Провадження № 2/235/1365/15
Справа №235/2020/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року м. Красноармійськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі головуючого судді Хмельової С.М.

за участю секретаря судового засідання Кучерявого М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі №7 м. Красноармійська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, якій діє в інтересах ОСОБА_2 Ріти Володимирівни, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся ОСОБА_3, якій діє в інтересах ОСОБА_2 Ріти Володимирівни, з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог зазначили, що 25.08.1985 р. позивачка уклала з відповідачем шлюб, зареєстрований 25.08.1985 р. відділом ДРАЦС Будьоннівського РУЮ у м. Донецьку, свідоцтво про шлюб серії І-НО № 351034 від 25.08.1985 р. видане повторно. Останнім часом сімейне життя між сторонами погіршилось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сімю, що часто стає причиною суперечок. На даний момент ведення спільного господарства та сумісне проживання між сторонами припинено, та за глибоким переконанням позивачки подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Неповнолітніх дітей у сторін немає. На примирення позивачка не згодна.

На даний момент відповідач уникає позивачку без пояснення причин, що унеможливлює розірвання шлюбу між сторонами, окрім як в судовому порядку. Перебуваючи у шлюбі з позивачкою відповідач у 1993 році вступив в житлово- будівельний кооператив «Мир-201», створення якого затверджено рішенням Донецької міської ради народних депутатів від 05.11.1992 р. № 351, та отримав квартиру за адресою, АДРЕСА_1, що підтверджується копією довідки ЖБК «Мир-201» № 41 від 21 04.2014 р та копією рішення Донецької міської ради народних депутатів від 05.11.1992 р. № 351.

Згідно довідки ЖБК «Мир-201» № 41 Відповідач повністю виплатив пайовий внесок за квартиру у розмірі 18 212 000,00 карб. 11.12.1993 р.

Пайовий внесок за квартиру був внесений позивачкою та відповідачем під час їх спільного проживання за рахунок їх спільних коштів, а, отже, після повної сплати пайового внеску, тобто 11 12.1993 р., в силу зазначених вище правових норм, квартира за адресою: м. Донецьк, вул. Незалежності, буд. 15. кв. 81 стала їх спільною власністю.

Враховуючи викладене, відповідач вступив в ЖБК в період шлюбу з позивачкою, подружжя повністю сплатило пайовий внесок за квартиру за рахунок спільних коштів, в результаті чого набуло право спільної власності на неї. При поділі майна, враховуючи принцип рівності часток кожного з подружжя у праві спільної власності, позивачка має право на визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири.

Позивачка просить суд розірвати шлюб між ОСОБА_2 Рітою Володимирівною та ОСОБА_2

ОСОБА_4 зареєстрованого 25.08.1985 р. відділом ДРАЦС Будьоннівського РУЮ у м Донецьку. Визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_2 Ріти Володимирівни та ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2. Поділити квартиру за адресою: м. Донецьк, вул НезалежностіАДРЕСА_3 між ОСОБА_2 Рітою Володимирівною та ОСОБА_2. Визнати за ОСОБА_2 Рітою Володимирівною право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4.

Позивачку та її представника було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи, представник позивача в судове засідання не прибув, але надав до суду заяву щодо розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 статті 110 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцем знаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Останнім відомим позивачеві місцем реєстрації відповідача є: м. Донецьк, вул. Незалежності, буд. 15. кв. 81.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року була визначена зміна територіальної підсудності судових справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним судам, зокрема, для справ, підсудних Будьоннівському районному суду м. Донецька, визначена підсудність Красноармійському міськрайонному суду Донецької області.

За таких обставин цивільна справа відносно відповідача підлягає розгляду Красноармійським міськрайонним судом Донецької області.

Відповідача відповідно до ч. 9 статті 74 ЦПК України було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи, через оголошення в пресі. Оголошення про виклик відповідача опубліковано в газеті "Урядовий Кур'єр" від 11.06.2015 року. Однак, відповідач в судове засідання не прибув, про наявність поважних для цього причин суд не повідомив, заперечень проти вимог позивачки не висунув.

Частина 1 статті 224 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 8 розділу ІІІ ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_2 шлюб, зареєстрований 25.08.1985 р. відділом ДРАЦС Будьоннівського РУЮ у м. Донецьку, свідоцтво про шлюб серії І-НО № 351034 від 25.08.1985 р видане повторно. Прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 (а.с. 9).

Відповідно до статті 112 Сімейного Кодексу України, суд може розірвати шлюб, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Стаття 110 СК України передбачає право позивача на пред'явлення позову про розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушення до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки встановлені законом.

Стаття 24 СК України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка . Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Вимоги позивачки про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

ОСОБА_2 у 1993 році вступив в житлово-будівельний кооператив «Мир-201», створення якого затверджено рішенням Донецької міської ради народних депутатів від 05.11.1992 р. № 351 (а.с.12), та отримав квартиру за адресою, АДРЕСА_1, що підтверджується копією довідки ЖБК «Мир-201» № 41 від 21.04.2014 р. (а.с. 10) та копією рішення Донецької міської ради народних депутатів від 05.11.1992 р. № 351 (а.с.12).

Згідно довідки ЖБК «Мир-201» № 41 Відповідач повністю виплатив пайовий внесок за квартиру у розмірі 18 212 000,00 карб. 11.12.1993 р.(а.с.10).

Стаття 22 Кодексу про шлюб та сімю України, який був чинний на час виникнення правовідносин, передбачає, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Стаття 28 Кодексу про шлюб та сімю України передбачає, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Стаття 29 Кодексу про шлюб та сімю України передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя.

Відповідно до п.6 «а» Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» № 9 від 18.09.1987 р. при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність", п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи таке: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повноїсплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягаєподілу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов'язаний повернути кредитору.

Стаття 146 ЖК України передбачає, що поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду.

Відповідно до Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення правовідносин, а саме статті 1 5: член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України, стаття 16 зазначеного закону.

Вимоги позивачка про визнання права спільної сумісної власності та визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири за адресою :АДРЕСА_5, також підлягають задоволенню.

Щодо вимог про поділ квартири. Відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У пункті 25 постанови Пленуму зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК , за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У заявлених вимогах позивачкою не зазначено як саме вона бажає поділити спірну квартиру, оскільки домовленість між подружжям про поділ, або можливу компенсацію за частину у праві спільної часткової власності відсутня. Також відсутній відповідний висновок експерта про можливість реального поділу даної квартири. Тому суд вважає за можливе вимогу позивачка про поділ квартири залишити без розгляду, оскільки це не позбавить її в майбутньому права, після усунення причин залишення даної позовної вимоги без розгляду, на звернення до суду з позовом про реальний поділ даної квартири.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 24, 56, 104, 105, 110, 112 СК України, статтями 22, 28, 29 КпШС України, статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, якій діє в інтересах ОСОБА_2 Ріти Володимирівни, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 Рітою Володимирівною та ОСОБА_2, який зареєстрований 25.08.1985 року відділлом державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у місті Донецьку, актовий запис 456.

Визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_2 Ріти Володимирівни та ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_4.

Визнати за ОСОБА_2 Рітою Володимирівною право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 Ріті Володимирівні залишити прізвище - ОСОБА_2.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя