У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів удаваними, визнання договорів дійсними, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Одеської області від 25 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати недійсним (удаваним) договір дарування 1275/8000 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_9 19 вересня 2007 року; визнати дійсним договір купівлі-продажу 1275/8000 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_9 19 вересня 2007 року; визнати недійсним (удаваним) договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 24 лютого 2010 року та договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6; визнати дійсним договір міни квартири АДРЕСА_2 від 24 лютого 2010 року та договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6; визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя, поділити вказану квартиру в рівних частках та визнати за сторонами право власності по Ѕ частини вказаної квартири; поділити земельну ділянку НОМЕР_1 СТ «Буревісник» ОСК «Чайка» Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області, площею 0,0525 га в рівних частках та визнати право власності по Ѕ частині за ОСОБА_4 та ОСОБА_3

На обґрунтування позову зазначала, що з 19 лютого 1984 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 травня 2013 року було розірвано. Під час шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_2, однак її було оформлено на ОСОБА_4 за договором дарування від 24 лютого 2010 року, укладеним між ним та ОСОБА_6 Зазначає, що даний договір приховує договір міни, оскільки у цей день сторонами було укладено ще один договір, за яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 1275/8000 частини квартири АДРЕСА_1, які також були придбані у шлюбі. У свою чергу зазначені 1275/8000 частини квартири були придбані відповідачем у подружжя ОСОБА_9 19 вересня 2007 року, тобто на наступний день після отримання кредитних коштів в АКІБ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту від 18 вересня 2007 року. ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 35 тис. доларів США, які були сплачені продавцям квартири - подружжю ОСОБА_9, а решту було витрачено на ремонтні роботи. Кредит було отримано під заставу квартири АДРЕСА_3, де мешкала родина відповідача. Відчуження оформлювалося за договором дарування від 19 вересня 2007 року, який вона вважає також удаваним, оскільки він приховував договір купівлі-продажу. Про вказані договори вона не знала, і про наведені обставини їй стало відомо лише під час розірвання шлюбу, що і стало підставою для звернення до суду.

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому з урахуванням уточнень просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 18 955 грн, що складають Ѕ частини платежів за кредитним договору від 18 вересня 2007 року, укладеним між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк», які були внесені ним за період з січня 2012 року по вересень 2013 року включно, та розділити між ними автомобілі Nissan Primera, 1988 року випуску, та Toyota Yaris, 2006 року випуску, виділивши ці автомобілі ОСОБА_3 та стягнувши з неї Ѕ частини від їх вартості у розмірі 28 тис. грн та 56 045 грн відповідно.

На обґрунтування позову зазначав, що фактично 19 вересня 2007 року між ним та ОСОБА_5, ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу 1275/8000 частини квартири АДРЕСА_1, у зв`язку з чим придбана частина квартири є спільною сумісною власністю подружжя. Однак кошти на придбання цієї квартири були отримані в кредит від АКІБ «УкрСибБанк», але кредитні зобов`язання погашає лише він. Крім того, вказував на те, що ОСОБА_3 було відомо про договір, укладений з ОСОБА_9 ще з 2007 року, оскільки саме вона за допомогою свого ріелтора займалася пошуком нерухомості та підготовкою усіх необхідних документів. Також зазначав, що під час шлюбу ними було набуто ще два автомобілі марки Nissan Primera, 1988 року випуску, та марки Toyota Yaris, 2006 року випуску, які було знято його колишньою дружиною з обліку та переоформлено на інших людей.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2013 року вказані позови були об'єднані в одне провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2013 року клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10, про прийняття до провадження уточненої позовної заяви щодо поділу земельної ділянки НОМЕР_1 СТ «Буревісник», ОСК «Чайка» Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області, площею 0,0525 га у рівних частках та визнання права власності по Ѕ частині за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 залишено без задоволення та роз`яснено ОСОБА_3 про її право звернутися з вказаною вимогою до Біляївського районного суду Одеської області з окремим позовом в іншому провадженні.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2013 року клопотання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8, про залишення частини позовних вимог ОСОБА_4 без розгляду задоволено. Позовні вимоги ОСОБА_4 в частині стягнення з ОСОБА_3 на його користь 18 955 грн залишено без розгляду.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 2 липня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_6, площею 0,0525 га кадастровий номер НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та поділено указану земельну ділянку в рівних частках і визнано право власності по Ѕ частини за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 У задоволенні решти позову ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 грудня 2014 року ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2013 року скасовано. Рішення місцевого суду скасовано в частині відмови у вимогах про визнання договорів дарування недійсними (удаваними), визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання дійсним договору міни, визнання майна спільною власністю подружжя, поділ квартири, автомобілів та ухвалено в цій частині нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним (удаваним) договір дарування 1275/8000 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 180,2 кв. м, житловою площею 105,7 кв. м, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_9 19 вересня 2007 року. Визнано дійсним договір купівлі-продажу 1275/8000 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 180,2 кв. м, житловою площею 105,7 кв. м, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_9 19 вересня 2007 року. Визнано недійсними (удаваними) договір дарування квартири АДРЕСА_2 та договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 24 лютого 2010 року. Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 у рівних частках по Ѕ частині за кожним. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 55 539 грн 25 коп. у якості компенсації Ѕ частини вартості реалізованих автомобілів. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до цього ж суду.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у прийнятті до провадження суду уточненої позовної заяви, виходив із того, що спірна земельна ділянка розташована у Біляївському районі Одеської області, а тому вказана вимога підсудна Біляївському районному суду Одеської області, а не Київському районному суду м. Одеси. Відмовляючи у задоволенні первинного та зустрічного позовів в частині визнання договорів дарування недійсними (удаваними), визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання дійсним договору міни, визнання майна спільною власністю подружжя, поділ квартири, автомобілів, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 пропущено строк позовної давності, відсутні докази саме продажу спірної частини квартири, а не дарування, визнання відповідачами ОСОБА_9 позову не є належним доказом у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, договори дарування не містять ознак договорів міни, наявність кредитних відносин ОСОБА_4 із ПАТ «Укрсиббанк» не є доказом укладення саме договору купівлі-продажу квартири, а не міни, спірна квартира АДРЕСА_2 відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України не може вважатися спільним майном подружжя, ОСОБА_3 обрала неправильний спосіб захисту щодо визнання за сторонами права власності по Ѕ частини спірної квартири, оскільки до удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову та ухвалюючи нове рішення в цій частині, виходив із того, що жодна із сторін договору дарування не заперечувала того, що спірна квартира ОСОБА_9 була продана ОСОБА_4, а не подарована. Після укладення оспорюваних правочинів кожна із сторін передала іншій квартиру, якою володіла до цього. ОСОБА_3 не було пропущено строку позовної давності, оскільки вона не надавала свою згоду як дружина ОСОБА_4 на укладення договору дарування із ОСОБА_9 та ОСОБА_6 Крім того, Ѕ частини вартості спірних автомобілів повинна бути сплачена ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4, оскільки вони були зняті з обліку та переоформлені у січні 2013 року, тобто після припинення шлюбних відносин.

Колегія суддів вважає, що такий висновок є правильним, ґрунтується на нормах матеріального права та узгоджується з нормами процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 лютого 1984 року, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 травня 2013 року. 18 вересня 2007 року під часу перебування ОСОБА_4 у шлюбі останній взяв кредит у ПАТ «Укрсиббанк» у розмірі 35 тис. доларів США на придбання квартири, порука якого забезпечена зобов'язаннями ОСОБА_3

Відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. 19 вересня 2007 року, ОСОБА_5, ОСОБА_9 подарували, а ОСОБА_4 прийняв у дар 1275/8000 частини квартири АДРЕСА_1.

24 лютого 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_4 отримав у дар квартиру АДРЕСА_2. Також 24 лютого 2010 року ОСОБА_6 отримала у дар 1275/8000 частини квартири АДРЕСА_1.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3, будучи на час придбання квартири у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4, надала згоду на укладення ним договору кредиту для отримання коштів на придбання квартири, була поручителем. Оскільки ОСОБА_5, ОСОБА_9 визнали, що укладений ним договір дарування насправді є договором купівлі-продажу, тому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і ОСОБА_9 19 вересня 2007 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 не надавала своєї згоди як дружина ОСОБА_4 на укладення оспорюваних правочинів дарування з ОСОБА_9 та ОСОБА_6, про укладені правочини дізналася, коли постало питання поділу майна подружжя, а тому не можна вважати, що вона ще у 2007 та 2010 роках знала про існування оспорюваних правочинів.

Таким чином, спірна квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, квартира є неподільною, і до ії реального поділу кожен із подружжя має право на ідеальні частки у праві власності по Ѕ частини.

Відповідно до листа органів ДАІ МВС України спірні автомобілі: Nissan-Primera, 1998 року випуску та Toyota Yaris, 2006 року випуску, були зняті ОСОБА_3 з обліку та переоформлені на інших людей без відома ОСОБА_4 і без врахування його майнових інтересів. Зняття автомобілів з обліку відбулося у січні 2013 року та у квітні 2013 року - тобто після припинення шлюбних відносин і сумісного проживання.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова) у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Таким чином, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що Ѕ частина вартості реалізованих автомобілів підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Уточнена позовна заява ОСОБА_3 була доповнена вимогами про поділ земельної ділянки АДРЕСА_6 в рівних частках та визнання права власності по Ѕ частини за ОСОБА_4 та ОСОБА_3, про визнання недійсним (удаваним) договору дарування квартири АДРЕСА_1 та визнання дійсним договір міни квартири АДРЕСА_2 і квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2013 року клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10, про прийняття до провадження суду уточненої позовної заяви залишено без задоволення. На обґрунтування відмови у задоволенні клопотання суд зазначив те, що спірна земельна ділянка розташована у Біляївському районі Одеської області, а тому вказана вимога підсудна Біляївському районному суду Одеської області.

Разом з тим суд першої інстанції вирішив спір щодо зазначеної земельної ділянки, а саме: визнав її спільною сумісною власністю подружжя та поділив у рівних частках, визнав право власності по Ѕ частини за ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу районного суду, правильно виходив із того, що, окрім земельної ділянки, предметом позову також є квартира АДРЕСА_2, яка розташована на території Київського району м. Одеси. Вимоги щодо поділу спірної квартири та визнання права власності на ідеальні частки квартири підсудні Київському районному суду м. Одеси, а тому у суду першої інстанції не було підстав для відмови у прийнятті позовної заяви з доповненою вимогою з посиланням на порушення правил виключної підсудності.

Отже, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8, відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 25 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик