Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Максимчук З.М., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання - Пиляй І.С.,

з участю представника Костопільської РДА - Жданюка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду від 8 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Костопільської районної державної адміністрації, Костопільської районної громадсько-політичної газети «Віче Костопільщини» про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Костопільського районного суду від 8 жовтня 2014 року у задоволенні вказаного позову відмовлено у зв»язку з пропуском строку позовної давності.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі доводить про неправомірність обґрунтування місцевим судом пропуску строку позовної давності. Позовну заяву вона подала до суду через «Укрпошту» 21 липня 2009 року і 27 липня 2009 року позов надійшов до суду. В позовній заяві вона просила поновити строк позовної давності, оскільки пропустила його з поважних причин: хвороба та у зв»язку з різними бюрократичними скаргами змушена була відстоювати свої права в різних судових інстанціях щодо втрати трудової книжки та незаконності вилучення речей з приміщення. Строк перебігу позовної давності почався з дня коли вона дізналась про оприлюднення неправдивої інформації, а саме в той день коли вона на базарі побачила газету з неправдивою інформацією відносно неї. Суд розглядав справа п»ять років, неодноразово апеляційним судом скасовувались ухвали Костопільського районного суду і справа поверталась для продовження розгляду. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, включаючи і стягнення на її користь судових витрат.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1,3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачка в судовому засіданні довела факт поширення про неї неправдивих відомостей, ___________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 564/135/13-ц Головуючий у 1 інстанції - Олійник П.В.

Провадження № 22-ц 787/846/2015 Доповідач - Ковальчук Н.М.

подавши ксерокопії статей, поміщених в газеті "Віче Костопільщини" від 1 березня 2008 року, однак, без поважних причин пропустила строк звернення до суду за захистом порушеного права, а тому, в задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Встановлено: в липні 2009 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовними вимогами про захист честі, гідності, ділової репутації, в яких просила визнати, що поширена на шпальтах Костопільської районної громадсько-політичної газети "Віче Костопільщини" 1 березня 2008 року інформація про те, що за дискредитацію імені державного службовця її буде звільнено з посади, не відповідає дійсності, принижує її честь, гідність та ділову репутацію. Окрім цього, просила зобов"язати Костопільську районну державну адміністрацію спростувати недостовірну інформацію про неї на шпальтах Костопільської районної громадсько-політичної газети "Віче Костопільщини" і принести вибачення тим же шрифтом на першій сторінці та стягнути з Костопільської районної державної адміністрації та редакції газети 343 750 грн. моральної шкоди.

Згідно норм ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У п. 18 , 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз'яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

З результатів правового аналізу зазначених положень законодавства вбачається, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В роз»ясненнях п. 21 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року зазначено, що вирішення справ про поширення недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя (далі - Резолюція).

Зокрема, у Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Судом встановлено, що позивачка на момент поширення інформації, яку вона рахує недостовірною і такою, що принижує,честь, гідність, ділову репутацію працювала на посаді директора Костопільського районного центру соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді, була державним службовцем 13 рангу 7 категорії.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник Костопільської РДА зазначив, що підставою для інформування головою РДА на сесії районної ради про можливе звільнення з роботи директора Костопільського районного центру соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді ОСОБА_2 за дискредитацію державного службовця послугував факт виявлення працівниками міліції в листопаді 2007 року незаконного привласнення ОСОБА_2 гуманітарної допомоги. Постановою від 15 березня 2010 року в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2 відмовлено у зв»язку малозначністю діяння. За вчинення корупційного діяння, передбаченого п. «г» ч.2 ст.5 Закону України «Про боротьбу з корупцією» ОСОБА_2 постановою Костопільського районного суду від 24 червня 2008 року притягнута до відповідальності у вигляді штрафу в сумі 255 грн.

В матеріалах справи міститься копія постанови слідчого прокуратури Костопільського району від 15 березня 2010 року про відмову в порушенні кримінальної справи (а.с.246) та копія постанови Костопільського районного суду від 24 червня 2008 року про адміністративне правопорушення(а.с. 245).

З огляду на наявні в матеріалах справи докази, вимоги закону та норми міжнародного права, колегія суддів приходить до висновку, що інформування головою РДА на сесії райради про вжиття заходів до керівника центру сім»ї, дітей та молоді ОСОБА_2 і можливе її звільнення з посади за дискредитацію імені державного службовця, друкування цієї інформації в газеті не є фактом поширення відповідачами недостовірних відомостей, а отже, і відсутній факт порушення особистих немайнових прав позивачки. На думку колегії, інформація, яку просить спростувати позивачка, висловлена головою РДА на сесії ради, за своїм змістом є критичною оцінкою певних фактів і недоліків, вираженням суб'єктивної думки і погляду відповідача щодо позивачки, як до особи, яка обіймала державну посаду і користувалась державними ресурсами.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що позивачка довела факт поширення відповідачами щодо неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, не ґрунтується на законі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позові за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду від 8 жовтня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Костопільської районної державної адміністрації, Костопільської районної громадсько-політичної газети «Віче Костопільщини» про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди відмовити за безпідставністю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Ковальчук Н.М.

Судді: Максимчук З.М.

Рожин Ю.М.