Ухвала

іменем україни

01 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Дем'яносова М.В., Кафідової О.В.,

Леванчука А.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 03 грудня 2006 року у сумі 43 775 грн 24 коп. Позовні вимоги мотивувало тим, що 03 грудня 2006 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 2 175 грн 80 коп. зі сплатою 24% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості. У зв'язку з порушенням позичальником умов договору утворилася заборгованість, яка за розрахунком банку станом на 24 березня 2014 року становить 43 775 грн 24 коп., що складається із: заборгованості за кредитом у сумі 1 721 грн 25 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 15 764 грн 77 коп., заборгованості з комісії за користування кредитом у сумі 1 018 грн 32 коп., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 22 710 грн 17 коп., штрафу (фіксована частина) у сумі 500 грн та штрафу (процентна складова) у сумі 2 060 грн 73 коп. У зв'язку із чим позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості станом на 21 лютого 2008 року у загальному розмірі 4 460 грн 22 коп., яка стягнута судовим наказом, та закрито провадження у справі в цій частині позовних вимог.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 03 грудня 2006 року між сторонами у справі було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 2 175 грн 80 коп. зі сплатою 24 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 02 грудня 2008 року включно.

Судовим наказом Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2008 року із ОСОБА_3 на користь банку була стягнута заборгованість за кредитним договором в сумі 4 460 грн 22 коп., яка виникла станом на 21 лютого 2008 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого частково погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду в частині стягнення заборгованості у розмірі 4 460 грн 22 коп., яка виникла станом на 21 лютого 2008 року, та закриваючи провадження у вказаній частині, виходив з того, що вказана сума повторно увійшла до розрахунку заборгованості, оскільки вже була стягнута судовим наказом, виданим Комунарським районним судом м. Запоріжжя 15 березня 2008 року.

Разом з тим, залишаючи без змін рішення районного суду щодо відмови у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності, апеляційний суд також зазначив, що здійснені ОСОБА_3 у березні - липні 2009 року платежі не переривають строк позовної давності, оскільки вони були здійснені на виконання судового наказу, про що свідчить зазначення в меморіальних ордерах «надходження за позовами», а тому не можуть розглядатися як визнання відповідачем боргу.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843697/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843669/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843670/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 604-609 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843675/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843697/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 599 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843670/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Таким чином, оскільки ухвалено судове рішення (судовий наказ) про стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

Згідно із ч. 4 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Отже, на порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд, залишаючи без змін рішення районного суду щодо відмови у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув; не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, дійсних прав і обов'язків, які випливають з кредитного договору.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

А.О. Леванчук

І.М. Фаловська