АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:22-796-39/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Середа К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А.

Суддів - Кравець В.А., Шиманського В.Й.

при секретарі - Круглику В.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 представника - ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 4 серпня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтердін Інтернешинал Рілокейшн Україна» про стягнення збитків, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 4 серпня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Представник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову, вважаючи, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ТОВ«Інтердін Інтернейшинал Рілокейшн Україна», з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з останнього 124 180 доларів США збитків, завданих втратою та пошкодженням речей, 6 642,97 Євро на відшкодування понесених витрат на правову допомогу, 1 982,26 Євро витрат, пов'язаних з переїздами, проживанням у м. Києві, а також 3 441 грн. витрат з оплати удового збору, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 21 березня 2002 року між ним та ДП «Інтердін Інтернейшенел Муверс Україна» було укладено договір зберігання особистих речей ID № 00898. На виконання умов вказаного договору ДП «Інтердін Інтернейшенел Муверс Україна» прийняло від ОСОБА_4 на зберігання особисті цінні речі останнього, в тому числі ікони, антикваріат.

У 2008 році дочірнє підприємство «Інтердін Інтернейшенел Муверс Україна» було визнано банкрутом, про що позивачу стало відомо лише нещодавно.

В подальшому, на зберігання цінні речі ОСОБА_4 були прийняті ТОВ «Інтердін Інтернейшинал Рілокейшн Україна», яке не повідомляло позивача про банкрутство дочірнього підприємства «Інтердін Інтернейшенел Муверс Україна», не змінювало логотипу останнього, а лише продовжувало направляти на адресу позивача рахунки про сплату послуг за зберігання, а останній вчасно та в повному обсязі здійснював їх оплату.

Після відвідання складу, на якому зберігалися цінні речі ОСОБА_4, ним було виявлено недостачу одинадцяти ящиків з переданими на зберігання цінними речами.

Крім того, з інших ящиків за незрозумілих для позивача обставин зникли або були пошкодженні інші цінні речі, передані ним на зберігання, враховуючи викладені обставини, ОСОБА_4 направив на адресу товариства з обмеженою відповідальністю «Інтердін Інтернейшинал Рілокейшн Україна» претензію з вимогою відшкодувати заподіяні йому збитки.

Вказану претензію товариством з обмеженою відповідальністю «Інтердін Інтернейшинал Рілокейшн Україна» залишено без реагування. За наведених обставин ОСОБА_4 просить задовольнити позов у заявлений ним спосіб.

Судом встановлено, що 21 березня 2002 року між ОСОБА_4 та дочірнім підприємством «Інтердін Інтернейшенел Муверс Україна» було укладено договір зберігання особистих речей ID № 00898 (т. І, а.с. 15- 18).

За умовами даного договору, ОСОБА_4 передав ДП «Інтердін Інтернейшенел Муверс Україна» на зберігання особисті речі.

У 2008 році ДП «Інтердін Інтернейшенел Муверс Україна» визнано банкрутом.

ТОВ «Інтердін інтернейшинал Рілокейшн Україна», не повідомивши позивача про банкрутство ДП «Інтердін Інтернейшенел Муверс Україна», фактично прийняло на зберігання особисті речі ОСОБА_4, продовжило надсилати позивачу рахунки на сплату послуг за вищевказаним договором зберігання особистих речей, а останній сплачував ці рахунки, що не заперечувалося сторонами (т. І, а.с. 115-132).

Таким чином, між сторонами фактично склалися правовідносини, пов'язані із виконанням договору зберігання особистих речей від 21 березня 2002 року ID № 00898, укладеного позивачем і ДП «Інтердін Інтернейшенел Муверс Україна».

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути поклажодавцеві у схоронності.

Судом встановлено, що під час відвідання ОСОБА_4 25 липня 2013 року складського приміщення, в якому зберігалися його особисті речі, було встановлено відсутність одинадцяти ящиків, з переданими на зберігання цінними речами, з інших ящиків зникли або були пошкодженні інші цінні речі передані ним на зберігання.

Про факт відсутності переданих ОСОБА_4 на зберігання цінних речей 25 липня 2013 складено акт (т. І, а.с. 135, т. III, а.с. 124).

Вищенаведені обставини також не заперечувалися представниками ТОВ «Інтердін Інтернейшинал Рілокейшн Україна» у судовому засіданні, а тому в силу положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 942 ЦК України, зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до ст.ст. 950, 951 ЦК України, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах, збитки, завдані поклажодавцеві втратою, нестачею або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі у розмірі її вартості, у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість, якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Як вбачається з довідки Дніпровського РУГУМВС України в м. Києві від 21 січня 2014 року, ОСОБА_4 повідомлено про зникнення предметів антикваріату в загальній кількості 80 найменувань, на загальну орієнтовану суму 123850 доларів США. Досудовим розслідуванням доведено вину ОСОБА_6 в скоєнні крадіжки 5-ти найменувань антикварних виробів на загальну суму 8543 грн. 84 коп. З метою перевірки факту наявності у потерпілого заявленого ним об'єму майна, встановленні можливого місця знаходження такого майна, часу його можливого викрадення, встановлення причетних до цього осіб та з'ясування всіх інших обставин щодо такого майна, матеріали кримінального правопорушення щодо факту можливого вчинення крадіжки цього майна виділено в окреме провадження 23 жовтня 2013 року по ст. 185 КК України. На даний час в кримінальному провадженні проводиться досудове розслідування.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність факту порушення з боку товариства з обмеженою відповідальністю «Інтердін Інтернейшинал Рілокейшн Україна» умов зберігання цінних речей ОСОБА_4 згідно договору зберігання особистих речей від 21 березня 2002 року ID № 00898.

Разом з цим, судом встановлено, що у позовній заяві та в судовому засіданні позивачем не ідентифіковано кількості зниклих та пошкоджених речей, їх вартості, а надано лише приблизну оцінку зниклих та пошкоджених речей, яку позивач визначив у сумі 124 180 доларів США.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем передавалось майно на зберігання ДП «Інтердін Інтернейшенел Муверс Україна» на підставі пакувального листу від 27 березня 2002 року, у якому зазначено лише кількість пакунків та загальні назви речей, які знаходяться у цих пакунках (ікони, килими, книги, предмети вжитку, сувеніри), без зазначення індивідуальних ознак, опису та вартості кожної речі окремо (т. П а.с. 80-85).

Перелік майна і фотографії речей, що знаходилось на зберіганні, складений позивачем в односторонньому порядку і документально передача на зберігання саме вказаних речей не підтверджено (т. І, а.с. 145-147).

Суд першої інстанції, оцінивши усі надані докази у їх сукупності та взаємному зв'язку, дійшов висновку, що пакувальний лист від 27.03.2002 (т. II, а.с. 80-85), свідоцтво про страхування вантажу від 25.03.2002 на суму 120 000 дол. США (т. І, а.с. 128), не підтверджують передачу позивачем на зберігання дочірньому підприємству «Інтердін Інтернейшенел Муверс Україна», які в подальшому перейшли на зберігання відповідача, конкретного індивідуально-визначеного майна та його вартість, частина якого у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов'язань зникла чи була пошкоджена.

За таких обставин, суд першої інстанції вважав недоведеними позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків у визначеному розмірі.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини стосовно ідентифікації кількості і вартості зниклих і пошкоджених речей, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи.

Так, у пакувальному листі від 27 березня 2002 року, відповідно до якого майно позивача передавалось на зберігання ДП «Інтердін Інтернейшенел Муверс Україна», зазначено лише кількість пакунків та загальні назви речей, які знаходяться у цих пакунках (ікони, килими, книги, предмети вжитку, сувеніри), без зазначення індивідуальних ознак, опису та вартості кожної речі окремо, також зазначений лист не містить будь-яких застережень щодо наявності додатку - фотографічних знімків кожної речі, яка передавалась на зберігання. Перелік майна та фотографії речей, які надані позивачем, складено ним особисто і не підтверджується іншими доказами у справі. За таких обставин, суд першої інстанції, у відповідності до ст. 212 ЦПК України, надав оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності та взаємному зв'язку з врахуванням належності та допустимості.

Також колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не взято до уваги свідоцтво про страхування № 013252 від 25 березня 2002 року, яке, на думку апелянта є доказом того, що вартість зниклих ікон становить не менше 123500 доларів США, оскільки, як вбачається з даного свідоцтва, позивачем були застраховані предмети мистецтва на суму 120000 доларів США строком на 1 рік (з 25 березня 2002 року по 25 березня 2003 року), без зазначення кількості предметів. В подальшому, станом на 10 червня 2013 року, відповідно до вказівок застрахованої особи, застраховані ПАК ГЛОБАЛ ІНШУРЕНС БРОКЕРІДЖ, ІНК. предмети домашнього вжиткуй особисте майно на суму 40000 євро(т. І, а.с. 130).

Як вбачається з листа відповідача від 16 травня 2014 року, зі страховим агентом ПАК ГЛОБАЛ ІНШУРЕНС БРОКЕРІДЖ, ІНК. досягнута домовленість про суму компенсації страхового відшкодування в розмірі 11200 євро (т. Ш, а.с. 60).

Проте, ОСОБА_4 від отримання страхового відшкодування відмовився.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В суді апеляційної інстанції за клопотанням апелянта було призначено судову мистецтвознавчу експертизу задля встановлення вартості речей, переданих позивачем на зберігання, речей, які були пошкоджені, проте, 14 лютого 2015 року до суду надійшло повідомлення від КНДІСЕ про неможливість надання висновку по даній експертизі (т. IV а.с.5).

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Також колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції не прийняв до уваги як на доказ зниклих ікон - порушення кримінальної справи, по якій засуджений ОСОБА_6, у якого вилучені три ікони, які співпадають із зображеннями на фотознімках, наданих позивачем, оскільки судом першої інстанції, при оцінці доводів позивача зазначено, що у кримінальному провадженні не встановлено та не ідентифіковано кількості та вартості зниклих та пошкоджених речей, переданих позивачем на зберігання. Як вбачається з довідки № 48/312 від 14.03.2014 у кримінальному провадженні № 017625, наданої старшим слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві Луценком Я.Б., з метою перевірки факту наявності у потерпілого заявленого ним об'єму майна, встановлення можливого місця знаходження такого майна, часу його можливого викрадення, встановлення причетних до цього осіб та з'ясування всіх інших обставин щодо такого майна, матеріали кримінального правопорушення щодо факту можливого вчинення крадіжки цього майна виділено в окреме провадження 23.10.2013, відомості про що внесено до ЄРДР по ст. 185 ч. 1 КК України за № 0017625. На даний час в кримінальному провадженні проводиться досудове розслідування (т. II, а.с. 95).

Крім того, судом роз'яснено позивачу його право на звернення з цивільним позовом в рамках порушеного кримінального провадження.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норми матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 4 серпня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді