Ухвала

іменем україни

10 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розподіл майна; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Решетилівського нотаріального округу Бєлаш Юрій Дмитрович, про визнання договору дарування об'єкта нерухомості недійсним; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за нею права власності на Ѕ частку цього нерухомого майна, за касаційними скаргами ОСОБА_4 на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 03 грудня 2014 року, рішення апеляційного суду Полтавської області від 25 лютого 2015 року та ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 25 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про розподіл майна. В обґрунтування позову посилався на те, що з жовтня 1996 року по червень 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За цей час ними придбано майно, що є спільною сумісною власністю, яке відповідач у добровільному порядку поділити не бажає.

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Решетилівського нотаріального округу Бєлаш Ю.Д., про визнання договору дарування об'єкта нерухомості недійсним, посилаючись на те, що фактично було укладено договір купівлі-продажу вказаного приміщення.

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за нею права власності на Ѕ частку цього нерухомого майна. В обґрунтування позову посилалася на те, що відповідачем у 1983 році було придбано житловий будинок, в якому сторони разом здійснили добудову, внаслідок чого збільшилася його площа. У цьому ж будинку зроблено капітальний ремонт, вставлені нові вікна. Крім того, сторонами збудовано літню кухню, гараж, три сараї, а погріб обкладено цеглою. З урахуванням вказаного вартість домоволодіння істотно збільшилася.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 03 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розподіл майна задоволено частково. Виділено ОСОБА_4 у натурі частку в спільній сумісній власності подружжя - автомобіль ВАЗ-21061 ЗНГ, р.н. НОМЕР_3, телевізор «Самсунг», газову плиту «Бош», бойлер та пральну машину «Бош». Автомобіль Volkswagen Transporter, р.н. НОМЕР_2, та торгівельний кіоск, розташований у АДРЕСА_1, залишено у власності ОСОБА_5 У задоволенні решти позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розподіл майна відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Решетилівського нотаріального округу Бєлаш Ю.Д., про визнання договору дарування об'єкта нерухомості недійсним відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як подружжя, визнано за останньою право власності на Ѕ частку цього житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами. Знято арешт з автомобілів ВАЗ-21061 ЗНГ, р.н. НОМЕР_3, та Volkswagen Transporter, р.н. НОМЕР_2, накладений ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 18 жовтня 2013 року знято. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 25 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції в частині визнання житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як подружжя, а також визнання за останньою права власності на Ѕ частку цього нерухомого майна скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію різниці вартості спільного майна у розмірі 116 971 грн. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення місцевого та апеляційного судів, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та просить передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та просить передати справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції в нескасованій частині, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5, перебуваючи у шлюбі, придбали нерухоме майно, яке відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України є їхньою спільною сумісною власністю, а тому згідно ч. 1 ст. 70 СК України підлягає поділу в рівних частках. Разом з тим, ОСОБА_4 не доведено належними та допустимими доказами, що замість спірного договору дарування нежитлової будівлі АДРЕСА_3 фактично було укладено договір купівлі-продажу вказаного приміщення. Також ОСОБА_4 не доведено факту придбання за спільні кошти товарів, які знаходяться в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», та поліпшення за спільні кошти цього магазину, а, відповідно, визнання за ним права власності на Ѕ частину вказаного мана.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині задоволення зустрічного позову та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, суд апеляційної інстанції, вірно виходив із того, що ОСОБА_5 не доведено належними та допустимими доказами, що поліпшення будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2, власником якого є ОСОБА_4, було здійснено за її участі, що призвело до істотного збільшення вартості цього майна.

Крім того, апеляційний суд, стягуючи з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості спільного майна, обґрунтовано виходив із того, що в такому випадку рівність прав та інтересів кожного з подружжя не порушується. Стягнення грошової компенсації на користь іншого з подружжя не є виходом як за межі позовних вимог, так і за межі доводів апеляційної скарги, оскільки рухомі речі є неподільними, а спірний кіоск позивач прохав виділити відповідачу та наявна згода сторін на такий розподіл.

Доводи касаційних скарг на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 03 грудня 2014 року в не скасованій частині та рішення апеляційного суду Полтавської області від 25 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська