УХВАЛА

іменем україни

8 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 жовтня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 20 листопада 1994 року по 11 вересня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час цього шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу від 2 грудня 2003 року були придбані підвальні приміщення №№ 12, 13, 18, 20, загальною площею 65 кв. м, розташовані у житлових будинках АДРЕСА_1, які оформлені на відповідача. Оскільки згоди між ними щодо добровільного поділу цього майна немає, позивачка просила, з урахуванням уточнених вимог, визнати за нею право власності на 1/2 зазначених підвальних приміщень.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 березня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку підвальних приміщень під № 12, № 18, № 20, що знаходяться у незавершеному будівництвом житловому будинку АДРЕСА_1, припинено право власності ОСОБА_4 на дану частку майна.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що право власності на спірне майно у відповідача виникло 2 грудня 2003 року з часу передачі йому приміщень за договором купівлі-продажу та передачі йому цього договору, а оскільки воно набуто за час шлюбу, то є спільним майном подружжя.

Апеляційний суд погодився з такими висновками та вважав, що відповідач набув право власності за договором купівлі-продажу, недійсність якого у встановленому законом порядку не встановлено.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 20 листопада 1994 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, який рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2012 року розірвано.

Також встановлено, що 2 грудня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купив підвальні приміщення: № 12 - 17,2 кв. м, № 13 - 14,9 кв. м, № 18 - 23,4 кв. м, № 20 - 9,5 кв. м, загальною площею 65 кв. м, що розташовані у незавершеному будівництвом житловому будинку АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР, чинного на час спірних правовідносин, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

У п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно.

Згідно з п/п 1 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є укладені в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат.

З вказаного випливає, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації переходу права власності на це майно.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України наведене не врахував, не перевірив, чи зареєстровані в установленому законом порядку права щодо спірного нерухомого майна, чи зареєстровано право власності ОСОБА_4 на це майно.

Також не можна погодитись з висновком апеляційного суду про те, що право власності на спірне майно виникло у ОСОБА_4 з моменту передачі йому спірних нежилих приміщень й договору купівлі-продажу від 2 грудня 2003 року, оскільки докази передачі спірного майна від ОСОБА_5 до ОСОБА_4, як і інші докази передачі майна, відсутні. Отже, рішення апеляційного суду ґрунтується на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик