У Х В А Л А

19 червня 2015 року м. Київ
Суддя Верховного Суду України Григор`єва Л.І., розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 6 березня 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2014 року позов публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 22 січня 2008 року в розмірі 21 808 грн 80 коп. та судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 10 лютого 2015 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2014 року в частині солідарного стягнення заборгованості з поручителів скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 22 січня 2008 року в розмірі 21 808 грн 80 коп.; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 22 січня 2008 року в розмірі 21 808 грн 80 коп. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір по 81 грн 20 коп з кожного, в решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2015 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження у справі.

До Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2015 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 ст. 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частини 4 статті 559 ЦК України та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норми матеріального права - частини 4 статті 559 ЦК України.

Як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначеної норми матеріального права заявник надає ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2011 року, від 12 липня 2012 року та постанову Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року, в яких на його думку, зазначена норма права застосована по-іншому.

У судовому рішенні у справі, про перегляд якої подано заяву, касаційний суд, погоджуючись з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позову, дійшов висновку про те, що умовами кредитного договору визначено, що він діє до 21 січня 2011 року, а отже строк виконання основного зобов'язання визначається саме цією датою. Встановивши, що заборгованість за кредитним договором виникла у березні 2009 року, в зв'язку з чим 14 червня 2010 року було видано судовий наказ до настання строку виконання основного зобов'язання, суд дійшов висновку про переривання строку позовної давності та вважав, що з позовом про солідарне стягнення заборгованості позивач звернувся 11 квітня 2014 року своєчасно, не пропустивши строки позовної давності для пред'явлення позову як до боржника, так і до поручителя. При цьому суд норму частини 4 статті 559 ЦК України не застосував.

У той самий час в судових рішеннях, наданих для порівняння:

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2011 року в справі про дострокове стягнення кредитної заборгованості, суд касаційної інстанції, посилаючись на норми частини 4 статті 559 ЦК України вважав, що у разі вказівки у договорі поруки строку його дії до виконання зобов'язань за основним договором, слід вважати, що в такому випадку строк дії договору не встановлений і кредитор може звернутися з вимогою до поручителя лише протягом шести місяців з моменту настання терміну виконання зобов'язання за основним договором, у разі недотримання строку звернення договір поруки є припиненим ;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2012 року в справі про стягнення заборгованості за кредитним договором суд касаційної інстанції виходив з того, що оскільки пред'явлена банком 28 квітня 2010 року вимога до позичальника про дострокове повернення позики останньою не виконана, то звернення з позовом до суду до поручителя 8 квітня 2011 року, свідчить про порушення встановленого законом шестимісячного строку, а відтак порука поручителя припинилася;

- в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року в справі про стягнення заборгованості за кредитним договором міститься висновок про те, що виходячи з положень частини 4 статті 559 ЦК України вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною 2 статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Також суд, проаналізувавши зміст частини 4 статті 559 ЦК України дійшов висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Із огляду на те, що наведені заявником доводи містять ознаки, які згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 355 ЦПК України є підставою для перегляду судового рішення, зазначену справу слід допустити до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями ст. ст. 355, 360 ЦПК України,

ухвалила:

Відкрити в порядку ст. 353 ЦПК України провадження за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Надіслати копії ухвали, особам які беруть участь у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду України Л.І. Григор`єва