Справа № 442/1067/14 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/1094/15 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
Провадження №22-ц/783/209/15
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Мельничук О.Я., Копняк С.М.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю представника відповідачів - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 липня 2014 року та на додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про поділ (виділ) майна, що є у спільній частковій власності,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 липня 2014 року та додатковим рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2014 року у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Зазначені вище рішення суду оскаржив ОСОБА_3

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення та додаткове рішення суду є незаконними та необґрунтованими, ухваленими з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що просив суд першої інстанції в клопотанні про призначення експертизи поставити питання такого змісту: якщо поділ квартири АДРЕСА_1 Дрогобицького району Львівської області з технічної точки зору неможливий, то чи можливе спільне користування і володіння майном? Якщо так, то надати варіанти порядку користування і володіння квартирою. Однак, в ухвалі про призначення експертизи суд таке питання не вніс для вирішення та не мотивував, чому це питання не було внесено судом в перелік питань для судової будівельно-технічної експертизи.

Апелянт стверджує, що ч. 3 ст. 358 ЦК України надає кожному співвласнику право на надання йому у володіння та користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Апелянт вважає, що суд зобов'язаний був встановити порядок користування приміщення квартири.

Апелянт зазначає, що оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки квартири та нежилих приміщень, які відповідають розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Апелянт просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову та визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 Дрогобицького району Львівської області наступним чином: виділити йому в користування житлову кімнату (2-а), розміром 21,9 м.кв. та виділити в користування відповідачам решту житлових кімнат; зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні належною йому 1/4 частинами квартири АДРЕСА_1 Дрогобицького району Львівської області та заборонити відповідачам перешкоджати йому і надалі у здійсненні права користування, володіння та розпорядження належною йому 1/4 частинами квартири АДРЕСА_1 Дрогобицького району Львівської області.

В судовому засіданні представник відповідачів - ОСОБА_2 доводи апеляційної заперечив.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про день та час судового засідання (а.с. 173), про причини неявки суд не повідомив та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, тому колегія суддів вважає за можливе розгляд справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України здійснювати без участі позивача.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, учасника судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги необхідно відхилити з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до розпорядження Опарівської сільської ради № 113 від 15.08.2006 рокуАДРЕСА_1 Дрогобицького району Львівської області передана сторонам у спільну сумісну власність, та видано свідоцтво про право власності на квартиру.

Як вбачається із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, за сторонами 18.10.2006 року зареєстровано право власності на зазначену квартиру.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 жовтня 2013 року визнано за співвласниками ОСОБА_4 та ОСОБА_7 право власності по 25/100 ідеальних часток в квартирі АДРЕСА_1 загальною площею 66,5 кв.м. Решта 50/100 частин квартири належать на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Ураховуючи, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24.10.2013 року за відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_7 визнано право власності по 25/100 (1/4) ідеальній частці в квартирі, відтак, частка позивача та відповідача ОСОБА_8 становить 25/100 частки кожного від 50/100 частин. Таким чином, сторони є співвласниками квартири по 1/4 ідеальній частині.

Згідно зі ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Матеріалами справи встановлено, що квартира АДРЕСА_1 Львівської області складається із двох жилих кімнат, площею 38,4 кв.м., кухні коридору та комунальних вигод, загальною площею 66,5 кв.м., розташована на другому поверсі п'ятиповерхового будинку.

Відповідно до висновку № 1 судової будівельно-технічної експертизи від 02.06.2014 року, виділити в натурі позивачу як співвласнику 1/4 ідеальної частини в спірній квартирі неможливо в зв'язку з тим, що належна йому частина загальної площі квартири не відповідає будівельним нормам і правилам для влаштування повноцінної однокімнатної квартири, а можливість прибудови і надбудови на земельній ділянці, яка закріплена за житловим будинком, відсутня.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виділ належної позивачу 1/4 ідеальної частки із спільного майна, суд правильно виходив з того, що такий виділ технічно неможливий, як і неможливе встановлення порядку користування цим майном без порушення законних прав і інтересів інших співвласників, оскільки частка позивача у квартирі становить 9,6 кв.м., в той час як квартира складається із двох жилих кімнат, площею 16,5 кв.м. та 21,9 кв.м., право користування якими мають всі співвласники з рівними правами та обов'язками.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що в спірній квартирі фактично проживає один позивач, а відповідачі, будучи зареєстрованими в квартирі, не мають змоги в ній проживати із-за перешкод, які їм чинив позивач, і ці обставини встановлені рішенням Дрогобицького міського районного суду Львівської області від 03.07.2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23.12.2014 року, яким позивача зобов'язано не чинити відповідачам перешкод у користуванні квартирою шляхом їх вселення.

Відповідно до ч.2 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідачів не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою, суд правильно виходив з того, що останній не довів про наявність таких перешкод з боку відповідачів, натомість судовими рішеннями було встановлено, що такі перешкоди відповідачам чинив сам позивач.

Рішення суду та додаткове рішення відповідають матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційних скарг колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 липня 2014 року та додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2014 року відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 липня 2014 року та додаткове рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Копняк С.М.