АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року в справі за позовом Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Приватне підприємство «Укрспецбуд» про виселення без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и л а :

у грудні 2013 року КП з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в якому просило виселити останніх з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову зазначало, що житловий будинок АДРЕСА_1 закріплено за позивачем на праві повного господарського відання. 10.06.2008 року між позивачем та третьою особою ПП «Укрспецбуд» було укладено договір НОМЕР_1 оренди житлового приміщення строком з 15.06.2008 року по 30.11.2008 року. Додатковими угодами № 1-10 термін дії договору оренди житлового приміщення було продовжено до 30.09.2013 року. Після закінчення терміну дії договору оренди відповідачі відмовилися звільнити займане житлове приміщення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2015 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Справа № 761/31830/14-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/4244/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Волошин В.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, вважає, що суд безпідставно розглянув спір у порядку цивільного судочинства. Оскільки договір оренди, укладено між юридичними особами такий спір має вирішуватися у порядку господарського судочинства. Крім того, суд не звернув уваги на те, що позивачем не надано доказів належності йому будинку на праві власності та що власник майна до відповідачів з питання розірвання договору оренди не звертався. Вважає, що суд безпідставно не забезпечив їх клопотання щодо присутності у судовому засіданні ПП «Укрспецбуд», не встановив, з яких причин було припинено дію договору оренди, розглянув справу одноособово та з порушенням правил підсудності.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. При цьому зазначали, що апелянт іншого житлового приміщення не має.

Представник позивача ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Інші сторони у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації за № 777 від 19.04.2001 року будинок АДРЕСА_1 закріплено за КП з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» на праві повного господарського відання.

10.06.2008 року між КП з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» та ПП «Укрспецбуд», в особі генерального директора - ОСОБА_1 було укладено договір оренди, відповідно до п. 1.1. якого позивач надає, а третя особа, на визначений у п. 5.1. строк з 15.06.2008 року по 30.11.2008 року, приймає в орендне користування квартиру АДРЕСА_1 з характеристикою викладеною у п. 1.2., оплатою, визначеною у розділі 2 договору.

Додатковими угодами № 1 - 10 до договору оренди строк дії договору оренди продовжувався по 30.09.2013 року.

У додаткових угодах зазначено, що вони є невід'ємною частиною договору оренди.

У відповідності з п. 5.6 договору оренди, однією з умов припинення договору оренди є закінчення строку, на який його було укладено.

30.09.2013 року ПП «Укрспецбуд» та ОСОБА_1 було направлено повідомлення про необхідність звільнення орендованого приміщення у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що строк договору оренди закінчився 01.10.2013 року та з цього часу будь - яких правових підстав для проживання у спірній квартирі відповідачі не мають.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, яка має майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Згідно зі ст. 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлене договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму.

З матеріалів справи вбачається, що 10.06.2008 року між позивачем та ПП «Укрспецбуд», в особі генерального директора ОСОБА_1 укладено договір НОМЕР_1 оренди житлового приміщення, згідно з яким позивач передав в орендне користування ПП «Укрспецбуд» спірну квартиру на умовах строковості та платності. Орендна плата встановлена у розмірі 1 568 грн.

Відповідно до акту прийому - передачі житлового приміщення (без зазначення дати), який є додатком до договору оренди орендодавець передав, а орендар прийняв спірну квартиру у тимчасове користування для тимчасового проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_8 Зазначений акт від імені орендаря підписано також ОСОБА_1 (а.с. 11).

Саме на підставі цього договору з додатком до нього відповідачі були вселені у спірне житлове приміщення та право користування спірним приміщенням у відповідачів було похідним від права користування зазначеним приміщенням ПП «Укрспецбуд». Доказів про те, відповідачі були вселені у спірне житлове приміщення з інших правових підстав сторони не надали.

За вказаних обставин суд першої інстанції правильно виходив з того, що між сторонами склалися цивільно - правові відносини та проживання відповідачів після закінчення строку договору оренди у спірному приміщенні порушує права і інтереси позивача.

Спосіб захисту порушеного права обирає сам позивач. Відтак, звернення позивача за захистом порушеного права безпосередньо до осіб, які проживають у спірному житловому приміщенні, а не до сторони договору - ПП «Укрспецбуд» є правом позивача. Оскільки позов заявлено до фізичних осіб, доводи апеляційної скарги про підсудність даної справи господарському суду суперечать положенням ст. 1, 12 ГК України та ст. 15 ЦПК України.

Доводи апелянта про те, що зазначений договір оренди є недійсним, оскільки позивач не мав повноважень на укладення такого договору колегія суддів не може визнати обґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 204 ЦК України дійсність правочину презюмується. Договір оренди розірваний ( за час його дії) не був та недійсним не визнавався. Строк договору оренди, враховуючи додаткові угоди до нього закінчився 30.09.2013 року та позивач повідомив як орендаря, так і відповідачів про необхідність звільнення спірного житлового приміщення.

Матеріали справи не містять будь - яких інших доказів вселення відповідачів у спірне житлове приміщення з інших правових підстав.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права.

Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 19.04.2001 року № 777 «Про комунальне підприємство з утримання та експлуатації фонду соціального призначення «Спецжитлофонд» будинок АДРЕСА_1 закріплений за КП з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» на праві повного господарського відання (а.с. 8), а відтак доводи апеляційної скарги про те, що позивач не має повноважень щодо звернення до суду з даним позовом колегія суддів вважає безпідставними.

Доводи апелянта про те, що він має право на першочергове забезпечення житлом відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не впливають на висновки суду, оскільки питання щодо надання житлового приміщення відповідно до вимог даного Закону, як особі, яка потребує поліпшення житлових умов не було предметом даного спору.

Фактично відповідачі вселилися та користуються спірним житловим приміщенням лише на підставі цивільно - правової угоди, а саме договору оренди, укладеному між позивачем та ПП «Укрспецбуд», строк дії якого закінчився 30.09.2013 року.

Гарантії ж щодо неможливості виселення осіб, без надання іншого житлового приміщення стосуються лише осіб, яким таке житлове приміщення надане у порядку, встановленому житловим законодавством. Матеріали справи не містять доказів, що питання про надання спірного житлового приміщення відповідачам вирішувалося у порядку, визначеному ЖК України та що на зазначене приміщення відповідачам видавався ордер. За вказаних обставин судом першої інстанції правильно встановлено, що у порядку, визначеному житловим законодавством спірне житлове приміщення відповідачам не надавалося.

Відповідачі також не укладали з позивачем ні договору найму спірного житлового приміщення відповідно до ст. 810 ЦК України, ні договору піднайму відповідно до ст. 823 ЦК України.

Доводи апелянта про те, що і після закінчення строку дії договору оренди він продовжує сплачувати за житлово - комунальні послуги висновків суду не спростовують, оскільки відповідач не заперечує той факт, що він не виконав вимогу позивача про звільнення спірного житлового приміщення та продовжує проживати у ньому і користуватися житлово - комунальними послугами.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд правильно встановив обставини справи та вірно визначився з характером спірних правовідносин, а відтак посилання у рішенні на ст. 99, 109, 116 ЖК України без застосування цих норм не може бути підставою для скасування рішення суду.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді