Справа №473/2232/14-ц 06.07.2015 06.07.2015 06.07.2015
Провадження №22ц/784/1410/15 Головуючий у суді 1 інстанції - Лузан Л.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

06 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Романенко Ю.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення Вознесенського районного суду Миколаївської області від 01 серпня 2014 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

21 травня 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») пред'явило до ОСОБА_3 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

30 січня 2006 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в простій письмовій формі уклало з ОСОБА_3 кредитний договір без номера у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 1 500 гривень, які той міг використовувати на власний розсуд, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % місячних на суму залишку заборгованості по кредиту, з кінцевим строком повернення, що відповідає дії платіжної картки.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобов'язання більш ніж на 30 днів держатель картки сплачує ПАТ КБ «ПриватБанк» штраф, складовими якого є тверда грошова сума у розмірі 500 гривень та плаваюча складова - у розмірі 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту.

Взяті на себе обов'язки ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві платіжну карту з обумовленим кредитним лімітом, і чекав відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, про те той, не виконував належним чином взяті на себе обов'язки, у зв'язку з чим станом на 31 січня 2014 року у нього виникла заборгованість у розмірі 14 248 гривень 20 копійок, яку він і просив стягнути з відповідача на його користь.

24 липня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подав уточнену позовну заяву, в якій, зазначаючи, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 26 січня 2009 року по справі № 2-216/2009 року з відповідача на користь позивача вже було стягнуто заборгованість у розмірі 4 682 гривні 65 копійок з яких:

●2 635 гривень 34 копійки заборгованість за тілом кредиту;

●2 047 гривень 31 копійки заборгованість по процентам за користування позиченими грошима.

Посилаючись на виписані обставини та на те, що стягнуті грошові суми так і не були повернуті йому відповідачем, кінцево просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 9 081 гривні 40 копійок, з яких:

●8 410 гривень 86 копійок заборгованість по процентам за користування кредитом;

●250 гривень 00 копійок штраф (фіксована складова);

●420 гривень 54 копійки штраф (процентна складова).

Рішенням Вознесенського районного суду Миколаївської області від 01 серпня 2014 року у задоволені позову відмовлено за спливом позовної давності.

ПАТ КБ «ПриватБанк» подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилався на невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи та порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у позові, суд 1 інстанції виходив з того, що сторони перебувають у правовідносинах, підставою виникнення яких був дійсний договір кредиту. Відповідач отримав за ним грошові кошти у розмірі 1 500 гривень, які зобов'язався повернути до дня закінчення дії платіжної картки, а також сплачувати за користування ними проценти, проте свого слова не дотримав у зв'язку з чим станом 31 січня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 9 410 гривень 86 копійок, яку він відмовляється сплати добровільно. За такого, як на думку районного суду, заборгована грошова сума підлягала б стягненню за судовим рішенням, на підставі норм, що регулюють зобов'язальні правовідносини. Проте, вимоги позивача знаходяться за межами позовної давності, про застосування якої заявив відповідач. За такого, і відсутності заяви та підстав для поновлення названого строку у позові слід відмовити за спливом позовної давності.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, а його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, з матеріалів справи вбачається наступне.

30 січня 2006 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в простій письмовій формі на умовах зворотності, строковості, платності, забезпеченості, цивільно-правової відповідальності та цільового використання уклав з ОСОБА_3 кредитний договір без номера у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 1 500 гривень, які той міг використовувати на власний розсуд, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % місячних на суму залишку заборгованості.

Строк дії договору відповідав строку дії платіжної карти, при тому, що строк дії тої не повинен був перевищувати двох років.

Порушення умов договору давало право постраждалій стороні на застосування передбачених сторонами видів забезпечення виконання кредитного зобов'язання та приведення в дію механізму цивільно-правової відповідальності, передбаченої цивільним законом України.

Іншого, у тому числі і збільшення тривалості позовної давності, у тому договорі сторони не передбачили.

Через невиконання позичальником умов названого договору, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 січня 2009 року з відповідача на користь позивача вже була стягнута заборгованість за названим кредитним договором, що складалася з неповернутого тіла кредиту та несплачених відсотків, за користування ним.

Проте, і це рішення залишилося невиконаним у повному обсязі. Сплативши 07 вересня 2009 року 950 гривень 90 копійок і 10 червня 2010 року ще 400 гривень (а.с. - 6), відповідач припинив будь-які виплати. Як наслідок таких його дій, на 31 січня 2014 року утворилася заборгованість перед Банком у розмірі 9 081 гривень 40 копійок, які і слід було б з нього стягнути.

Між тим, відповідно до статей 1,3-4,10-11, ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

ОСОБА_3 використало таке своє право і звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності, яка за його думкою вже давно спливла.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому слід мати на увазі, що справа, яка вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Проаналізувавши викладені обставини та правовідносини і співставивши їх з нормами чинного цивільного законодавства, яким врегульовано кредитні відносини, колегія дійшла наступного.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов'язки його учасників.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під порушенням зобов'язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов'язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов'язання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст. 622 ЦК України боржник, не звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

У той же час, сторони повинні дотримуватися і положень цивільного законодавства, щодо застосування позовної давності.

Ст. 256 ЦК України законодавець визначив, що позовна давність - це строк (певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення), у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ст. 258 ЦК України), зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, але лише за дотримання умови, що сторони надали їй законної сили договором, укладеному у письмовій формі.

Разом з тим, сторони не можуть скоротити за домовленістю позовну давність, встановлену законом.

Не може бути змінений за домовленістю сторін і порядок обчислення позовної давності.

Обчислення позовної давності здійснюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 Цивільного кодексу України.

За ними ж, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок і спливає, якщо він визначений:

●роками, у відповідні місяць та число останнього року строку;

●місяцями, у відповідне число останнього місяця строку;

●півроком або кварталом року, у відповідне число останнього місяця названих часових відрізків;

●тижнями, у відповідний день останнього тижня строку.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

При цьому, вчинення дій в останній день строку повинно здійснюватися з дотриманням певного, установленого законом порядку, а саме :

●якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

●у разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

●письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

В силу ст. 261 ЦК України, яка встановлює загальне правило перебігу позовної давності, позовна давність починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, і, фактично вона співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При наявності передбачених нормами права конкретних життєвих обставин, які зумовлюють виникнення, зміну або припинення правовідносин (юридичних фактів), перебіг позовної давності починається з терміну (певного моменту у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення) їх прояву у зовнішніх обставинах або подіях матеріального світу.

Зокрема:

●перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства;

●перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання;

●у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття;

●за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

●за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

●за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

В силу ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, до яких слід віднести сплату особою заборгованих грошових сум, видачу розписок про визнання боргу, тощо.

Крім того, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново , а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Якщо суд залишив без розгляду позов, пред'явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред'явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців (ст. 265 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 266-267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Проте, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі до винесення судом рішення, є підставою для відмови у позові. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Між тим, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Виписане у повній мірі стосується і кредитних договорів.

Колегія вважає, що укладений між сторонами договір був дійсним, а тому обов'язковим до виконання ними. Позовна давність по ньому становить 3 роки, бо іншого позивач належними та допустимими доказами не довів. Про своє порушене право позивач дізнався з дня закінчення дії договору, свідченням чого є і попереднє судове рішення по даному кредитному зобов'язані. Пред'явивши той позов, він перервав перебіг позовної давності. Ще два рази вона була перервана вчиненням відповідачем дій, що свідчили визнання ним боргу, а саме, сплатою боргу, остання з яких була 10 червня 2010 року. Виходячи із положення чинного цивільного законодавства про позовну давність, по даній справі вона спливла 10 червня 2013 року, і саме у названий строк позивач мав можливість захистити своє право на повернення грошей, він же пред'явила зазначений позов лише 21 травня 2014 року, тобто за спливом позовної давності. При цьому поважних причин її пропуску не назвав. А тому, за наявності заяви зі сторони відповідач про застосування позовної давності (а.с. - 69), у позові слід було відмовити саме з наведеної підстави.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Вознесенського районного суду Миколаївської області від 01 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: