Справа № 489/904/15-ц
Номер провадження 2/489/1040/15
РІШЕННЯ

Іменем України

14 травня 2015 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" (далі-відповідач) про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,

встановив

В лютому 2015 року позивач звернувся до суду з відповідним позовом про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 11 листопада 2014 року він звернулась до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» щодо придбання автомобіля ЗАЗ Forza Хетчек 1,5 МТ Comfort. В офісі компанії представником було пояснено, що необхідно зробити оплату десяти відсотків вартості автомобіля, а залишок сплатити після того, як автомобіль прибуде до м. Миколаєва. Того ж дня позивач уклав договір фінансового лізингу № 011167 з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». Предметом лізингу є автомобіль ЗАЗ Forza Хетчек 1,5 МТ Comfort. Позивачем було сплачено на користь відповідача кошти в сумі 8 990 грн. Позивач зазначає, що договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, а його умови є несправедливими.

Посилаючись на викладене позивач просив договір фінансового лізингу № 011167 від 11.11.2014 визнати недійним та стягнути з відповідача на користь позивача 8 990 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили задовольнити позов.

Відповідач в судове засідання представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав письмові заперечення проти позову.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини.

11 листопада 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 011167, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування транспортний засіб, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Предметом договору є автомобіль ЗАЗ Forza Хетчек 1,5 МТ Comfort.

Договір укладений у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення (а. с. 10-16).

Позивач посилається на те, що недотримання вимог нотаріального посвідчення договору між сторонами є підставою визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

У ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено форму договору фінансового лізингу: «Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі».

Ст. 799 ЦК України є складовою параграфа 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу. Спір у вказаній справі випливає з правовідносин, які мають окреме регулювання, крім того, у правовідносинах є спеціальний закон - Закон України "Про фінансовий лізинг", згідно якого нотаріальне посвідчення такого договору не є обов'язковим.

Позивач стверджує, що під час попередніх переговорів представником компанії його було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Він хотів придбати сплативши всю суму, однак працівниця відповідача вказала, що необхідно сплатити платіж в розмірі 10 %, а вже після надходження автомобіля сплатити залишок. При цьому вона вказала, що автомобіль купується не на умовах лізингу, оскільки позивач не сплачує авансовий платіж.

Позивач посилається на те, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими.

Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За договором фінансового лізингу (ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг") лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Пунктом 1.7 договору про фінансовий лізинг №011167 передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмету лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу)(а. с.10-16).

Згідно з п.8.2.1 договору перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди за організаційні заходи, пов'язана з підготовкою та укладанням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку №1 до цього договору.

Згідно квитанції №0.0.314488545 від 11.11.2014 року, позивачем було здійснено оплату комісії за організацію договору лізингу в розмірі 8990 грн. (а. с. 5).

Отже, спірний договір лізингу є непрямим лізингом.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Для кваліфікацій умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше - умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге - умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє - умови договору завдають шкоди споживачеві.

По-перше, позивач посилається на те, що предмет договору лізингу не був визначеним, оскільки відсутні його індивідуальні ознаки, що унеможливлює споживачу захист його прав, наприклад у випадку поставки автомобіля колір якого позивача не влаштовує, або іншої комплектації тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

По-друге, позивач вказує, що в договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару.

По-третє, позивач стверджує, що відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі та порушив принцип добросовісності.

Так, відповідно до пункту 8.2.1 спірного договору лізингові платежі складаються із :

а) комісійної винагороди лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується, як комісія за організацію (10%), яка визначена у додатку №1 до даного договору;

б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується, як авансовий платіж, який визначається у додатку №1 до даного договору та складає 50 % від вартості предмету договору;

в) комісійної винагороди лізингодавцю за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу.

На виконання умов договору фінансового лізингу позивач 11.11.2014 сплатив товариству 8990,00 грн., вказавши призначення платежу - комісія за організацію договору.

Позивачу не було роз'яснено призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, а сам позивач необачно вважав, що це є частковою оплатою вартості автомобіля. Можливості ознайомитися з умовами договору представник компанії йому не надала, посилаючись на те, що вона пояснила всі деталі договору і необхідності витрачати час на ознайомлення не має та спонукала його на підписання договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 10.11 договору лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30 % від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається (а.с.15)

В даному випадку порушується принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» є не лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору.

Крім того, умова договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, що спричинило позивачу шкоди у вигляді неповернення сплачених коштів у розмірі 8990,00 грн.

По-четверте, позивач вказує, що в договорі вказані жорсткі обов'язки позивача. Розділом 10 Договору "Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу" встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем, а тому споживач позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору (а. с. 10-16). Крім того, в договорі взагалі неоговорені умови, які б надавали право лізингоодержувачу у випадку невиконання умов договору відповідачем розірвати договір з ініціативи позивача та ставити питання щодо відшкодування шкоди.

Умови договору про фінансовий лізинг обмежують права позивача як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі. Його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача і є несправедливими, а тому наявні підстави для визнання договору недійсним. Зокрема, у договорі звужені обов'язки лізингодавця, передбачені діючим законодавством, виключена його відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, значно розширені права лізингодавця, не передбачено його обов'язок надати предмет у стані, який би відповідав його призначенню, не передбачені умови щодо розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача у випадку невиконання зобов'язань відповідачем і відшкодування шкоди, всупереч вимогам діючого законодавства визначено сплату комісійної винагороди у розмірі 10% від вартості предмета договору.

Отже, враховуючи те, що в договорі № 011167 фінансового лізингу укладеному між позивачем та відповідачем від 11.11.2014 обмежені права позивача, як споживача, передбачені ЗУ «Про захист прав споживача», ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому є підстави відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати договір недійсним в цілому. Тому суд приходить висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним вищезазначеного договору і про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого платежу в 8 990 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 011167 від 11.11.2014, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" () на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 8 990 (вісім тисяч дев'ятсот) гривен .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь держави судовий збір в розмірі 487,2 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв