АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6542/15 Справа № 191/3017/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Деркач Н.М, ОСОБА_2,

за участю секретаря - Прудченко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Синельниківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Синельниківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ставить питання про скасування рішення суду, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням норм матеріального права та без врахування обставин у справі, та просить задоволити позов.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити із наступних підстав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на підставі договору дарування від 22.04.2004 року та зареєстрованого Синельниківським МБТІ позивачка ОСОБА_3 є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами № 16 по вул.. 25 Дивізії в м. Синельникове Дніпропетровської області.

20.08.2009 року між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку № 16 по вул.. 25 Дивізії в м. Синельникове, який посвідчений приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі № 1230. Для укладення цього договору ОСОБА_3 05.08.2009 року зверталася із заявою № 1164 до Синельниківського МБТІ для видачі їй витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме, для його продажу. Під час оформлення договору купівлі-продажу 20.08.2009 року позивачкою приватному нотаріусу ОСОБА_5 була написана заява про те, що в даному будинку неповнолітні діти не зареєстровані та права користування цим майном не мають. Ця заява підписана ОСОБА_3, її паспорт нотаріусом оглянуто, особу за ним встановлено та справжність її підпису перевірено. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.08.2009 року, виданого Синельниківським МБТІ, в примітках зазначено, що витяг виданий для відчуження, що за заявою власника відчужується жилий будинок № 16 по вул.. 25 Дивізії в м. Синельникове.

Пунктом 8 договору купівлі-продажу передбачено, що продавець зобовязується звільнити будинок, що відчужується, та знятись з реєстраційного обліку в строк до 01.10.2009 року.

Згідно п. 10 цього договору сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір, цей договір не носить характеру мнимої або удаваної угоди, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі розяснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають, однаково розуміють суть та текст цього договору.

Згідно п. 11 договору цей договір підписується сторонами добровільно, при здоровому розумі та ясній памяті, відповідає дійсним намірам сторін, зміст статей законодавства, які зазначені в договорі, сторонам відомі та зрозумілі.

Згідно п. 12 договору право власності на будинок, що відчужується за цим договором, переходить до покупця з моменту державної реєстрації цього договору.

Договір підписаний сторонами, а саме, покупцем ОСОБА_4 та продавцем ОСОБА_3, яка також зазначила, що отримала гроші в сумі 3000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п»ятою та шостою ст.. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Суд також врахував розяснення п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно ст.. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 19, п. 20 Постанови відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття229 ЦК (435-15), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до п. 21, п. 23 Постанови при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, існування жодних обставин, на які посилалась позивачка, на момент вчинення нею правочину судом встановлено не було.

З пояснень приватного нотаріуса, які підтверджені письмовими матеріалами справи, вбачається, що позивачка особисто зверталась із заявою до Синельниківського МБТІ для видачі їй витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно з метою відчуження житлового будинку, на час вчинення правочину користувалася окулярами, читала текст договору, власноручно ставила в ньому свій підпис й зазначила про отримання нею грошей в сумі 3000 грн., особисто писала заяву на імя приватного нотаріуса та підписувала її. Крім того, суду не було надано жодних належних підтверджень, що на час вчинення спірного правочину позивачка заявляла про свій намір укласти з відповідачкою договір довічного утримання. Дані обставини, а також зміст пунктів 8 12 спірного договору дали суду підстави вважати, що позивачкою спірний договір укладено добровільно та вона розуміла суть та текст цього договору. Крім того, свідок ОСОБА_7 підтвердила, що позивачка є адекватною особою, обєктивно сприймає обставини подій та розуміє свої дії.

Суд не прийняв до уваги копії виписок з амбулаторної карти ОСОБА_3, оскільки вони не свідчать про те, що вона майже нічого не бачить. Крім того, приватний нотаріус пояснив, що на час вчинення правочину позивачка користувалася окулярами, не скаржилася на поганий зір та читала текст договору, внаслідок чого у нього не виникло жодних підозр стосовно вад її зору.

Посилання позивачки на підписання нею договору у звязку з її необізнаністю, вважаючи, що це і є договір довічного утримання, є безпідставними, оскільки незнання закону чи неправильне його тлумачення не є підставою для визнання правочину недійсним. До показань свідка ОСОБА_8, суд відноситься критично та не враховує їх як підставу для визнання спірного договору недійсними, оскільки з них не встановлено, що саме на момент вчинення правочину існували зазначені в позові обставини.

З урахуванням цього, суд вважав, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого повного підтвердження в ході судового розгляду, у звязку з чим в їх задоволенні відмовив.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачки грошових коштів в розмірі 46 347 грн. та моральної шкоди в сумі 6000 грн., то суд вказав про наступне.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Оскільки судом встановлено, що позивачка на час вчинення нею спірного договору розуміла свої дії, будь-яких протиправних дій з боку відповідачки по відношенню до ОСОБА_3 та до житлового будинку № 16 по вул.. 25 Дивізії в м. Синельникове встановлено не було, то суд прийшов до висновку про безпідставність зазначених позовних вимог, внаслідок чого також їх не задовольнив.

Не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що: позивачка мала намір укласти договір довічного утримання; відповідачка не доглядає за позивачкою та не надає їй допомогу; відповідачка вчинила щодо неї обман; позивачка не усвідомлювала значення своїх дій та помилилася щодо обставин, які мають істотне значення; позивачка вчинила правочин під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для себе умовах.

В судовому засіданні знайшло підтвердження те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку № 16 по вул.. 25 Дивізії в м. Синельникове, який посвідчений нотаріально, був вчинений відповідно до вимог закону.

Для укладення цього договору сама ОСОБА_3 05.08.2009 року зверталася із заявою № 1164 до Синельниківського МБТІ для видачі їй витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно з метою його продажу. Під час оформлення договору купівлі-продажу 20.08.2009 року позивачкою приватному нотаріусу ОСОБА_5 була написана заява про те, що в цьому будинку неповнолітні діти не зареєстровані та права користування цим майном не мають. Заява підписана ОСОБА_3, її паспорт нотаріусом оглянуто, особу за ним встановлено та справжність її підпису перевірено. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.08.2009 року, виданого Синельниківським МБТІ, в примітках зазначено, що витяг виданий для відчуження, що за заявою власника відчужується жилий будинок № 16 по вул.. 25 Дивізії в м. Синельникове.

Також суд врахував пункти 8,10-12 договору купівлі-продажу, за якими передбачено, що продавець зобовязується звільнити будинок, що відчужується, та знятись з реєстраційного обліку в строк до 01.10.2009 року.

Сторони у присутності нотаріуса підтвердили, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти договір, і цей договір не носить характеру мнимої або удаваної угоди, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі розяснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають, однаково розуміють суть та текст цього договору.

Договір підписаний сторонами добровільно, при здоровому розумі та ясній памяті, відповідає дійсним намірам сторін, зміст статей законодавства, які зазначені в договорі, сторонам відомі та зрозумілі. Право власності на будинок, що відчужується за цим договором, переходить до покупця з моменту державної реєстрації цього договору.

Договір підписаний сторонами, а продавець ОСОБА_3 також зазначила, що отримала гроші в сумі 3000 грн.

Таким чином, умови цього договору, а також інші докази у справі не вказують на те, що позивачка мала намір укласти договір довічного утримання, а відповідачка брала на себе зобовязання по утриманню позивачки.

Ніякими достовірними та належними доказами не підтверджено того факту, що відповідачка вчинила щодо позивачки обман; оскільки позивачка від моменту вчинення угоди і до моменту звернення до суду із позовом, не заявляла офіційно про те, що цією угодою їй спричинена яка-небудь шкода, і про те, що вона не мала наміру відчужувати домоволодіння.

В матеріалах справи відсутні достовірні докази про те, що позивачка не усвідомлювала значення своїх дій та помилилася щодо обставин, які мають істотне значення; позивачка вчинила правочин під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для себе умовах. фактичного стану, які не дозволяють фізичній особі адекватно виразити свою волю щодо вчинюваного правочину.

Для визнання правочину таким, що має дефекти волі і волевиявлення, відсутні факти того, що позивачка не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати своїми діями. Такий стан позивачки в момент вчинення правочину не підтверджений судово-медичної експертизою, іншими медичними документами, або будь-якими допустимими доказами.

Також позивачка не зазначила причини, за яких вона не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними. Наявність у позивачки дефекту зору не свідчить про те, що вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними на час укладення договору купівлі-продажу. Інших медичних документів у матеріалах справи немає.

Суд не встановив протиправних дій із боку відповідачки по відношенню до позивачки та її майна, а тому прийшов до висновку і про безпідставність позовних вимог щодо стягнення суми та відшкодування моральної шкоди, внаслідок чого також їх не задовольнив.

Таким чином, позивачка у своїх позовних вимогах зазначила декілька різних підстав, в тому числі і взаємно виключних, для визнання правочину недійсним, стягнення грошових сум, але не підтвердила їх достовірними доказами.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачка не надала суду достовірних та належних доказів щодо недійсності правочину і, як наслідок, не довела свої позовні вимоги відповідно до вимог ч. 3 ст.10, ст.ст. 11, 60, 131 ЦПК України.

У звязку із чим, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: