Справа № 343/276/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1421/2015
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Беркій О.Ю., Мелінишин Г.П.

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Укрнафта» в особі Нафтогазовидобувного управління «Долинанафтогаз» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ПАТ «Укрнафта» в особі Нафтогазовидобувного управління «Долинанафтогаз» на рішення Долинського районного суду від 22 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Долинського районного суду від 22 травня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Укрнафта» в особі Нафтогазовидобувного управління «Долинанафтогаз» на користь ОСОБА_2 241 019 грн.20 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.12.2012 року по 28.01.2015 року. а також 2200 грн. за надання юридичної допомоги адвокатом.

Стягнуто з відповідача на користь держави 2410 грн.19 коп. судового збору.

ПАТ «Укрнафта» в особі Нафтогазовидобувного управління «Долинанафтогаз» (далі - ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз») на дане рішення суду подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права.

Апелянт вказав, що стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 06.12.2012 року по 28.01.2015 року, суд першої інстанції безпідставно зіслався на положення ст.236 КЗпП України, оскільки рішення судів щодо поновлення ОСОБА_2 на роботі виконувались відповідачем своєчасно.

Так, рішення Долинського районного суду від 05.12.2012 року про поновлення ОСОБА_2 на роботі було скасовано та після неодноразового розгляду справи судами залишено в силі лише 15.01.2015 року. На виконання судових рішень позивач ОСОБА_2 негайно був поновлений на роботі наказами відповідача від 06.12.2012 року та від 28.01.2015 року із виплатою середньомісячного заробітку.

Тому висновок суду щодо стягнення з відповідача середнього заробітку на підставі ст.236 КЗпП України є помилковим.

Згідно ст.235 КЗпП України питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинно вирішуватись органом, який вирішує трудовий спір, в одному провадженні з вимогою про поновлення на роботі. Проте, як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_2 в даному провадженні не ставить питання про поновлення його на роботі.

Відтак, на думку апелянта, правові підстави для стягнення з ПАТ «Укрнафта» середньомісячного заробітку за спірний період відсутні.

Крім того, при обчисленні суми середнього заробітку, суд першої інстанції безпідставно врахував проведені на підприємстві підвищення заробітної плати після звільнення ОСОБА_2, в той час як згідно вимог трудового законодавства розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначається, виходячи із розміру заробітної плати працівника за останні два місяці перед звільненням.

Згідно довідки від 28.11.2011 року розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 за червень та липень 2011 року становить 382,40 грн. в день, а кількість днів вимушеного прогулу 491 день, тому розмір середнього заробітку за спірний період дорівнює 187 758,40 грн.

Також суд не взяв до уваги той факт, що в період за який ОСОБА_2 просив стягнути середній заробіток, ним отримано дохід у вигляді пенсії по інвалідності та страхові виплати від Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві на загальну суму 60 169,23 грн., що підтверджується матеріалами справи. Згідно п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказаний дохід зараховується при присудженні оплати за час вимушеного прогулу.

Також апелянт вважає, що позивач пропустив встановлений ст.233 КЗпП України трьохмісячний строк звернення до суду, оскільки перебіг строку позовної давності розпочався з дня звільнення ОСОБА_2 з роботи згідно наказу №304/к від 29.08.2011 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представники апелянта ПАТ «Укрнафта» в особі Нафтогазовидобувного управління «Долинанафтогаз» - ОСОБА_3, Сем»янків І.М. підтримали доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 заперечила вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позов та стягуючи з ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» на користь позивача ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції зіслався на положення ст.236 КЗпП України як на підставу такого стягнення. Крім того, при розрахунку суми, яка підлягає стягненню з відповідача (241 019 грн. 20 коп. за період з 06.12.2012 року по 28.01.2015 року), суд виходив із кількості днів вимушеного прогулу (491 день) та середньоденного заробітку за період від часу звільнення позивача до часу поновлення його на роботі з урахуванням підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, які проводились підприємством у вказаний період.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 з 10.08.1987 року по 29.08.2011 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз».

Наказом №304-к від 29.08.2011 року ОСОБА_2 був звільнений з посади заступника начальника цеху технологічного транспорту, у звязку з винними діями працівника, який безпосередньо обслуговує товарні цінності, що дають підстави для втрати довіря до нього.

Рішенням Долинського районного суду від 05.12.2012 року ОСОБА_2 поновлено на роботі на посаду заступника начальника цеху технологічного транспорту ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» з 29.08.2011 року і стягнуто на його користь 112 808 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.08.2011 року по 05.12.2012 року (а.с.95-100).

На виконання даного рішення суду наказом ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» наказом №446-к від 06.12.2012 року було скасовано наказ №304-к від 29.08.2011 року та від 13.02.2012 року №38/к про звільнення з роботи ОСОБА_2 та поновлено останнього на посаді заступника начальника цеху технологічного транспорту з 29.08.2011 року (а.с.122).

Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.02.2013 року скасовано рішення Долинського районного суду від 05.12.2012 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 про поновлення на роботі відмовлено (а.с.102).

Наказом ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» №92/к від 11.02.2013 року скасовано наказ від 06.12.2012 року №446-к про поновлення ОСОБА_2 на роботі. ОСОБА_2, заступника начальника ЦТТ, вважати звільненим з роботи згідно наказу №304/к від 29.08.2011. Бухгалтерії НГВУ «Долинанафтогаз» в день звільнення провести ОСОБА_2 грошові та компенсаційні виплати за фактично відпрацьований час з 06.12.2012 року по 11.02.2013 року (а.с.123).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.06.2013 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.02.2013 року залишено без змін (а.с.103-106).

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24.09.2014 року заяву ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.06.2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції (а.с.113-121).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.11.2014 року касаційна скарга ОСОБА_2 задоволена, рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.02.2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду (а.с.107-112).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15.01.2015 року залишено в силі рішення Долинського районного суду від 05.12.2012 року (а.с.8-10).

Наказом ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» №34/к від 28.01.2015 року ОСОБА_2 поновлено на роботі на посаді заступника начальника ЦТТ з 29.08.2011 року (а.с.11).

Таким чином, у період з 12.02.2013 року по 28.01.2015 року мав місце вимушений прогул ОСОБА_2 не з вини останнього. Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з моменту його звільнення за наказом ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» №92/к від 11.02.2013 року і до часу поновлення ОСОБА_2 на роботі згідно з наказом ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» №34/к від 28.01.2015 року, тобто за 491 робочий день.

Посилання апелянта на те, що вимога про стягнення середнього заробітку повинна розглядатись одночасно з вимогою про поновлення на роботі, на увагу суду не заслуговують, оскільки в даному випадку вимога про стягнення середнього заробітку має самостійні правові підстави, а звернення до суду з такою вимогою в силу ст.11 ЦПК України залежить виключно від волі позивача.

Відповідно до ч.2 п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі Порядок №100).

За змістом пункту 10 Порядку №100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи наказом №688/з від 16.12.2011 року з 01.12.2011 року в НГВУ «Долинанафтогаз» ПАТ «Укрнафта» підвищувались тарифні ставки і посадові оклади на 1%, а тому середньоденний заробіток з 01.12.2011 року підвищився на 3, 83 грн. і становить 386, 23 грн.

Наказом №057/з від 31.01.2012 року з 01.01.2012 року підвищено тарифні ставки і посадові оклади на 7%, середньоденний заробіток з 01.01.2012 року підвищився на 27, 04 грн. і становить 413, 27 грн.

Згідно з наказом №195/з від 12.04.2012 року з 01.04.2012 року підвищені тарифні ставки і посадові оклади на 11,7%, середньоденний заробіток з 01.04.2012 року підвищився на 48, 36 грн. і становить 461, 63 грн.

На підставі наказу №755/з від 29.10.2013 року з 01.10.2013 року тарифні ставки і посадові оклади підвищені на 10%, середньоденний заробіток з 01.10.2013 року підвищився на 46.17 грн. і становить 507, 80 грн.

Із урахуванням наведених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за 491 робочий день вимушеного прогулу у розмірі 241019, 20 грн. Зокрема: за 2013 рік ( з 12.02.2013 року по 01.11.2013 року) за 180 робочих днів вимушеного прогулу середній заробіток становить 83093, 40 грн. ; за 43 дні ( з 01.11.2013 року по 31.12.2013 року) - 21835, 40 грн. ; за 2014 рік за 251 робочий день вимушеного прогулу середній заробіток становить 127457, 80 грн.; за 2015 рік за 17 днів вимушеного прогулу середній заробіток становить 8632,60 грн.

Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на ч.1 п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", згідно якої при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час, оскільки отриманий ОСОБА_2 дохід (пенсія по інвалідності та страхові виплати від Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві на загальну суму 60 169,23 грн.) має іншу правову природу і не повязаний з трудовою діяльністю останнього.

Не знайшли свого підтвердження і доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

Так, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як розяснив Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року

N 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці", під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, в силу дії ч.2 ст.233 КЗпП України, строк позовної давності на спірні правовідносини не поширюється.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормою матеріального права, що їх регулює та прийняв обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ «Укрнафта» в особі Нафтогазовидобувного управління «Долинанафтогаз» відхилити.

Рішення Долинського районного суду від 22 травня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Пнівчук О.В.

Судді: Беркій О.Ю.

ОСОБА_5