Справа №442/238/15-ц
Провадження №2/442/349/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамара О.В.

при секретарі - Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що він працює в КЗ ЛОР «Дрогобицьке державне музичне училище ім..В.Барвінського» на посаді завідуючого виробничою практикою з 15 вересня 1992 року.

07 лютого 2014 року викладач музичного училища ОСОБА_2 звернувся з наклепницькою заявою щодо нього до Дрогобицького МВ ГУМВС України у Львівській області, в якій зазначив, що він нібито наніс йому ряд тілесних ушкоджень.

В ході проведення досудового розслідування Дрогобицьким МВ ГУМВС України у Львівській області встановлено, що він не наносив тілесних ушкоджень ОСОБА_2 На підставі чого 07 березня 2014 року Дрогобицьким МВ ГУМВС України у Львівській області винесена постанова про закриття кримінального провадження.

Вказана постанова не була оскаржена у встановленому порядку ОСОБА_2, а відтак останній визнав той факт, що в дійсності йому тілесні ушкодження ним не наносилися.

Всупереч чому ОСОБА_2 продовжував поширювати щодо нього недостовірну інформацію, якою принижував його честь та гідність, а також завдавав шкоди його діловій репутації.

Зокрема, 16 квітня 2014 року під час зборів трудового колективу КЗ ЛОР «Дрогобицьке державне музичне училище ім..В.Барвінського» за участі членів комісії Львівської обласної державної адміністрації зі сторони викладача ОСОБА_2 знову почали лунати наклепи стосовно нібито побиття ним гр..ОСОБА_2 Причому в той час з постановою про закриття кримінального провадження ОСОБА_2 був ознайомлений. Слід зазначити, що такі дії ОСОБА_2 були непоодинокими та останній намагався якомога більшому колу людей довести недостовірну інформацію наклепницького змісту щодо нього. Зокрема, така недостовірна інформація ОСОБА_2 висвітлювалася також під час судового процесу по цивільній справі № 442/3102/13-ц, де останній допитувався як свідок.

Дану ситуацію він намагався вирішити в мирний спосіб, не доводячи справу до розгляду в суді. Відтак з метою вирішення даного спору та спростування недостовірної інформації ОСОБА_2, він неодноразово звертався із заявами на ім'я директора КЗ ЛОР «Дрогобицьке державне музичне училище ім..В.Барвінського» ОСОБА_4 (додаток № 2, копія відповіді від 04 липня 2014 року за № 172, копія заяви від 05 липня 2014 року додаються, додатки №№ 3, 4). Однак станом на сьогоднішній день зі сторони ОСОБА_4 жодних правомірних дій по його заявах не виконувались та ОСОБА_2, недостовірна інформація не спростована, мало того така і надалі продовжує висвітлюватись.

Вважає, що дана ситуація є спровокована ОСОБА_2 з наступних причин він, в 2013 році подавав свою кандидатуру на заміщення вакантної посади директора, однак, на його думку, його кандидатура не до вподоби ОСОБА_2, адже останній має намір посприяти своєму синові у зайнятті даної посади, оскільки вже допоміг останньому обійняти посаду першого заступника директора.

Відтак, вважає, що дії ОСОБА_2 спрямовані на дискредитацію його як викладача, заступника директора (на той час) та можливого кандидата на заміщення вакантної посади директора училища в усіх органах місцевої влади на рівні Дрогобича, Департаменті з питань культури, релігій та національностей Львівської обласної державної адміністрації в складі комісії, адже ОСОБА_2 доводив недостовірну інформацію до відома у вищевказані інстанції та серед трудового колективу.

Поширення ОСОБА_2 недостовірної інформації щодо нього впливає на формування негативного відношення до нього керівництва, колег викладачів, студентів та просто знайомих йому людей.

Окремо слід зазначити, що поширення даної недостовірної інформації стало одною з причин винесення директором музичного училища наказу про можливе звільнення його із посади заступника директора з виробничої роботи без права в подальшому займати посаду завідуючого виробничої практики (копія наказу № 66 від 10.06.2014р., заяви від 14.06 та 04.09 2014 року додається, додатки № 5,6,7), а відтак йому необхідні були додаткові зусилля для доведення того факту, що він, враховуючи його професійні здібності, відповідає займаній посаді.

Відтак ОСОБА_2 своїми наклепами на нього порушив гарантоване йому ст.ст. 297, 299 ЦК України право на повагу до гідності та честі, а також порушив недоторканість його ділової репутації.

ОСОБА_2, привселюдно його ображаючи, наніс йому, заступнику директора з виробничої роботи, викладачу, шкоду діловій репутації серед студентів, колег викладачів та вищого керівництва.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка грунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації має право зокрема на спростування такої інформації.

Також необхідно зазначити, що у зв'язку із поширенням викладачем ОСОБА_2 недостовірної інформації, яка принижує його честь та гідність, а також ділову репутацію він зазнав душевних страждань, які пов'язані з втратою нормальних життєвих зв'язків з оточуючим соціумом, зокрема, з колегами викладачами, з студентами, яким стала відома недостовірна інформація, а відтак потрібні додаткові зусилля для нормалізації його життя у професійній сфері, підвищення рівня його ділової репутації.

Неправомірними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в зв'язку з тим, що він був ображений та принижений в присутності викладачів, членів комісії з Львівської ОДА, студентів, працівників правоохоронних органів, примушений був виправдовуватись перед ними.

У відповідності до п. 3, 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України завдана йому ОСОБА_2 шкода підпадає під поняття моральної шкоди, яка згідно до ч. 1 цієї статті підлягає до відшкодування.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просять позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представники, в судовому засіданні позов заперечили, з підстав, викладених у письмовому запереченні, долученому до матеріалів справи. Просять в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, свідка ОСОБА_5, дослідивши матеріали цивільної справи, кримінального провадження № 0000271 та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Судом встановлено і сторонами не оспорюється, що 06 лютого 2014 року в службовому кабінеті ОСОБА_1 приміщення Дрогобицького державного музичного училища імені Барвінського, відбувся словесний конфлікт між ОСОБА_6 та ОСОБА_2

07.02.2014 року ОСОБА_2 подав заяву в Дрогобицький МВ ГУМВСУ у Львівській області, про нанесення йому 06.02.2014 року ОСОБА_1 тілесних ушкоджень. 07.03.2014 року постановою старшого слідчого СВ Дрогобицького МВ ГУМВСУ у Л/о майором міліції ОСОБА_7, кримінальне провадження № 0000271 закрито у зв»язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. (а.с. 5-6)

Для належної оцінки доказів та визначення підставності заявлених позивачем вимог судом береться за основу ряд вимог чинного законодавства.

Так, згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини", суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

За статтею 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та право вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Разом з тим ст.. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

За ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.270, ч.1 ст.275, ст.297, ст.299 ЦК України фізична особа має право на повагу до гідності та честі, недоторканість своєї ділової репутації та захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Статтею 10 Конвенції визначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. За текстом цієї статті це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, тобто не переслідуватися за свої переконання, а також можливість вільно отримувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Аналіз вищезазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у Постанові від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова), зокрема п.19 цієї Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Проаналізувавши зазначену в позовній заяві інформацію, яку позивач вважає неправдивою та недостовірною, суд дійшов висновку, що частина такої інформації, враховуючи характер використання мовних засобів, побудову текстів звернень та взаємозв'язок їх частин, явне перебільшення для посилення виразності і підкреслення висловленої думки, є у даному випадку лише оціночними судженнями з приводу тих обставин, які мали місце і встановлені судом.

Крім цього, суд звертає увагу на наступне. Правова позиція наведена у Постанові, зазначає про те, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Тобто, відсутність хоча б однієї з наведених обставин виключає можливість задоволення відповідного позову.

Відповідно до абз. 2, 3 п. 15 Постанови під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Статтею 40 Конституції України передбачено право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

З даного приводу Пленум Верховного Суду України у п.16 Постанови наголошує на тому, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченогостаттею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Таким чином, суд вважає, що заява ОСОБА_2 від 07.02.2014 року була адресована органам, компетентним проводити перевірку вказаної у них інформації, ця інформація не містила завідомо неправдивих відомостей. Звертаючись з даною заявою ОСОБА_2 реалізовував своє право на звернення, гарантоване ст.40 Конституції України. Вказана у заяві інформація не була спрямована на приниження честі, гідності, ділової репутації позивача, повідомлявся не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами.

Наводячи оспорювану інформацію у позовній заяві позивач зазначав цю інформацію на підтвердження своїх позовних вимог для врахування при вирішенні спору. Відтак, вона не може бути підставою для вимог про захист честі, гідності та ділової репутації. Твердження позивача про розповсюдження недостовірної інформації третім особам не знайшло свого підтвердження.

Крім, цього, позивач, як посадова публічна особа, повинен бути готовим до гострої критики та критичного реагування з боку суспільства.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не подано, а судом не здобуто достатньо доказів, які б у своєму взаємозв'язку, належно, допустимо та достовірно, давали суду можливість зробити висновок про порушення відповідачем немайнових прав позивача, а тому в задоволенні позову в даній частині слід відмовити.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1, то згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з наступними змінами -відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванні при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій майновій формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішенні спору.

З врахуванням вищенаведених норм чинного законодавства, в зв'язку з відмовою у задоволенні позовної вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації, суд приходить до переконання, що не підлягає задоволенню і вимога позивача про стягнення моральної щкоди.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України; ст. 16, 277 ЦК України; Конституцією України; Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод; Законом України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини"; Законом України "Про інформацію"; Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27.02.2009 року; Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року; рішенням Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, суд -

в и р і ш и в :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ___________________ Крамар О.В.