Справа №473/1020/15-ц 22.06.2015 22.06.2015 22.06.2015
Провадження №22-ц/784/1198/15
Провадження №22-ц/784/1198/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

22 червня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 квітня 2015 року, ухвалене по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Вознесенський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим що, вона є власником житлового будинку №22 по вулиці Тітова у місті Вознесенськ Миколаївської області на підставі договору довічного утримання від 13 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №377.

Відповідач ОСОБА_4 є її колишнім чоловіком. У вказаному будинку останній зареєстрований починаючи з 09 серпня 2011 року, але за місцем реєстрації не проживає з лютого 2012 року, оскільки добровільно виселився з будинку, забравши свої речі. Проте, у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку останній не бажає.

В червні 2012 року відповідач був затриманий та вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2012 року засуджений за вчинення злочинів, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України та на підставі ч.1 ст.70 КК України до 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна та на теперішній час відбуває покарання у Словяносербській ВК УДПС України в Луганській області №60.

Посилаючись на викладене, а також на те, що відповідач порушує її права, як власника квартири, позивач вважала, що ОСОБА_4 втратив право на користування вказаним житловим приміщенням та просила позов задовольнити.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 квітня 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на неправильну оцінку наявним у справі доказам та невірне зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не втратив звязок із спірним житловим приміщенням, оскільки не проживання останнього в цьому житлі має тимчасовий характер та було викликано поважними причинами, а тому законних підстав позбавити його права на проживання - немає.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими міськрайонним судом, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.41,47 Конституції України, ст.391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Водночас, ст.405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сімї власника житла на користування цим житлом. Зокрема:

- члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником;

- член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Зокрема, суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні.

При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону.

З матеріалів справи вбачається та міськрайонним судом встановлено, що ОСОБА_3 (до шлюбу Мамаєва) Я.М. є власником житлового будинку №22, що розташований по вулиці Тітова в місті Вознесенську Миколаївської області на підставі договору довічного утримання від 13 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №377 (а.с.4,7).

З 26 жовтня 2011 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. За рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 лютого 2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірваний (а.с.8).

Згідно даних будинкової книги, що заведена за адресою: вулиця Тітова, №22, місто Вознесенськ, Миколаївська область слідує, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрований у спірному будинку починаючи з 09 серпня 2011 року (а.с.9-11).

Дана інформація знайшла своє підтвердження також адресною довідкою Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області від 19 березня 2015 року та поясненнями позивача в суді першої інстанції, відповідно до яких відповідач був зареєстрований у будинку з її дозволу (а.с.19).

З акту квартального комітету №12 міста Вознесенська Миколаївської області, складеного 10 березня 2015 року слідує, що ОСОБА_4 починаючи з лютого 2012 року не проживає у будинку позивача (а.с.12).

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2012 року ОСОБА_4 засуджений за вчинення злочинів, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України на підставі ч.1 ст.70 КК України до 13 років позбавлення з конфіскацією всього належного йому майна та на теперішній час відбуває покарання у Словяносербській ВК УДПС України в Луганській області №60.

Зі змісту вироку убачається, що на день затримання 03 червня 2012 року відповідач мешкав за адресою: Миколаївська область, місто Вознесенськ, вулиця Тітова, будинок №22 (а.с.30-33).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 вказувала, що реєстрація відповідача в указаному будинку перешкоджає їй оформити в установленому законом порядку продаж цього майна.

Наведене свідчить, що між сторонами виник спір з приводу користування вказаним житловим приміщенням, правовідносини по якому врегульовано ст.ст.391,405 ЦК України.

Отже, встановивши наведені обставини, суд на підставі ч.2 ст.405 ЦК України прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком, так як, позивач не надала доказів про відсутність відповідача у спірному будинку понад один рік без поважних причин, оскільки матеріали справи не містять беззаперечних доказів на підтвердження обрання відповідачем іншого саме постійного місця проживання та безперервної відсутності в будинку понад один рік до засудження вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2012 року до позбавлення волі.

Твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про необхідність застосування судом першої інстанції до даних правовідносин ст.71 ЖК України є помилковим, оскільки положення вказаної статті ЖК України на спірні правовідносини не розповсюджується, так як ними врегульовані правовідносини найму житлових приміщень.

Посилання апеляційної скарги на те, що, оскільки відповідач не є членом сімї позивача, застосування положень ст.405 ЦК України до даних правовідносин є неправильним, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції виходячи з наступного.

По-перше, сама позивач у своїй позовній заяві послалася на положення ч.2 ст.405 ЦК України як на правову підставу для задоволення заявленого нею позову.

По-друге, з позовної заяви слідує, що позивач підтвердила, що відповідач був зареєстрований за адресою належного їй будинку за її згодою. Доказів того, що між сторонами був укладений договір найму (оренди) житлового приміщення у належному позивачу будинку, суду не надано. Допустимих (письмових) доказів того, що при проведенні реєстрації ОСОБА_4 за адресою спірного житлового будинку ОСОБА_3 надала свою згоду лише на тимчасове проживання відповідача, суду також не надано.

Таким чином, ОСОБА_4 був зареєстрований у спірному будинку за згодою його власника.

До того ж, припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Але за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сімї повинен вносити плату за користування помешканням за комунальні послуги. Цей висновок відповідає частині четвертій ст.156, ст.162 ЖК України.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці, та помилкового тлумачення особою, яка подала апеляційну скаргу, умов застосування до спірних правовідносин норм чинного законодавства, з яким колегія суддів погодитись не може за вищезазначених підстав.

Отже, оскільки судом першої інстанції ухвалено рішення з дотриманням вимог процесуального та матеріального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, то апеляційну скаргу позивача, в межах її доводів, слід відхилити, а рішення суду першої інстанції в силу ч.1 ст. 308 ЦПК України залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: