Справа № 534/2605/14-ц
№ 2/534/43/15
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 липня 2015 року Комсомольський міський суд Полтавської області
в складі: головуючого судді при секретарі ОСОБА_1 ОСОБА_2В
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Комсомольську справу за цивільним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про повернення коштів за депозитним вкладом,
Ухвалою суду від 04 червня 2015 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено Публічне акціонерне товариство Банк Фінанси та Кредит (а.с.44).
Позивачка ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, звернулася до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність та прохала позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Будучи належно повідомленим про час і місце розгляду справи, представник відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» повторно не зявився до залу суду, причин неявки не повідомив.
Представник відділення №30 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовився від отримання судової повістки, тому в силу ч.8 ст.76 ЦПК України вважається належно повідомленим.
З огляду на викладене, суд вважає за можливе ухвалення заочного рішення за наявними в справі доказами.
Розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає позов ОСОБА_3 обґрунтованим і підлягаючим до задоволення частково з наступних підстав.
У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до п.4 згаданого договору вкладник має право неодноразово поповнювати Вклад протягом строку дії договору.
02 жовтня 2015 року позивачка звернулася до Банку із заявою про повернення банківського вкладу (а.с.7), в задоволенні якої, за її твердженнями в позовній заяві, їй було відмовлено в звязку з необхідністю дотримання Банком нормативно-правових вимог державних наглядових та контролюючих органів /зокрема Постанов правління НБУ №540 від 29 серпня 2014 року та №758 від 01 грудня 2014 року/.
Визначаючи характер спірних правовідносин, з врахуванням того, що підставою виникнення цивільних прав та обовязків сторін став Договір про банківський строковий вклад, суд, при вирішенні цього спору, виходить з наступного.
Так, згідно ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до вимог ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Тобто, ця норма законодавства України визначає, що вкладом (депозитом) є виключно кошти, які розміщені на іменних рахунках клієнтів (вкладників) у банку.
Згідно ч.1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Частиною другою ст.1060 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.
Частиною п'ятою статті 1061 ЦК України закріплено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Відповідно до абз.2 ч.6 ст.1060 ЦК України, у разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.
Таким чином, проценти за користування вкладом повинні бути виплачені вкладникові на момент видачі вкладу, тобто з врахування також і періоду прострочення виконання строку, визначеного в договорі.
Пунктом 2 Договору про банківський вклад визначено, що за час користування коштами Вкладу протягом строку, визначеного п.1 цього договору (з 27 вересня 2013 року до 02 жовтня 2014 року), Банк нараховує і виплачує Вкладникові проценти за ставкою 9,60 % річних.
Згідно з положеннями ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунками за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
За приписом ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом встановлено, що строк дії договору про банківський строковий вклад (депозит) закінчився 02 жовтня 2014 року та позивачкою 23 вересня 2014 року та 02 жовтня 2014 року була пред'явила вимога про повернення вкладу в повному обсязі, однак Банком в цьому їй було відмовлено.
Звертаючись до суду із згаданим позовом позивачка прохала стягнути з відповідача проценти за час користування коштами Вкладу за ставкою 12% річних. Однак, пунктом 2 Договору про банківський вклад визначено процентну ставку в розмірі 9,60 % річних, тому в цій частині позов підлягає задоволенню частково.
Згідно із розясненням, які містяться в п.14 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільних справах» при поданні позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, установленим НБУ на день ухвалення рішення. У резолютивній частині розмір суми, що підлягає стягненню, вказується в гривнях.
Таким чином, грошове зобовязання відповідача в доларах США підлягають переведенню в гривневий еквівалент за курсом НБУ, який на день ухвалення рішення становив 2196,3753 грн. за 100 доларів США (а.с.56).
Крім того, не передбачено відшкодування моральної шкоди за неналежне виконання умов договору від укладеним між сторонами. Закон України «Про захист прав споживачів» не містить норми про відшкодування моральної шкоди у випадку порушення зобов'язань за договором банківського вкладу (депозиту).
З огляду на викладене, суд вважає, що вимога позивачки про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 доларів США, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, тому задоволенню не підлягають.
Доводи представника відповідач, викладені в письмових запереченнях проти позову, про те, що як на момент виникнення спору так і на даний час діють постанови НБУ, якими обмежено порядок видачі грошових коштів, в тому числі й з депозитних (вкладних) рахунків, суд не приймає до уваги, оскільки будь-які розпорядження НБУ, викладені в постановах чи інших нормативних документах є за своїм характером підзаконними нормативними актами та не можуть суперечити закону або змінювати його зміст. В разі, якщо підзаконні нормативно-правові акти не відповідають нормі Закону, то їх застосування до вирішення спірних правовідносин є недопустимим.
Ці доводи представника відповідача фактично направлені на переоцінку доказів та ґрунтуються на довільному та хибному тлумаченні норм права, а тому не заслуговують на увагу.
Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.
У відповідності до п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачку звільнено від сплати судового збору, тому він підлягає стягненню з відповідача.
Позивачкою не зазначено у позовній заяві які саме судові витрати та в якому розмірі нею були понесені, доказів на їх існування суду не надано, тому в цій частині вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1058,1060 ЦК України, ст.213 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити частково.
В частині стягнення моральної шкоди в задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.
Стягнути з ПАТ Банк Фінанси та Кредит на користь держави судовий збір в розмірі 3654 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів, з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області через Комсомольський міський суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя підпис ОСОБА_1

З оригіналом вірно.

Суддя В.В. Крикливий