УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Кузнєцова В.О., Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., -
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Перечинська міська рада Закарпатської області про визнання незаконним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 12 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Перечинська міська рада Закарпатської області про визнання незаконним та скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 24 грудня 2001 року, площею 0,45 га, виданого на ім'я ОСОБА_5 Позивач свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,43 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 25 липня 1996 року. Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 09 серпня 2013 року встановлено, що оспорюваний державний акт виданий ОСОБА_5 за відсутності проекту землеустрою, погодження меж із сусідніми землевласниками, а також підтверджено, що частково накладається в плані на земельну ділянку позивача.

Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії судів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 12 грудня 2014 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано незаконним та скасовано державний акт на право приватної власності земельної ділянки серії НОМЕР_1 від 24 грудня 2001 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_7 просить вказані судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Перечинської селищної ради від 27 грудня 1995 року позивачу 25 липня 1996 року було видано Державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,43 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, з яких частина земельної ділянки площею 0,15 га надана йому у приватну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, а інша частина ділянки, площею 0,28 га надана у постійне користування для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 6). Частина земельної ділянки, площею 0,15 га зареєстрована у Державному земельному кадастрі за номером НОМЕР_3 16 листопада 2012 року. 11 вересня 2001 року Перечинською селищною радою прийнято рішення про надання ОСОБА_5 у приватну власність земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_2, для обслуговування житлового будинку та господарських будівель - площею 0,15 га, для ведення особистого підсобного господарства - площею 0,30 га (а.с. 101-103). 24 грудня 2001 останньому було видано державний акт серії НОМЕР_1 на право приватної власності на землю щодо ділянки площею 0,45 га, призначеної для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (а.с. 92-93).

10 листопада 2009 року ОСОБА_5 відчужив на користь ОСОБА_6 на підставі договору дарування 1/2 частини житлового будинку у АДРЕСА_2 та усю розташовану за цією адресою земельну ділянку, на яку 24 грудня 2001 року виданий державний акт серії НОМЕР_1. Договір посвідчено державним нотаріусом Перечинської державної нотаріальної контори Ганчак Е.О. за реєстровим № 710, та зареєстровано в Державному реєстрі правочинів.

З матеріалів справи вбачається, зокрема, з акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 09 серпня 2013 року (а.с. 7-8), що відносно земельної ділянки, на яку у відповідача ОСОБА_5 наявний державний акт, відсутні дані про технічну документацію (проект землеустрою) щодо відведення та передачі ділянки у власність, погодження меж із сусідніми землевласниками щодо цієї ділянки не проводилося, ділянка не внесена до Державного земельного кадастру і кадастровий номер їй не присвоювався, правовстановлюючих документів щодо зміни власника ділянки немає.

Висновком експерта від 24 травня 2014 року № 12/13, складеного за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи (а.с. 66-91) встановлено, що суміжні земельні ділянки, на які видані державний акт серії НОМЕР_2 на право приватної власності на землю від 25 липня 1996 року та державний акт серії НОМЕР_1 на право приватної власності на землю від 24 грудня 2001 року, на плані накладаються одна на одну, при цьому, накладається саме земельна ділянка, на яку видавався державний акт ОСОБА_5, на земельну ділянку, на яку видавався державний акт ОСОБА_4 Площа накладання становить 0,0106 га (106 кв. м), ширина накладання коливається від 0,14 м до 1,77 м, при накладанні земельних ділянок у межах ділянки ОСОБА_4 площею 0,15 га із кадастровим номером НОМЕР_3, площа накладання становить 0,0017 га (17 кв. м), ширина накладання коливається від 0,08 м до 1,00 м. При встановленні меж земельної ділянки ОСОБА_5 не були дотримані межі раніше приватизованої земельної ділянки, належної ОСОБА_4

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗК України (у редакції 1990 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

За змістом ст.78 ЗК України (у редакції 2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ст.126 ЗК України (у редакції 2001 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Згідно зі ст.152 ЗК України (у редакції 2001 року) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно ч.1 ст. 153 ЗК України (у редакції 2001 року) власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення для її вирішення та дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, дійшов вірного висновку про те, що, оспорюваний державний акт був виданий порушенням положень п.п. 1.12, 1.16, 1.17, 4.3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04 травня 1999 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04 червня 1999 року за № 354/3647, що свою чергу тягне за собою визнання його незаконним та скасування.

Судами в ході судового розгляду було встановлено, що мало місце часткове накладення земельної ділянки відповідача на земельну ділянку позивача, чим порушено права останнього на володіння, користування, розпорядження власною земельною ділянкою.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 12 грудня 2014 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відсутні й передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 31 липня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 12 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов
Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова