НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03 липня 2015 рокуСправа № 335/3963/14-ц

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Гасанбекова С.С.,

при секретарі судового засідання Гавриш О.А.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: ОСОБА_4

про: встановлення факту проживання однією сімєю та поділ майна, набутого за час проживання однією сімєю.

11.04.2014 позивач звернувся з вищезазначеним позовом до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.04.2015 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в частині поділу квартири АДРЕСА_1 залишено без розгляду, а цивільну справу направлено до Новомиколаївського районного суду Запорізької області за підсудністю.

Згідно із зазначеною ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.04.2015, в останньому судовому засіданні, яке відбулося 08.04.2015, представником позивача подано уточнену позовну заяву, в якій позивач просив встановити факт її проживання однією сімєю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 01.01.2001 по 01.04.2013, а також визнати за позивачем право власності на: 1/2 частину нежитлової будівлі, гараж на 20 автомашин, яка розташована за адресою: Запорізька область, Новомиколаївський район, смт. Новомиколаївка, вул. Леніна, 89-б; 1/2 частину нежитлової будівлі, гараж на 2 автомашини та 1 автомашину, яка розташована за адресою: Запорізька область, Новомиколаївський район, смт. Новомиколаївка, вул. Леніна, 89-г; 1/2 частину транспортного засобу марки УАЗ 1989 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

Позивач познайомився з відповідачем у 2000 році. З 2001 року сторони почали проживати однією сімєю в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2.

У 2004 році відповідач отримав в дар від своєї матері квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3, після чого сторони переїхали жити до зазначеної квартири.

02.12.2005 у сторін народилась донька ОСОБА_5. 30.01.2007 позивач з донькою, за згодою відповідача, зареєстрував місце проживання у зазначеній квартирі.

За час спільного проживання сторонами було набуто наступне майно:

- нежитлова будівля, гараж на 20 автомашин, який розташований за адресою: Запорізька область, Новомиколаївський район, смт. Новомиколаївка, вул. Леніна, 89г, придбаний на підставі договору купівлі-продажу № 254 від 24.04.2012;

- нежитлова будівля, гараж на 2 автомашини та 1 автомашину, який розташований за адресою: Запорізька область, Новомиколаївський район, смт. Новомиколаївка, вул. Леніна, 89б, зареєстроване на підставі свідоцтва про право власності № 116 від 26.01.2005;

- транспортний засіб марки УАЗ, 1989 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, зареєстрований 24.01.2013, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САО 574066.

На думку позивача, зазначене майно належить йому з відповідачем в рівних частках, оскільки вони проживали однією сімєю.

Виходячи з наведеного та посилаючись на норми ст.ст. 3, 62, 74, СК України позивач просив задовольнити його вимоги та підтримав їх у судовому засіданні.

18.05.2015 судом отримано письмові заперечення відповідача проти позову, обґрунтовані наступним.

Відповідач зазначив, що він дійсно проживав з позивачем однією сімєю без реєстрації шлюбу, але не в той час, який зазначено в позові.

Стосовно спірного майна відповідач вважає, що воно не підлягає поділу оскільки: гараж на 20 автомашин був придбаний за особисті кошти відповідача та для здійснення ним підприємницької діяльності; право власності на гараж на 2 автомашини та 1 автомашину відповідач набув 07.02.2005, тобто в той час, коли не проживав з позивачем і коли позивач перебував у зареєстрованому шлюбі; автомобіль УАЗ, 1989 року випуску, відповідач набув у власність у 2013 році, коли вони з позивачем вже припинили спільне проживання.

Виходячи з наведеного, відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні відповідач частково визнав позов щодо вимог про встановлення факту спільного проживання, а саме визнав період спільного проживання з позивачем однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2001 року по 31 січня 2005 року та з 01 серпня 2006 року по 11 грудня 2011 року. Решту позову відповідач не визнав.

У судовому засіданні 03.07.2015 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши матеріали та зясувавши обставини цивільної справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши наявні в справі докази в їх сукупності,

встановив:

ОСОБА_3 та ОСОБА_6 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2001 року по 31 січня 2005 року та з 01 серпня 2006 року по 11 грудня 2011 року. Зазначені обставини визнані сторонами та не підлягають доказуванню, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

Сторони є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (повторне) серії І-ЖС № 206149 від 09.08.2012.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову в частині вимог про встановлення факту проживання однією сімєю, суд виходить з наступного.

Допитані у судовому засіданні свідки з боку позивача не змогли повідомити суду точного періоду спільного проживання сторін та пояснили наступне:

- ОСОБА_7 зазначила, що позивач та відповідач почали проживати разом, приблизно 10 років тому і продовжували проживати однією сімєю, приблизно до 2012 року, а 1 березня 2013 року вона бачила їх на святкуванні дня народження у спільних знайомих;

- ОСОБА_8 зазначила, що сторони проживали однією сімєю, оскільки разом приводили їх дитину до дитячого садка. З кінця 2006 року вона відвідувала сторін, приходила до них у гості. За словами свідка, сторони проживали разом приблизно до кінця 2012 року або зими 2013 року;

- ОСОБА_9 зазначила, що сторони жили разом з року народження їх спільної дитини ОСОБА_5 і до моменту переїзду з смт. Новомиколаївка до м. Запоріжжя;

- ОСОБА_10 про факт проживання сторін однією сімєю знає здебільшого з телефонних розмов з позивачем, а точних періодів спільного проживання чи моменту припинення спільного проживання сторін свідок повідомити не зміг.

Допитані у судовому засіданні свідки з боку відповідача: ОСОБА_11 (сестра відповідача), ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 зазначили про спільне проживання позивача з відповідачем до грудня 2011 року. Свідок ОСОБА_15 зазначила, що сторони проживали разом до грудня 2011 або 2012 року (точно не памятає). Свідок ОСОБА_16 зазначив, що на його думку, відносини, що були між сторонами під час їх спільного проживання, не є такими, які притаманні сімї.

Щодо періоду проживання сторін однією сімєю з лютого 2005 року по липень 2006 року, який заперечується відповідачем, свідки позивача не змогли повідомити будь-якої конкретної інформації.

Згідно з пунктом 15 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 17.05.2012 № 376, посвідченого нотаріально, укладеного між ОСОБА_17, ОСОБА_18 (продавці) та ОСОБА_4, ОСОБА_3 (покупці), покупці неодружені, але спільно проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу. Пояснення відповідача стосовно того, що він не читав цей договір перед тим, як підписувати його, суд визнає безпідставними.

Наявні в матеріалах справи довідки виконавчого комітету Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області (а.с. 75, 76, 131) суд не приймає в якості доказу факту проживання сторін однією сімєю, оскільки інформація до них вноситься за даними обліку реєстрації на підставі документів, наданих особою, яка потребує довідки, без перевірки комісією фактичного проживання осіб за вказаною адресою, що підтверджено отриманими у судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_14, секретаря Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області.

Посилання позивача на спільні фотографії сторін та факт повторної видачі свідоцтва про народження ОСОБА_5, у якому дитині надано прізвище відповідача, як на доказ факту спільного проживання сторін у період, що не визнається відповідачем, суд відхиляє, як припущення, на яких не може ґрунтуватися доказування (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 03.02.2015 по справі № 322/48/15-ц, змінене рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17.06.2015, не має доказового значення для встановлення факту проживання сторін однією сімєю, та не береться судом до уваги як неналежний доказ.

Вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 07.08.2012 по справі № 1/0817/96/2012, в якому відображені показання ОСОБА_4 як свідка про те, що йому телефонувала дружина ОСОБА_3, суд приймає в якості доказу факту проживання сторін однією сімєю станом на 09 травня 2012 року, оскільки про події саме цього дня йдеться у вироку. Пояснення представника позивача про те, що цим вироком підтверджується факт проживання сторін однією сімєю станом на 07.08.2012, суд визнає безпідставними.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Виходячи з наведеного, враховуючи часткове визнання позову відповідачем, а також інформацію, наведену в договорі купівлі-продажу від 17.05.2012 № 376, у сукупності з показаннями свідків, суд визнає доведеними позовні вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2001 року по 31 січня 2005 року та з 01 серпня 2006 року по 17 травня 2012 року. Відтак позов за цією вимогою підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову в частині вимог про поділ майна суд виходить з наступного.

ОСОБА_6, згідно з Інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.07.2014 № 24630744, є власником наступного майна:

- нежитлова будівля, гараж на 20 автомашин, розташований за адресою: вул. Леніна, 89г, смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу № 254 від 24.04.2012, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 26.11.2012;

- нежитлова будівля, гараж на 2 автомашини та 1 автомашину, розташований за адресою: вул. Леніна, 89б, смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності № 116 від 26.01.2005, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 07.02.2005.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО № 574066 відповідач є власником легкового автомобіля марки УАЗ модель 31512, реєстраційний номер НОМЕР_2, дата реєстрації 24.01.2013.

Зазначене майно позивач просить поділити між ним та відповідачем у рівних долях на підставі ст. 74 СК України.

Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України ОСОБА_3 з 04 липня 1997 року по 05 серпня 2005 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_19, що підтверджується актовим записом про розірвання шлюбу від 10.08.2005 № 33, підставою для реєстрації розірвання шлюбу є рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 06.07.2005, яке набрало законної сили 05.08.2005.

