У х в а л а

іменем україни

10 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення коштів, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Національної академії внутрішніх справ про визнання недійсним договору про підготовку фахівця, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 31 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Національна академія внутрішніх справ звернулась з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на навчання, посилаючись на те, що з 1 вересня 2006 року відповідача зараховано на навчання до Київського національного університету внутрішніх справ. 29 листопада 2007 року сторонами укладено договір про підготовку фахівця за державним замовленням та його працевлаштування. Згідно умов договору ОСОБА_1 навчався за рахунок коштів державного бюджету і після закінчення навчання повинен відпрацювати за місцем розподілу не менше трьох років, а у разі звільнення за власним бажанням - відшкодувати витрати за весь період навчання. Відповідач звільнився за власним бажанням з органів внутрішніх справ до закінчення трирічного терміну перебування на службі по закінченню навчання, вартість навчання у добровільному порядку не відшкодував.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Національної академії внутрішніх справ про визнання недійсним договору про підготовку фахівця, посилаючись на те, що він його не укладав та не підписував. Крім того вказує на те, що довідка витрат речового майна перемінного особового складу університету в період його навчання не відповідає тим речам, які були йому видані.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 31 липня 2014 року, позов Національної академії внутрішніх справ задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ 23 315,09 грн у відшкодування витрат на його навчання.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 31 липня 2014 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав умови договору про підготовку фахівця, так як відмовився від проходження служби в органах внутрішніх справ до закінчення трирічного строку, тому повинен відшкодувати фактичні витрати за період навчання.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору про підготовку фахівця, суди правильно виходили з його необґрунтованості, оскільки договір ОСОБА_1 виконувався протягом чотирьох років.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 квітня 2014 року та ухвала апеляційного суду Тернопільської області від 31 липня 2014 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 31 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.О.Карпенко
Судді: В.І.Амелін В.П.Гончар