Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Гапоненко А. П. ,

при секретарі - Кричевська Н. В.,

за участю представників сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 3 м. Біла Церква, справу за позовом Державного підприємства «Підприємство Білоцерківської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області (№35)» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 30.10.2014 року звернувся до суду з вказаним позовом в якому зазначив, що відповідач ОСОБА_1 згідно наказу №58 о/с від 30.12.2008 року був призначений на посаду начальника виробничо-технічного відділу (ВТВ) по вільному найму Білоцерківської виправної колонії №35. Наказом № 44 о/с від 23.08.2011 року був переведений на посаду провідного інженера ВТВ Білоцерківської виправної колонії №35. Наказом № 41 о/с був переведений на посаду начальника виробничо-технічного відділу Підприємства Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області (№35) з 01.08.2012 року і з ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність від 23.10.2012 року. ОСОБА_1 отримував матеріальні цінності відповідно до накладних для виконання службових обов'язків відповідно до Посадової інструкції начальника ВТВ Підприємства Білоцерківської ВК (№35). Під час проведення аудиторської перевірки та контрольної перевірки працівниками внутрішньої безпеки Державної пенітенціарної служби України було виявлено недостачу матеріальних цінностей, які знаходилися у віданні відповідача на загальну суму 407471,12 грн. Оскільки відповідач добровільно завдані матеріальні збитки не відшкодував, позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просить суд стягнути з відповідача на користь підприємства зазначені матеріальні збитки та судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні представники позивача повністю підтримали заявлені позовні вимоги, які просять суд задовольнити, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві та надані суду письмові докази.

Відповідач та його представник позов не визнали, надали суду письмові заперечення про спростування позовних вимог та звернулись до суду з заявою про застосування строків позовної давності до даних правовідносин.

Заслухавши пояснення представників сторін у справі, відповідача, покази свідка, оглянувши матеріали кримінального провадження №000271, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Так судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 працював в Державному підприємстві «Підприємство Білоцерківської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області (№35)». Наказом №58 о/с від 30.12.2008 року відповідач був призначений на посаду начальника виробничо-технічного відділу (ВТВ) по вільному найму Білоцерківської виправної колонії №35. Наказом № 44 о/с від 23.08.2011 року був переведений на посаду провідного інженера ВТВ Білоцерківської виправної колонії №35. Наказом № 41 о/с від 01.08.2012 року був переведений на посаду начальника виробничо-технічного відділу ДП Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області (№35) і з ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність від 23.10.2012 року(т.1 а.с.14,16-17).

В серпні місяці 2013 року на підприємстві була проведена аудиторська перевірка та контрольна перевірка працівниками внутрішньої безпеки якою виявлена нестача матеріальних цінностей.

Відповідно до Аудиторського звіту фінансово-господарської діяльності ДП Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в м Києві та Київської області (№35) від 20.08.2013 року виявлена сума нестачі у розмірі 47293,30 грн. та відповідно до Акту контрольної перевірки матеріальних цінностей, проведеної відділом внутрішньої безпеки позивача від 11.09.2013 року, сума нестачі склала 289289,38 грн. (т.1 а.с.34-46, т.2 а.с. 170-189).

На підставі наказу №23В від 31 жовтня 2013 року була проведена інвентаризація основних засобів по балансових рахунках №104, 105, 106, 113 станом на 01.11.2013 року. На підставі чого були складені: інвентаризаційний опис розписка основних засобів та інвентаризаційний опис матеріальних цінностей від 06.11.2013 року. Згідно зазначених описів було виявлено недостачу у сумі 407471, 12 грн.( а.с.47-198).

Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

При вирішені справи по суті позовних вимог суд дійшов висновку, що надані стороною позивача докази не підтверджують пряму вину відповідача у виявленій перевірками нестачі матеріальних цінностей. При цьому суд погоджується з письмовими запереченнями та поясненнями сторони відповідача, які були надані суду під час розгляду справи, про відсутність вини відповідача у нестачі, яка була виявлена перевірками підприємства у значно більшому розмірі.

Наказом № 35 о/с від 11 листопада 2013 року відповідач ОСОБА_1 був звільнений з посади начальника виробничо-технічного відділу підприємства з 11 листопада 2013 року за п.2 ст.41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри. Підставою звільнення став аудиторський звіт фінансово-господарської діяльності державного підприємства БВК управління ДПтС України в м. Києві та Київській області №35. Акт контрольної перевірки матеріальних цінностей державного підприємства БВК №35, в складі представників внутрішньої безпеки ДПтС України, які рахувалися під звітом начальника ВТВ ОСОБА_1 від 11.09.2013 року. Акт комісії в складі представників управління та співробітників БВК №35 від 23.10.2013 року (а.с.15).

Наказ про своє звільнення ОСОБА_1 оскаржив звернувшись до суду з позовними вимогами про зміну формулювання причин звільнення та дати звільнення. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.01.2014 року, яке залишене без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 21.05.2014 року ( т.2 а.с.9-10), позовні вимоги задоволено частково, змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з «звільнений за втратою довіри, п.1 ст.41 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням, ст.38 КЗпП України» із зазначенням дати звільнення 11 листопада 2013 року.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вищезазначеним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 30.01.2014 року встановлено відсутність прямої вини ОСОБА_1 у виявленій нестачі матеріальних цінностей підприємства, яка могла б бути підставою настання дисциплінарної та матеріальної відповідальності працівника.

Виходячи з вимог ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, від яких, згідно зі статтями 130, 134, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовує наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

При цьому відповідно до ст.138 КЗпП України тягар доказування в суді наявності умов, передбачених ст.130 КЗпП України, покладається на власника.

Згідно роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 р. № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям», у п. 4 вказано, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна чи інших цінностей, необхідність для підприємства, установи, організації провести витрати на відновлення, придбання майна або інших цінностей, або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Протиправна поведінка - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов'язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями роботодавця. Формами протиправної поведінки є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Відповідно до п.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв'язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. За іншу частину шкоди матеріальну відповідальність несуть інші працівники, дії чи бездіяльність яких безпосередньо призвели до виникнення шкоди. В трудовому законодавстві передбачена лише особиста, персональна відповідальність, а загальної, субсидіарної, солідарної відповідальності воно не знає (ч. 5 ст. 135-3 КЗпП). Причинний зв'язок між винною протиправною поведінкою працівника та її наслідками повинен бути встановлений не тільки як можливий або ймовірний, а і як безсумнівно вірогідний. У тих випадках, коли будь-яка дія працівника сприяла настанню шкоди внаслідок випадкового збігу обставин, такі дії не можуть бути підставою для накладання на нього матеріальної відповідальності.

При вирішені цивільного спору суд також приймає до уваги той факт, що за результатами перевірок та виявленої нестачі матеріальних цінностей на загальну суму 407471,12 грн. було відкрите кримінальне провадження №000271 по ст. 191 ч 1 КК України, дата внесення до ЄРДР 09.12.2013 року. За результатами досудового розслідування вина ОСОБА_1 у причинені матеріальних збитків підприємству не виявлена, повідомлення про підозру відповідачу вручено не було. Досудове розслідування закрито 15.08.2014 року. Даний факт підтверджується матеріалами кримінального провадження, які були оглянуті під час розгляду справи та копією постанови про закриття кримінального провадження від 15.08. 2014 року, що не спростовується сторонами (т.1 а.с. 236-238).

В судовому засіданні відповідач заперечує свою особисту відповідальність за свою вину в причинені підприємству матеріальних збитків у зв'язку з неналежним виконанням своїх посадових обов'язків, що також не доведено стороною позивача у судовому засіданні, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим у відповідності до норм ЦПК в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості.

При вирішені справи по суті позовних вимог суд не приймає до уваги покази директора підприємства ОСОБА_2, який допитаний у судовому засіданні в якості свідка і вважає відповідача винним у виявленій нестачі, оскільки його покази є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами і фактично спростовуються матеріалами даної цивільної справи та кримінальним провадженням.

Враховуючи матеріали даної справи, письмові докази, заяву сторони відповідача, суд вважає, що позивачем пропущені строки звернення до суду з зазначеним позовом і дану обставину при вирішені справи приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.233 КЗпП України для звернення до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

З позовної заяви та додаток до неї вбачається, що позивач 30.10.2014 року звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої відповідачем при виконанні обов'язків, виявленої позивачем в результаті проведених перевірок в липні, серпні, вересні місяці 2013 року, та 23.10.2013 року, тобто більш, ніж через один рік.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

У відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представниками позивача не надано суду заяву, про поновлення строку давності, не зазначені причини пропуску строку позовної давності.

Враховуючи наведене в позові слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 130, 134, 135-3, 137, 233 КЗпП України, п.п. 4, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» ст.ст. 261,267 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57,58, 60, 61, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову Державного підприємства «Підприємство Білоцерківської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області (№35)» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлений 30.03.2015 року

Суддя А. П. Гапоненко