Стосовно нежитлової будівлі: гараж на 2 автомашини та 1 автомашину, розташований за адресою: вул. Леніна, 89б, смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, суд виходить з наступного.

За правилами ст. 74 СК України, в редакції, що була чинною на момент купівлі відповідачем цього гаражу: якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч. 1); на майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ч. 2).

Питання щодо майна, набутого за час проживання однією сімєю чоловіка і жінки, які не перебувають у шлюбі між собою, проте одночасно перебувають в іншому шлюбі, статтею 74 СК України у вказаний час не було врегульовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 СК України в редакції, що була чинною на момент купівлі відповідачем вказаного гаражу, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Згідно з ч. 1 ст. 39 СК України недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.

За змістом частини другої статті 45 СК України, якщо протягом недійсного шлюбу особи набули майно, воно вважається таким, що належить їм на праві спільної часткової власності, а розмір часток кожного з них визначається відповідно до їхньої участі у придбанні цього майна своєю працею та коштами. Винятком з цього правила є випадок, коли особа не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу (п. 1 ч. 1 ст. 46 СК України).

Виходячи з аналізу наведених норм СК України, оскільки позивач з 04.07.1997 по 05.08.2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_19, майно набуте за час проживання однією сімєю з відповідачем у вказаний період не є таким, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а вважається таким, що належить їм на праві спільної часткової власності, пропорційно до їхньої участі у придбанні цього майна.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 26.01.2005 № 116, підставою для видачі якого є ОСОБА_11 про проведені прилюдні торги, затверджений в.о. начальника відділу державної виконавчої служби Новомиколаївського районного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_20, від 04.10.2004, відповідач придбав нежитлову будівлю: гараж на 2 автомашини та 1 автомашину, розташований за адресою: вул. Леніна, 89б, смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, за 4370,12 грн.

Докази того, що позивач брав участь у придбанні цього майна, у справі відсутні. За таких обставин дане нерухоме майно не підлягає поділу між сторонами.

Стосовно нежитлової будівлі: гараж на 20 автомашин, розташований за адресою: вул. Леніна, 89г, смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, з огляду на положення ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, суд при вирішенні цього питання враховує висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 03 червня 2015 року по справі № 6-38ц15 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 44666116) та зазначає таке.

За правилами ст. 74 СК України, в редакції, що була чинною на момент купівлі відповідачем цього гаражу: якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч. 1); на майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ч. 2).

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Сам по собі факт придбання спірного майна приватним підприємцем для його використання у своїй підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна обєктом права особистої приватної власності одного з подружжя.

Разом з цим, як вбачається з договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24.04.2012 № 254, укладеного між ОСОБА_21 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець): кошти, витрачені на придбання цього гаража, є особистими коштами покупця і придбане нерухоме майно буде являтися його особистою приватною власністю (п. 1.5); розрахунок проводиться шляхом виплати готівки продавцю в розмірі 43 350,00 грн. і проведений повністю до підписання цього договору (п. 2.1).

Вказаний договір купівлі-продажу від 24.04.2012 № 254 є чинним та укладений у період проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу, проте позивачем під час розгляду справи не надано доказів на спростування обставин, зазначених у п. 1.5 цього договору.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України).

У звязку з цим придбаний за особисті кошти відповідача гараж на 20 автомашин, розташований за адресою: вул. Леніна, 89г, смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу.

Легковий автомобіль марки УАЗ модель 31512, реєстраційний номер НОМЕР_2, набутий відповідачем 24.01.2013, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії САО № 574066. Оскільки це майно набуто відповідачем у період, коли він та позивач припинили проживати однією сімєю, та враховуючи відсутність доказів того, що це майно було придбано відповідачем за кошти, набуті ним за час спільного проживання з позивачем (ч. 2 ст. 61 СК України), на дане майно не поширюється дія ст. 74 СК України.

З огляду на викладене, позов в частині вимог про поділ майна є необґрунтованим та не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

До позовної заяви додано, зокрема квитанцію від 19.03.2015 № QS01, якою підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 243,60 грн., отже, враховуючи задоволення позову в частині вимог немайнового характеру, відповідний розмір судових витрат, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, відсутні.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 88, 208, 209, 212 215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд

вирішив:

1. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю та поділ майна, набутого за час проживання однією сімєю задовольнити частково.

2. Встановити факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2001 року по 31 січня 2005 року та з 01 серпня 2006 року по 17 травня 2012 року.

3. В задоволенні решти позову відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Новомиколаївський районний суд Запорізької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.С. Гасанбеков