У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, стягнення недоотриманої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за касаційною скаргою державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» на рішення апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, у якому просив поновити його на роботі з 8 серпня 2014 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду, завдану неправомірним звільненням, ненараховану та невиплачену заробітну плату за період з 1 лютого 2007 року по 7 серпня 2014 року та за 8 серпня 2014 року, а також стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 8 серпня 2014 року по день фактичного розрахунку.

На обґрунтування позову зазначав, що з 10 липня 2006 року він працював на посаді водія другого класу бази нафтопродуктів станції Матейкове ДП матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач», а з 15 січня 2007 року його переведено на посаду водія першого класу цієї ж бази нафтопродуктів. Наказом директора ДП матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» від 7 серпня 2014 року № 380-ос його звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення з роботи вважає незаконним, оскільки згоду профкому на звільнення отримано 31 липня 2014 року, лише за 8 днів до звільнення, чим порушено положення ст. 43 КЗпП України. Крім того, про звільнення за скороченням штату, як це передбачено ст. 49-2 КЗпП України, його не було попереджено взагалі, не було дотримано переважного права залишення на роботі, оскільки у нього тривалий, безперервний стаж роботи на підприємстві з 2006 року. На порушення ст. 116 КЗпП України з ним не було проведено повний розрахунок у день звільнення. Протиправними діями відповідача йому також завдано моральну шкоду, яка полягала у душевних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, він звертався до лікарні з приводу головних болів та пройшов курс лікування з 11 серпня по 1 вересня 2014 року. Він є інвалідом третьої групи, до пенсії йому залишилось кілька років, що створює йому труднощі у працевлаштуванні. Завдану моральну шкоду він оцінив у розмірі 25 тис. грн. Окрім цього, відповідач незаконно звільнив його з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників в період утворення ПАТ «Українська залізниця», що суперечить вимогам Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування».

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ДП матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» на користь ОСОБА_3 4 074 грн 21 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_3 на посаді водія 1-го класу бази нафтопродуктів (паливно-технологічного відділу) станції Матейкове ДП матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» з 7 серпня 2014 року. Зобов'язано ДП матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 7 серпня по 18 грудня 2014 року. Стягнуто з ДП матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» на користь ОСОБА_3 4 074 грн 21 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ДП матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходив із того, що звільнення ОСОБА_3 з роботи з підстав скорочення штату працівників ДП «Укрзалізничпостач» проведено з дотриманням вимог ст. ст. 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України, ОСОБА_3 не доведено нездійснення виплат заробітної плати. Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив із того, що зазначена заробітна плата була нарахована позивачу у день звільнення, однак виплачена пізніше, тому наявні підстави для застосування норм ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення міськрайонного суду та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, виходив із того, що звільнення ОСОБА_3 відбулось під час дії Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту України загального користування» та Постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», які мають вищу юридичну силу, та без погодження з центральним органом виконавчої влади (Міністерство інфраструктури України), а тому наявні підстави для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення недоотриманої заробітної плати та моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем не наведено доказів нездійснення виплат заробітної плати та відсутні підстави для застосування норм ст. 237-1 КЗпП України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами установлено, що скорочення штату працівників відбулось відповідно до наказу директора ДП «Укрзалізничпостач» ОСОБА_4 від 14 травня 2014 року № 75 «Про внесення змін до організаційної структури» з метою впорядкування організаційної структури ДП «Укрзалізничпостач», дотримання фінансової дисципліни та ефективного використання коштів на утримання працівників в умовах обмеженого фінансування витрат шляхом оптимізації чисельності та скорочення адміністративних і виробничих витрат за погодженням з генеральним директором Укрзалізниці. З 25 липня 2014 року внесено зміни до організаційної структури підприємства, а саме: виведено 280 штатних одиниць, введено до організаційної структури підприємства 256 штатних одиниць, створено нові відділи.

21 травня 2014 року ДП «Укрзалізничпостач» до територіального органу Державної служби зайнятості подано звітність за встановленою формою про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

На розширеному засіданні профспілкового комітету ДП «Укрзалізничпостач» від 31 липня 2014 року було розглянуто подання директора підприємства ОСОБА_4 про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Зазначене подання розглядалось у присутності позивача, який відмовився від запропонованої посади прибиральника території бази та переведення на іншу роботу на підприємстві.

Наказом від 7 серпня 2014 року № 380-ос ОСОБА_3 було звільнено з посади водія 1-го класу бази нафтопродуктів станції Матейкове ДП матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» у зв'язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з положеннями п. 6 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, відмінностями зазначених підстав звільнення є наявність заходів щодо скорочення штату та чисельності працівників у зв'язку зі зміною організації виробництва і праці.

22 травня 2014 року позивача особисто під підпис попереджено про наступне вивільнення, запропоновано іншу посаду, однак позивач відмовився від запропонованої посади, про що містяться відомості у протоколі розширеного засідання профспілкового комітету ДП «Укрзалізничпостач». Враховуючи відмову позивача від запропонованої посади, а також норми ст. 42 КЗпП України, відповідачем було видано наказ про звільнення ОСОБА_3 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 42 КЗпП України.

Разом з тим, ухвалюючи рішення, апеляційний суд не врахував, що позивача було попереджено про звільнення за скороченням штату, та при наявності процедури реорганізації або ліквідації підприємства між сторонами виникають саме ці правовідносини.

Отже, відмова працівника від переведення на іншу вакантну посаду при скороченні штату або чисельності працівників є підставою для його звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України при дотриманні інших вимог процедури такого звільнення.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України суди мають встановити фактичні обставини справи та відповідні до них правовідносини. А тому при розгляді спору суд мав встановити, чи мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності або штату працівників, або мала місце зміна умов праці (назва, оплата, робоче місце, кваліфікація, спеціальність тощо) та відповідно до встановленого ухвалити рішення.

Крім того, задовольняючи частково позовні вимоги, судом апеляційної інстанції не було звернуто уваги на доводи представника відповідача про те, що процедура реорганізації Державної адміністрації залізничного транспорту України у публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» триває на даний час. Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. У матеріалах справи відсутні відомості про те, що ДП «Укрзалізничпостач» є структурним підрозділом ПАТ «Українська залізниця».

Також не звернуто уваги на доводи представника відповідача про те, що видання наказу ДП «Укрзалізничпостач» від 14 травня 2014 року № 75 «Про внесення змін до організаційної структури» не стосується Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування». Крім того, постанова Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»» прийнята пізніше, ніж наказ, який виданий 14 травня 2014 року.

Суд першої інстанції дослідив обставини справи у повному обсязі, зібраним у справі доказам надав належну оцінку та правильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року скасувати, рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик