АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2942/15 Справа № 423/1869/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Волошин М.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Жидковій Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Служба у справах дітей Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про звернення стягнення на предмет іпотеки ,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Служба у справах дітей Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог, зазначили, що 12 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір про іпотечний кредит на суму 63 тис. грн терміном до 11 лютого 2023 року зі сплатою 15% річних. На забезпечення виконання цього зобов'язання в цей же день між банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, був укладений договір іпотеки, за яким відповідачі передали в іпотеку належну їм квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував й допустив заборгованість, яка станом на 23 серпня 2011 року складала 204 961 грн. У зв'язку з цим позивач просив суд у рахунок погашення вказаної заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням витяг з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, а також стягнути з відповідачів на користь банку понесені судові витрати.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2014 року позовні вимоги позивача задоволені.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNМ0GI від 12 лютого 2008 року в розмірі 204 961 гривні 13 копійок звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру загальною площею 60,68 кв.м., розташовану за адресою: Дніпропетровська область, магдалинівський район, АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачені судові витрати у розмірі 1 956 гривень 56 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та на неповне зясування обставин справи ставить питання про скасування рішення суду.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено іпотечний кредитний договір № DNМ0GI від 12 лютого 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_5 12 лютого 2008 року отримав кредит у розмірі 63 000 гривень 00 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12 лютого 2023 року.

Згідно умов зазначеного кредитного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку як кредитодавцю грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат.

Ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, розмір яких визначається в договорі (ст. 1056-1 ЦК України).

Відповідно до норми ст. 1050 ЦК України, в контексті положення ст. 1054 ч. 2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов'язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. Відповідний обов'язок боржника щодо повернення кредитору на його вимогу суми боргу зі сплатою процентів встановлений ст. 625 ч. 2 ЦК України.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому відповідно до норми ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У порушення умов договору ОСОБА_5 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача та у зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_5 станом на 06 липня 2012 року має заборгованість в сумі 204 961 гривня 13 копійок, яка складається з: 61 692 гривень 96 копійок - заборгованість за кредитом; 49 010 гривень 16 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 30 968 гривень 87 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафу в розмірі 250 гривень (фіксована частина) та в розмірі 18 610 гривень 00 копійок (процентна складова).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 12 лютого 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 уклали договір іпотеки № DNМ0GI (надалі договір іпотеки), згідно з яким відповідачі надали в іпотеку належне їм на праві спільної сумісної власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 60,68 кв.м, на підставі свідоцтва про право власності, при цьому обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 63 000 гривень 00 копійок.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 вказаного закону передбачено, що іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положеннями ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Позивачем в 2011 та в 2012 роках здійснювались заходи для досудового врегулювання погашення заборгованості за кредитним договором, шляхом направлення листів з проханням погашення заборгованості та попередження про можливе звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки однак ніяких заходів на погашення виниклої заборгованості за договором здійснено не було.

Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 16 ЦК України, однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі.

За таких обставин, суд першої інстанції, в силу ст. 526, ст. 1050,1054 ЦК України, ст. 33, 35 ЗУ "Про іпотеку", прийшов до висновку про задоволення позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилання відповідачки ОСОБА_2 на те, що на момент укладення договору іпотеки між банком та відповідачами, в спірній квартирі проживав малолітній ОСОБА_6, який в зв'язку з цим має право користування (власності) даною квартирою і навіть укладення іпотечного договору було проведено без надання дозволу органом опіки та піклування на його укладення, суд визнав необґрунтованими, оскільки укладаючи іпотечний кредит, сторони дійшли згоди щодо укладення договору на зазначених у ньому умов, а відтак, з власної ініціативи на момент отримання коштів сторони визначили для себе правила подальшої поведінки відповідно ст. 203 ЦК України, яка регламентує загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зміст вказаного правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особи які вчинили правочин мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідали їх внутрішній волі. Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним. Батько неповнолітньої дитини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 вчиняв правочин, який не суперечив закону та її інтересам.

Суд дійшов висновку, що за таких обставин договір про іпотечний кредит між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 від 12 лютого 2012 року є правомірним.

Його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним. Правочин між фізичною та юридичною особою вчинено в письмовій формі відповідно ст. ст. 207, 208 ЦК України.

Судом встановлено, що на момент укладання договору іпотеки в спірній квартирі не був зареєстрований, неповнолітній син відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, право користування ним спірної квартири шляхом реєстрації за місцем проживання на той час не встановлено, право власності на спірне житло не має.

Суд дійшов висновку, що укладений договір іпотеки не торкався майнових прав неповнолітньої дитини іпотекодавця, оскільки він таких прав на предмет іпотеки не мав, що підтверджується письмовою нотаріально посвідченою заявою від 12 лютого 2008 року на ім'я приватного нотаріуса Магдалинівського районного нотаріального округу іпотекодавці вказували, що станом на 12 лютого 2008 року в квартирі за адресою АДРЕСА_4, яка належить їм на праві спільної сумісної власності, малолітні та неповнолітні діти не зареєстровані.

Цей факт також викладено у довідці № 163 від 16 січня 2008 року виданої відповідачу ОСОБА_8 яка ним була надана позивачу для укладення іпотечного договору, виконкомом Магдалинівської селищної ради, що ОСОБА_8 має склад сім'ї: дружина ОСОБА_9 та донька ОСОБА_9. та вони проживають за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що на момент укладення договору іпотеки у спірній квартирі мешкав неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мав право користування житловою площею та не мав іншого житла, а отже не може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки, оскільки договір був вчинений з порушенням вимог чинного законодавства, а саме без згоди органів опіки та піклування.

ОСОБА_10 посилання не можуть бути взяті до уваги судом та спростовуються матеріалами справи.

Так з матеріалів справи вбачається, що під час укладення іпотечного договору, іпотекодавцями банку були надані довідка про склад сім'ї та нотаріально засвідчені заяви, в яких було зазначено, що у спірній квартирі не зареєстровані неповнолітні діти.

Апеляційний суд не бере до уваги довідки про склад сім'ї надані апелянтом під час розгляду справи як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді, оскільки вони видані після укладення іпотечного договору.

07 червня 2014 року набрав чинності ОСОБА_10 України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданою як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше майно, нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці, загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини 1 статті 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

ОСОБА_10 не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Судом першої інстанції в цій частині ухвалено рішення 26 грудня 2014 року про задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки. На час винесення рішення вже діє Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданою як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року, то колегія суддів вважає за необхідне застосувати його положення, оскільки предмет іпотеки є постійним місцем проживання відповідачів.

За таких обставин рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції не врахував, що ст. 88 ЦПК України передбачено розподіл судових витрат з кожного із відповідачів в частині задоволення позовних вимог, та помилково ухвалив рішення про стягнення їх в солідарному порядку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з відповідачів судового збору у розмірі 1 956 грн. 56 коп. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про пропорційне присудження судових витрат.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не може залишатися в силі і, на підставі ст.309 ЦПК України, підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення в частині стягнення судового збору та доповнення резолютивної частини рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 319, 367 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2014 року змінити, доповнивши резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту: «Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року».

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» сплачені судові витрати у розмірі 1956 гривень 56 копійок, змінити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в розмірі по 652 (шістсот пятдесят дві) грн.. 20 коп. з кожного.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді: Е.Л.Демченко

ОСОБА_11