце.

Приймаючи до уваги лише доводи ОСОБА_7 про те, що предметом договору купівлі-продажу була металева конструкція павільйону, суди не надали оцінки розписці, складеній ОСОБА_7, у якій останній зазначав як площу металевого павільйону, так і його місцезнаходження на торговому ряді та не уточнив, чи було розташування павільйону істотною умовою договору купівлі-продажу.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

При цьому належних доказів про передачу майна ОСОБА_6 матеріали справи не містять, суди на порушення вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України про належність і допустимість доказів дійшли висновку про виконання ОСОБА_7 зобов'язання за договором лише на підставі показань свідків.

Суд першої інстанції не виконав вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не встановив фактичних обставин справи, а апеляційний суд на вказані порушення уваги не вернув, висновки судів ґрунтуються на припущеннях, тому судові рішення мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 18 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
О.В. Кадєтова
О.М. Ситнік