Провадження №22ц/784/1049/15 Головуючий у суді 1 інстанції Подзігун Г.В.
Категорія 53 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Харитоновою І.В., .,

з участю:

представника позивача ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Таврія Плюс» рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного підприємства «Таврія Плюс» про поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

30 листопада 2012 року ОСОБА_4 предявив до філії «Миколаївська» ПП «Таврія Плюс» зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

З 01 грудня 2010 року він за безстроковим трудовим договором працював у відповідача вантажником філії «Миколаївська» ПП «Таврія Плюс».

До роботи ставився відповідально, сумлінно виконував трудові обовязки, покладені на нього трудовим договором та правилами трудового розпорядку, не допускав порушень трудової дисципліни.

Не дивлячись на це, відповідач систематично не виконує законодавство про працю, умов колективного і трудового договорів, зокрема, з 04 вересня 2012 року охорона підприємства перестала пропускати його на робоче, а з 31жовтня 2012 року, його, взагалі, за надуманими підставами було звільнено з роботи, за, начебто вчинення ним прогулів без поважних причин.

При цьому, в день звільнення йому не видали належно оформленої трудової книжки, і більше того, не провели з ним повний розрахунок.

Зазначаючи, що прогули виникли не з його вини, а вини відповідача, оскільки охорона не допускала його на територію підприємства, де він працював, ОСОБА_4 просив:

· поновити його на посаді вантажника філії «Миколаївська» ПП «Таврія Плюс»;

· стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та не видачу йому трудової книжки за час, що пройшов з 31 жовтня 2012 року по день поновлення на роботі;

· стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, у розмірі 1 675 гривень 88 копійок;

· стягнути з відповідача на його користь 5 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2013 року позов задоволено.

02 жовтня 2013 року представник відповідача подав заяву про перегляд названого заочного рішення.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2013 року цю заяву було задоволено, назване заочне рішенням скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Центрального суду м. Миколаєва від 20 березня 2014 року неналежного відповідача філію «Миколаївська» ПП «Таврія Плюс» замінено на належного - Приватне підприємство «Таврія Плюс» (далі ПП «Таврія Плюс»).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 квітня 2014 року по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу.

20 листопада 2014 року до суду від експерта надійшло повідомлення про неможливість виконання висновку судово-почеркознавчої експертизи без надання оригіналів платіжних документів з підписом позивача про отримання грошей.

Через відсутність названих документів, експертиза не була проведена і суд продовжив розгляд справи за наявних у справі доказів.

24 грудня 2014 року позивач уточнив свої позовні вимоги і остаточно просив:

· поновити його на посаді вантажника ПП «Таврія Плюс»;

· стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та не видачу йому трудової книжки за час, що пройшов з 31 жовтня 2012 року по день поновлення на роботі;

· стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі;

· стягнути з відповідача на його користь 5 000 гривень на відшкодування моральної шкоди;

· стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки повного розрахунку у заявленому ним раніше розмірі.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2015 року, описки в якому виправлено ухвалою того ж суду від 29 січня 2015 року, позов задоволено частково.

З ПП «Таврія Плюс» на користь ОСОБА_4 стягнуто заробітну плату за вересень 2012 року в розмірі 131 гривень, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1 549 гривень 60 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 35 000 гривень, з проведенням відрахування податків, зборів та інших обовязкових платежів, а також 3 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено, за їх недоведеністю.

ПП «Тарвія Плюс», через свого представника подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати та ухвалити нове, про відмову в задоволені позову.

В обґрунтування скарги посилалося на невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції в частині стягнення відшкодування моральної шкоди змінити, зменшивши його розмір. В іншій частині рішення є законним та обґрунтованим і підлягає залишенню без змін.

Так, вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому судовому рішенні, суд 1 інстанції виходив з того, що на підставі безстрокового трудового договору сторони перебували у трудових стосунках, які без порушення чинного на той час законодавства про працю були розірвані з ініціативи роботодавця.

При цьому, як на думку суду, доказів тому, що відповідач розрахувався з позивачем по заробітній платі за два останні місяці, тим не надано, у звязку з чим, він повинен нести негативні наслідки такої своє поведінки, а саме, сплатити заборговану грошову суму, середній заробіток за час затримки розрахунку та відшкодувати моральну шкоду, заподіяну порушеннями трудових прав ОСОБА_4

Що ж до інших вимог, то, як на думку суду, в одній частині вони безпідставні, в іншій недоведені, а тому задоволенні бути не можуть.

Колегія суддів судової палати в цілому погоджується, з установленими судом 1 інстанції фактами та правовідносинами, однак вважає помилковим його висновок щодо розміру стягнутого відшкодування за моральну шкоду.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 грудня 2010 року позивача за безстроковим трудовим договором було прийнято на роботу у філію «Миколаївська» ПП «Таврія Плюс» вантажником.

31.10.2012 року названі відносини були припинені з ініціативи відповідача, за вчинення тим прогулів без поважних причин.

Перевіривши доводи позивача щодо незаконності проведеного звільнення, районний суд дійшов висновку про їх безпідставність, у звязку з чим відмовив у вимозі про його поновлення.

У цій частині рішення не оскаржуються, а тому не є предметом апеляційного розгляду, як і у частині, з таких же підстав, у вимозі про видачу трудової книжки.

У той же час, висновки суду, щодо обґрунтованості інших вимог є законними.

За ст.ст. 116-117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 названого Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Заперечуючи твердження позивача про наявність у нього боргу перед тим з заробітної плати, представник відповідача на доказ цього надав світлову копію платіжної відомості про, начебто, отримання позивачем повного розрахунку 31 жовтня 2012 року (а.с. 117-118).

Оскільки позивач не визнав цього, то суд призначив почеркознавську експертизу, яка не відбулася з вини відповідача, оскільки той на вимогу експерта не зміг надати оригіналу названого платіжного документу. Не зміг він надати його і на вимогу апеляційного суду Миколаївської області, як і не надав точної інформації про можливе місце знаходження названих документів.

За наявності ст. 60 ЦПК України про покладення обовязку з доведення обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог, районний суд вважав, що відповідач не довів своїх заперечень, і вірно стягнув заборговані грошові суми по заробітній платі.

Вірно стягнув він і середній заробіток за час затримки розрахунку, оскільки такий наслідок передбачено трудовим законодавством, при доведеності затримки повного розрахунку при звільненні, що якраз і мало місце у даній спірній ситуації.

Обгрунтованим і законним є висновок суду про необхідність, в порядку ст. 237-1 КЗпП України, стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки таке випливає з доведеності порушення відповідачем трудових прав працівника.

У той же час, розмір такого відшкодування, є значно завищеним.

Оцінивши глибину та тривалість душевних страждань позивача і, врахувавши відомості, характеризуючі позивача, а також, те, що згідно вироку суду ним відповідачеві заподіяно збитки колегія вважає, що достатньо-можливим розміром такого відшкодування є грошова сума у 200 гривень.

Оскільки районний суд стягнув відшкодування у значно більшому розмірі, то його слід привести у відповідність з виписаним розміром рішенням апеляційної інстанції.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Таврія Плюс» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2015 року в частині вирішення вимоги про відшкодування моральної шкоди змінити, зменшивши розмір стягуваного з Приватного підприємства «Таврія Плюс» на користь ОСОБА_4 відшкодування за завдану моральну шкоду з 3 000 гривень до 200 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: