У Х В А Л А

2 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів: Романюка Я.М., Григор'євої Л.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частки нерухомого майна,

встановила:

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено за закінченням строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частки житлового будинку по АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 відмовлено.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року та прийняти нове рішення або залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, а саме статей 179, 212, 213, 214 ЦПК України та норм матеріального права, а саме частини другої статті 72 СК України, частини першої статті 261 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, виходив із того, що суд першої інстанції помилково обрахував початок перебігу позовної давності від 19 липня 2011 року, тобто від дня розірвання шлюбу, оскільки відповідачем не надано доказів того, що позивачці було відомо про порушення її права власності на спірний будинок до початку розгляду цивільної справи про визнання позивачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що після розірвання шлюбу між сторонами пройшло шість років і позивач знав або міг довідатися про те, що є спірна квартира, але не мав наміру проводити її поділ, що підтверджується належними доказами.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позивачка дізналась про порушення свого права у 2009 році, а з позовом звернулась до суду у серпні 2013 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 квітня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції правомірно виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом, оскільки спірна квартира приватизована у серпні 2003 року, а з позовом до суду звернувся у липні 2012 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2011 року суд касаційної інстанції виходив із того, що судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що питання поділу майна сторони вирішували у 2001 та 2002 роках, після чого ніяких претензій позивач до відповідачки не мав, з позовом до суду про поділ майна позивач звернувся тільки у 2009 році - через вісім років після розірвання шлюбу.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2009 року суд касаційної інстанції виходив із того, що ще у 2000 році позивач знав, що квартира за договором купівлі-продажу оформлена на відповідача, але ніяким чином не реагував на порушення свого права на власність, а тому ним пропущено строк позовної давності.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2007 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги рішення Дарницького районного суду від 19 лютого 1973 року та не врахував, що частка спірної квартири вже була визначена, як особиста власність відповідача.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами процесуального та матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частки нерухомого майна про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Григор'єва

Н.П. Лященко