АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі: Кутц А.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення останньої від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.12.2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Апелянт посилається на те, що рішення є необґрунтованим, незаконним. Вказує, що при розгляді справи суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального та матеріального права, його висновки не відповідають обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що при винесенні рішення суд першої інстанції не врахував, що відповідач з 2002 по 2010 роки проживала однією сім'єю з ОСОБА_5, а в 2010 році залишила його, перейшла на інше місце проживання, ніяких контактів не підтримувала, станом його здоров'я не цікавилася.

Справа № 755/10770/14
№ апеляційного провадження:22-ц/796/441/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Бартащук Л.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини викладені позивачем є недоведеними, позов є необґрунтованим.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

При розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 1996 року проживали спільно, а в 2002 році офіційно зареєстрували шлюб (а. с. 119). ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 77 років ОСОБА_5 помер (а. с. 22). Відповідно до свідоцтва про власність від 02.06.2004 померлому на праві приватної власності належала квартира № 116, яка розташована в АДРЕСА_1 (а. с. 115), яка була придбана під час знаходження у шлюбі з відповідачкою по справі. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті вищезгаданого спадкодавця стали його діти від першого шлюбу: син - ОСОБА_4 (позивач по справі), донька - ОСОБА_8, а також - ОСОБА_2 (відповідач по справі). У 2000 році ОСОБА_5 була встановлена ІІІ група інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням (а. с. 16). За три роки до смерті спадкодавця, у зв'язку з хворобою матері, відповідачка була змушена виїхати зі спірної квартири до м. Полтави, тобто до міста проживання своєї матері та доглядати за нею. Внаслідок її переїзду стосунки колишнього подружжя погіршилися. 22.04.2013 лікарі діагностували у спадкодавця онкологічну хворобу і в цьому ж місяці ОСОБА_5 подав до суду позов про розірвання шлюбу з відповідачем. Відповідно до Консультативного висновку, наданого лікарем Національного інституту раку від 29.07.2013, вищезгадана хвороба спадкодавця досягла IV ступеня (а. с. 31). Починаючи з липня 2013 року з ОСОБА_5 проживала його колишня дружина, яка разом з дітьми допомагали йому по господарству, підтримували морально і матеріально. Про тяжку хворобу ОСОБА_5 та його смерть відповідачку ніхто не повідомляв. Провадження по справі про розірвання шлюбу між відповідачкою та ОСОБА_5 було закрито у зв'язку зі смертю останнього. Позивач вважає, що ОСОБА_2 ніякої участі в утриманні дуже хворого ОСОБА_5 не приймала, в зв'язку з чим звернувся з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців).

Відповідно до ч. 3, 5 ст. 1224 ЦК України, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Таким чином, суду надано право усунути особу від права на спадкування за законом лише за зазначених у цій нормі умов - ухилення від надання допомоги спадкодавцеві та безпорадний стан останнього.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає у винній поведінці особи, яка, усвідомлюючи свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчинила необхідних дій.

На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що особа може бути усунена від спадщини за умови наявності факту її навмисного уникнення обов'язку надавати підтримку та допомогу спадкодавцю і саме ці обставини повинен довести при розгляді справи в суді позивач.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що з часу виявлення у спадкоємця вищезгаданої тяжкої хвороби ні він, ні позивач не повідомляв відповідача про вказані обставини та не просили надати будь-якої допомоги з приводу цього.

Враховуючи наведені обставини колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог правильними.

Посилання апелянта на показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, як на підставу задоволення позовних вимог, на думку колегії, висновків суду не спростовують, оскільки останні лише підтвердили факт проживання колишнього подружжя окремо.

Матеріали справи дійсно свідчать про те, що до смерті спадкодавця відповідачка майже три роки проживала окремо. Разом з тим, відповідно до вимог ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Враховуючи, що матеріали справи свідчать про те, що відповідачка виїхала до іншого місця проживання з об'єктивних причин, колегія суддів вважає, що вищезгадані обставини не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що він в телефонному режимі повідомляв відповідачку про необхідність допомоги його хворому батьку, не підтверджено будь-якими доказами, в зв'язку з чим також не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Також, на думку колегії суддів, необґрунтованими є посилання апелянта на те, що відповідачка знаючи про те, що спадкодавець з 2000 року є інвалідом ІІІ групи, повинна була піклуватися про свого чоловіка та надавати йому необхідну допомогу, оскільки відповідно до вимог ч. 3, 5 ст. 1224 ЦК України вказана ступінь інвалідності особи не свідчить про її безпорадність.

Посилання апелянта на дзвінок спадкодавця до відповідача з приводу необхідності надання йому допомоги, у зв'язку з вищезгаданою хворобою не підтверджено належними та допустимим доказами по справі, з зв'язку з чим не може бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Посилання апелянта на пояснення свідка ОСОБА_12 були предметом розгляду в суді першої інстанції, по яким суд зробив висновки, з якими погоджується і колегія суддів.

Посилання апелянта на відсутність бажання відповідача на примирення з спадкодавцем ОСОБА_5 під час розгляду справи про розірвання між ними шлюбу, на думку колегії, також не спростовують висновків суду першої інстанції,оскільки і зазначена обставина у розумінні вимог ч. 3, 5 ст. 1224 ЦК України не є підставою для задоволення позову.

За наведених обставин, не є підставою для скасування або зміни рішення першої інстанції і посилання апелянта на обставини закриття провадження по справі, у зв'язку з позовом ОСОБА_5 про розірвання шлюбу з відповідачкою.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О.Прокопчук