Справа № 465/2344/11 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/2112/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Штефаніци Ю.Г., Левика Я.А.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, треті особи: страхова компанія «Граве Україна», ОСОБА_5 про стягнення страхового відшкодування,-

встановила:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12.12.2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування відповідно до картки міжнародного автомобільного страхування від 23.05.2010 року, компенсації за затримку виплати у вигляді стягнення пені за прострочення, 3% річних, інфляційних втрат, витрат на правову допомогу, витрат по оплаті послуг перекладача та судових відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник позивача ОСОБА_4, просить його скасувати з підстав неповного з»ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції завершив розгляд справи та ухвалив рішення без участі представника позивача, яка подала клопотання про відкладення розгляду справи, та у відсутності третьої особи ОСОБА_5, чим порушив їхні процесуальні права. Крім того, зазначає, що суд з незрозумілих підстав відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи та не вжив заходів для витребування страхової справи із страхової компанії (далі-СК) «Граве Україна», чим виявив неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи.

В судове засідання апеляційного суду представник позивача та треті особи повторно не з»явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку, шляхом надіслання судових повісток на відомі суду адреси місця їхнього проживання, місцезнаходження, поштові відправлення, адресовані ОСОБА_5 на відому суду адресу місця його проживання та апелянту ОСОБА_4 на вказану нею в апеляційній скарзі адресу місця проживання, повернулись за закінченням терміну зберігання, однак, на виконання вимог ст.77 ЦПК України, вони про зміну свого місця проживання (перебування) апеляційний суд не повідомляли, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, а тому розгляд справи апеляційним судом проведено у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.06.2010 року о 15 год. 04 хв. в районі АДРЕСА_1 з вини третьої особи ОСОБА_5 сталась дорожньо-транспортна пригода (далі-ДТП), внаслідок якої було пошкоджено належний позивачу транспортний засіб марки «Пежо 306» з номерним знаком НОМЕР_1 (а.с.12, 14, 64).

Транспортний засіб позивача був застрахований в Чехії відповідно до договору страхування від 23.05.2008 рок (а.с.5-9).

Статтею 10 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», визначено, що на території України діють внутрішні договори обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності та договори міжнародного обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності (далі договір міжнародного страхування).

Відповідно до п.10.3 ст.10 цього Закону, договори міжнародного страхування діють на території країн, зазначених у таких договорах. Договори міжнародного страхування, які діють на території країн членів міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка», посвідчуються відповідним уніфікованим сертифікатом «Зелена картка», що визнається і діє в цих країнах.

Під час в»їзду на територію України власник транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, зобов»язаний мати на весь термін перебування такого транспортного засобу на території України сертифікат міжнародного автомобільного страхування «Зелена картка» або внутрішній договір страхування цивільно-правової відповідальності (п.10.4 ст.10 Закону).

Встановлено, що 23.05.2010 року позивачем придбано у Чеському бюро страховиків в м.Прага картку міжнародного автомобільного страхування терміном дії з 23.05.2010 року по 22.05.2011 року (а.с.10-11, 13), яка була дійсною на території України в момент ДТП (п.8 картки).

У пункті 8 цієї картки зазначено, що у кожній країні відвідування Бюро даної країни бере на себе цивільну відповідальність власника, зазначеного в цій картці, відповідно до законодавства даної країни про обов»язкове страхування.

Відповідно до п.39.1 ст.39 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі-МТСБУ) є єдиним об»єднанням страховиків, які здійснюють обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Статтею 40 цього Закону визначено, що МТСБУ є гарантом відшкодування шкоди:

на території країн членів міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка», заподіяної власниками та/або користувачами зареєстрованих в Україні транспортних засобів, якщо такі власники та/або користувачі надали іноземним компетентним органам страховий сертифікат «Зелена картка», виданий від імені страховиків членів МТСБУ;

на території України, заподіяної водіями-нерезидентами, на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн членів міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка», за інших обставин, визначених чинним законодавством про цивільно-правову відповідальність.

З аналізу вказаних вище норм статті 40 Закону та встановлених обставин справи, а саме, те, що позивач є потерпілим внаслідок ДТП, а не винною у ній особою, тому підстав для застосування норм цієї статті немає, як і немає підстав для застосування норм ЦК України, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, оскільки відповідач не є його страховиком.

Статтею 41 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначені випадки відшкодування потерпілому шкоди (регламентні виплати), яке здійснюється за рахунок централізованих страхових резервних фондів МТСБУ.

Так, зокрема, відповідно до п.п. «а» п.41.1 ст.41 цього Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам п.1.7 ст.1 Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до п.п. «а» п.41.2 ст.41 Закону, за рахунок коштів фонду страхових гарантій МТСБУ відшкодовує шкоду у разі недостатності коштів та майна страховика забезпеченого транспортного засобу повного члена МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов»язань за договором обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішнім договором страхування).

Однак, позивач свої вимоги не обґрунтовував наявністю підстав для відшкодування відповідачем шкоди в порядку ст.41 вказаного Закону.

Разом з тим, у будь-якому випадку заподіяння шкоди, потерпіла особа згідно з вимогами ст.35 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повинна подати до страховика забезпеченого транспортного засобу, а у визначених Законом випадках до МТСБУ, відповідну заяву, до якої додається довідка про ДТП та інші документи, які мають відношення до даної ДТП, завірені у встановленому порядку, на підставі яких страховик або МТСБУ у встановлений законом строк приймає вмотивоване рішення щодо виплати або відмови у виплаті страхового відшкодування (ст.36, 37 Закону).

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що позивач звертався до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок пошкодження його автомобіля в ДТП та що йому було відмовлено у такому відшкодуванні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність та недоведеність заявлених позивачем вимог, звернених до МТСБУ, оскільки позивач не дотримався встановленого законом порядку для реалізації свого права на отримання страхового відшкодування від МТСБУ.

Крім того, позивач не вказав жодної з підстав, визначених статтею 41 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка б зобов»язувавла МТСБУ здійснити йому регламентну виплату для відшкодування завданої в ДТП майнової шкоди, і не назвав розміру реальних збитків, які він поніс або які він повинен був понести для відновлення технічного стану пошкодженого в ДТП транспортного засобу, визначеного суб»єктом оціночної діяльності, або ж обставин, які б перешкоджали йому з 2010 року здійснити таку оцінку в позасудовому порядку та надати докази на підтвердження цієї обставини, перш, ніж заявляти клопотання про призначення судом експертизи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують таких висновків суду, а стосуються в основному допущених, на думку апелянта, порушень районним судом норм процесуального закону, зокрема, щодо розгляду справи у відсутності осіб, які не з»явились, однак, й ці доводи є безпідставними, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи або оголошував перерву у ній за клопотанням сторони позивача.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір, давши належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Штефаніца Ю.Г.

Левик Я.А.