Справа №442/706/15-ц
Провадження №2/442/508/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді : Крамара О.В.

при секретарі : Малик О.Я., Харів І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд із вказаним вище позовом, в обгрунтування якого посилається на те, що 26 квітня 2001 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2. Шлюб зареєстровано відділом РАЦСу Дрогобицького району Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області. Від даного шлюбу у нас народилось троє дітей: дочка ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_3н., дочка - ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_5 (2002 р.н.), який ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1

Незважаючи спільно прожиті роки та народження трьох дітей сімейне життя у них не склалось. Ще з перших років подружнього життя у них постійно виникали сварки та непорозуміння. Після народження сина ОСОБА_6, їхнє життя перетворилось на випробування подружніх відносин. Син ОСОБА_6 народився з діагнозом ДЦП, затримкою психомоторного розвитку. Фактично всі ці випробування лягли на її плечі, оскільки вона постійно повинна була знаходитись вдома та доглядати дитину.

Вони з відповідачем думали, що з народженням інших дітей їхні подружні відносини покращаться, проте помилились. Чоловік, звичайно, допомагав доглядати дітей; належно утримував їх і на даний час утримує, забезпечує всім необхідним, проте сімейні відносини у них повністю зруйновані.

Після смерті сина, вона пішла на роботу, почала жити іншим життям, у неї появилась інша людина, яка її цінить, любить і з яким вона б хотіла створити нову сім»ю.

На даний час вона проживає з іншим чоловіком винаймає квартиру, оскільки власного помешкання у нього не має. Діти залишились проживати разом з її чоловіком, звичайно, інколи відвідує їх, допомагає матеріально.

Фактично на даний час, їхні шлюбні відносини припинились і примирення з відповідачем неможливе. Вважає, що їхнє подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам

Відповідно де положень Сімейного Кодексу (ст. 21) шлюб- є сімейним союзом жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану «Союз» - це договірні відносини, які не можна здійснювати шляхом примусу.

Проживати в шлюбі лише заради того, що у них є спільні діти і під примусом відповідача є недопустимим. Тому вважає, що в даному випадку даний шлюб підлягає розірванню.

Після розлучення має намір залишитись на прізвищі чоловіка - ОСОБА_5. Наші неповнолітні діти: дочка ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_5 року) та дочка ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1) залишаться проживати разом з батьком ОСОБА_2.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав

З свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2, виданого відділом РАЦСу Дрогобицького району Дрогобицького МРУЮ Львівської області, вбачається, що 26.01.2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «ОСОБА_1».

Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість.

Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя.

Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено.

Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

У відповідності до вимог ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до вимог ст.ст. 151, 153 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, залучати до виховання інших осіб обирати форми і методи виховання дитини, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, а також мають право на спілкування з дитиною. Частиною 2 ст. 155 СК України закріплено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі ст. 157 СК України, той із батьків, який проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той а батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, яки проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ч.2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорам України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватись максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право і рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім'я природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність з створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Таким чином вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них залишається дитина, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов в частині визначення місця проживання дітей підставний та підлягає задоволенню, оскільки сторони досягли згоди щодо місця проживання дитини, а це за місцем фактичного проживання батька.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.110, 112, 157, 160, 161 СК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 26 квітня 2001 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Дрогобицького району Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис за № 92.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишається на прізвищі ОСОБА_1.

Визначити місце проживання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочки ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення - з дня отримання такого.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя Крамар О.В.