Справа № 301/1156/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"02" червня 2015 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої судді Сойми М.М., при секретарі Сак А.П., за участі представника позивача ОСОБА_1 та третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника третьої особи із самостійними вимогами Іршавської районної державної адміністрації ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Іршава цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 сільської ради Іршавського району про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, позовною заявою третьої особи, що заявила самостійні вимоги - ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 сільської ради Іршавського району, де третя особа: Іршавська районна державна адміністрація Закарпатської області, про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, за позовною заявою третьої особи із самостійними вимогами Іршавської районної державної адміністрації Закарпатської області до ОСОБА_5, ОСОБА_6 сільської ради про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 18 вересня 2007 року звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_5, ОСОБА_6 сільської ради про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю. Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 369050 від 07 листопада 2005 року він є власником бригадного будинку в с. Білки по вул. Мічуріна, 96, Іршавського району. 15 листопада 2002 року ОСОБА_6 сільською радою відповідачу ОСОБА_5 видано державний акт на право приватної власності на землю, на якій розташована будівля належного йому бригадного будинку. В подальшому 10 жовтня 2014 року після скасування в судовому порядку свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 369050 від 07 листопада 2005 року, відповідно до якого ОСОБА_1 був власником бригадного будинку в с. Білки по вул. Мічуріна, 96, Іршавського району, ОСОБА_1 подав письмову заяву, в якій змінив підстави позову. Зокрема, посилався на ту обставину, що підставою для видачі відповідачу ОСОБА_5 оспорюваного державного акту було рішення 11 сесії 23 скликання ОСОБА_6 сільської ради за № 63 від 04 травня 2000 року, однак зазначеним рішенням не надався дозвіл на виготовлення технічної документації, виділення земельної частки (паю) в натурі з визначенням його місця розташування та не вирішувалося питання передачі у приватну власність земельної ділянки відповідачу ОСОБА_5, а таке рішення стосувалося погодження схеми поділу земель колишнього КСГП «За нове життя». У звязку з тим, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами с. Білки, тобто, була державною власністю та не належала до комунальної власності, а тому розпорядитися такою могла тільки Іршавська районна державна адміністрація. На дату видачі оскаржуваного державного акту, тобто станом на 15 листопада 2002 року, рішення Іршавської РДА про передачу відповідачу ОСОБА_5 земельної ділянки у приватну власність відсутнє. Існування оспорюваного державного акту ОСОБА_5 порушує права позивача ОСОБА_1 як користувача земельної ділянки площею 0, 25 га, яка розташована по вул. Мічуріна, 96, в с. Білки, за межами населеного пункту та передана Іршавською РДА позивачу у користування на умовах оренди строком на 49 років на підставі договору оренди земельної ділянки від 05 березня 2009 року.

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 03 червня 2014 року до участі у справі в якості третьої особи із самостійними вимогами залучено ОСОБА_2.

10 жовтня 2014 року третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_2 подав суду позовну заяву з позовними вимогами до ОСОБА_5, ОСОБА_6 сільської ради Іршавського району, де третя особа Іршавська районна державна адміністрація Закарпатської області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 липня 2013 року він є власником земельної ділянки площею 1,5592 га, яка розташована на території ОСОБА_6 сільської ради у контурі 1263 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Влітку 2014 року йому стало відомо, що зазначену належну йому земельну ділянку державним актом про право приватної власності на земельну частку (пай), виданим ОСОБА_6 сільською радою Іршавського району 15 листопада 2002 року, передано відповідачу ОСОБА_5. Зокрема, посилався на ту обставину, що підставою для видачі відповідачу ОСОБА_5 оспорюваного державного акту було рішення 11 сесії 23 скликання ОСОБА_6 сільської ради за № 63 від 04 травня 2000 року, однак, зазначеним рішенням не надався дозвіл на виготовлення технічної документації, виділення земельної частки (паю) в натурі з визначенням його місця розташування та не вирішувалося питання передачі у приватну власність земельної ділянки відповідачу ОСОБА_5, а таке рішення стосувалося погодження схеми поділу земель колишнього КСГП «За нове життя». У звязку з тим, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами с. Білки, тобто, була державною власністю та не належала до комунальної власності, а тому розпорядитися такою могла тільки Іршавська районна державна адміністрація. На дату видачі оскаржуваного державного акту, тобто станом на 15 листопада 2002 року, рішення Іршавської РДА про передачу відповідачу ОСОБА_5 земельної ділянки у приватну власність відсутнє. Вважає, що вказаний державний акт виданий без правових підстав всупереч чинному законодавству України та порушує його право власності на земельну ділянку.

23 грудня 2014 року третя особа з самостійними вимогами Іршавська районна державна адміністрація Закарпатської області подала до суду позовну заяву до ОСОБА_5, ОСОБА_6 сільської ради про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну частку (пай) від 15 листопада 2002 року, посилаючись на те, що державний акт на право приватної власності на землю площею 1, 81 га, який є предметом судового розгляду, виданий громадянці ОСОБА_5 на підставі рішення 11 сесії 23 скликання ОСОБА_6 сільської ради №63 від 04 травня 2000 року «Про погодження схеми поділу земель колективної власності на земельні паї «частки» згідно сертифіката ЗК №0098662, яке не стосується передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_5. Вказаним рішенням затверджено загальну схему поділу земель колективної власності. Вказана земельна ділянка знаходиться на території ОСОБА_6 сільської ради за межами населеного пункту. Відповідно до п.12 Розділу X «Перехідні положення» ЗК України (в редакції на час прийняття рішення) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абз.2 та 4 цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади. Вважає, що оспорюваний державний акт на право приватної власності на землю був виданий ОСОБА_5 органом, який не мав на це законних повноважень, оскільки розпорядником спірної земельної ділянки на час видачі державного акту і станом на теперішній час є Іршавська районна державна адміністрація. Крім того, вказаний акт підлягає скасуванню ще й тому, що виданий без виготовлення технічної документації щодо передачі земельної частки (паю) в натурі.

Представник позивача ОСОБА_1 та третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позову ОСОБА_1 та третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 підтримала у повному обсязі та, посилаючись на обставини, зазначені в позовних заявах, просить позови ОСОБА_1І та ОСОБА_2 задовольнити.

Представник третьої особи із самостійними вимогами Іршавської районної державної адміністрації ОСОБА_4 в судовому засіданні вимоги позову Іршавської РДА підтримала та просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 сільської ради Іршавського району в судове засідання не зявився, однак подав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника сільської ради.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_7 в судове засідання не з»явилася з невідомої суду, хоч належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, окрім того, 12 січня 2015 року ОСОБА_7 подала суду письмову заяву (Т. 2 а.с. 132), в якій просила справу розглянути у її відсутності та в заяві зазначила, що проти позову заперечує та в його задоволенні просить відмовити, а тому, суд на підставі ст. 169 ЦПК України справу розглянув у її відсутності на підставі письмових доказів, що є в матеріалах справи.

Заслухавши представника позивача ОСОБА_1 та третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника третьої особи із самостійними вимогами Іршавської районної державної адміністрації ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Стаття 3 ЦПК України встановлює право на звернення до суду за захистом, відповідно до якого кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 5 ЦК України визначає дію актів цивільного законодавства у часі, зокрема, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За змістом ст.ст. 11-14 ЦК України (тут і далі нормативні акти в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства; особа здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки і зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; зловживання правом не допускається.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України «Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір».

За змістом ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

В судовому засіданні встановлено, що предметом спору є державний акт на право приватної власності на землю, виданий 15 листопада 2002 року на підставі рішення 11 сесії 23 скликання ОСОБА_6 сільської ради від 04 травня 2000 року за № 63 та сертифікату ЗК № 0098662, ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 1,81 га, що розташована на території ОСОБА_6 сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського господарства та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1007 (Т. 1 а.с. 6).

Відповідно до рішення 11 сесії 23 скликання ОСОБА_6 сільської ради № 63 від 04 травня 2000 року «Про погодження схеми поділу земель колективної власності на земельні паї (частки)» погоджено загальну схему поділу земель колективної власності КСГП «За нове життя» (Т.1 а.с. 7- 8).

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 28 лютого 2011 року позов ОСОБА_5 задоволено, визнано незаконним та скасовано протокол № 3 від 16 серпня 2005 року засідання засновників ТзОВ «За нове життя», визнано незаконним та скасовано рішення виконкому ОСОБА_6 сільської ради № 95 від 28 жовтня 2005 року, визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 369050, видане ОСОБА_1 та зареєстроване Іршавським БТІ 21 листопада 2005 року за № 1289940, зобов»язано Іршавське БТІ скасувати реєстрацію за № 1289940 від 21 листопада 2005 року свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 369050, видане ОСОБА_1. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09 червня 2011 року вказане рішення Іршавського районного суду Закарпатської області скасовано та в позові ОСОБА_5 відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 09 червня 2011 року скасовано, а рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 28 лютого 2011 року залишено в силі.

Відповідно до договору оренди, укладеного 05 березня 2009 року між Іршавською районною державною адміністрацією та позивачем ОСОБА_1.І., останньому передано у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована в с. Білки по вул. Мічуріна, № 96, за межами населеного пункту загальною площею 2 500 м.кв. строком на 49 років (Т.2 а.с. 92-98).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 липня 2013 року третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_2 набув право приватної власності на земельну ділянку площею 1,5592 га, яка розташована на території ОСОБА_6 сільської ради Іршавського району у контурі 1263 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (Т.2 а.с. 103-105).

Спірний державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_6 сільською радою ОСОБА_5 15 листопада 2002 року, а отже, цивільні правовідносини у даному спорі виникли 15 листопада 2002 року і з"ясування підлягають обставини, що мали місце сатном на 15 листопада 2002 року. В судовому засіданні, як цього вимагають ст. ст. 3, 60 ЦПК України, позивачем ОСОБА_1 та третьої особою із самостійними вимогами ОСОБА_2 не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт порушення на час видачі спірного державного акту 15 листопада 2002 року їхніх прав на земельну ділянку та необхідність захисту в судовому порядку таких прав, оскільки з вищенаведеного слідує, що позивач ОСОБА_1 є користувачем спірної земельної ділянки на підставі договору оренди з 05 березня 2009 року, а третя особа ОСОБА_2 власником спірної земельної ділянки є з 16 липня 2013 року.

Враховуючи зазначені вище обставини, суд приходить до висновку, що в позові ОСОБА_1 та третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 слід відмовити з тих підстав, що на час виникнення спірних правовідносин 15 листопада 2002 року на час видачі спірного державного акту на право приватної власності їх право не було порушено.

Що стосується позову третьої особи із самостійними вимогами Іршавської районної державної адміністрації Закарпатської області до ОСОБА_5, ОСОБА_6 сільської ради про визнання недійсним державного акту, то такий підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні в якості спеціаліста допитано начальника управління Держземагенства в Іршавському районі Закарпатської області ОСОБА_8, який показав, що спірна земельна ділянка, на яку відповідачу ОСОБА_5 15 листопада 2002 року видано державний акт на право приватної власності, розташована на території ОСОБА_6 сільської ради за межами населеного пункту.

З оглянутої в судовому засіданні схеми поділу земель КСГП «За нове життя» на земельні частки (паї), погодженої рішенням 11 сесії ОСОБА_6 сільської ради за № 63 від 04 травня 2000 року та розрахунку земельної частки встановлено, що земельна ділянка, на яку ОСОБА_5 видано державний акт, що є предметом спору, розташована поза межами населеного пункту с. Білки, Іршавського району.

Про те, що земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського господарства площею 1,81 га відповідно до державного акту, виданого ОСОБА_5 15 листопада 2002 року за № 1007, на час видачі спірного державного акту та на даний час знаходиться на території ОСОБА_6 сільської ради, але за межами населеного пункту с. Білки в контурі 1263, стверджено листом ОСОБА_6 сільської ради ( Т.3 а.с. 55) та листом управління Держземагенства в Іршавському районі Закарпатської області від 23 березня 2015 року, що досліджені в судовому засіданні.

Статтею ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Отже, розпорядження землями здійснюють органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпоряджання землями; передача земельних ділянок у власність, користування; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо (ст. 12 ЗК України).

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України (чинним на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці другому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

Разом з тим, спірний державний акт на право приватної власності на землю виданий відповідачу ОСОБА_5 15 листопада 2002 року, тобто після набрання чинності Земельного Кодексу України.

З прийняттям ЗК України, тобто з 01 січня 2002 року, будь які дії щодо земельних ділянок, а саме: набуття права власності, перерозподіл, заміна місця розташування, заміна та видача нових державних актів, передача землі в оренду та інше за межами населених пунктів здійснюються лише на підставі розпорядження районної державної адміністрації.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», підставою для виділення земельних частки (паю) в натурі є рішення відповідної ради або районної державної адміністрації.

Ст. 5 цього ж закону визначає, що рішення про виділення земельної частки (паю) в натурі щодо земель в межах населеного пункту приймає відповідна сільська рада, а щодо земель, які знаходяться за межами населеного пункту районна державна адміністрація.

Окрім того, згідно з вимогами ст. 12 ЗК України видача державного акту на право власності на землю проводиться після встановлення землевпорядною організацією або інженером землевпорядником відповідно ради меж земельної ділянки, що передається у приватну власність, в натурі (на місцевості). Таким чином, лише після затвердження технічної документації та винесення меж земельної ділянки в натуру (на вільних площах) у особи виникає право на отримання земельної ділянки у приватну власність.

Однак, як свідчить відповідь управління Держземагенства України в Іршавському районі Закарпатської області, надана на запит суду (Т.2 а.127), технічна документація по виготовленню державного акту № 1007 від 15 листопада 2002 року на ім»я ОСОБА_5 відсутня.

Отже, виходячи з пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, ОСОБА_6 сільська рада 15 листопада 2002 року не мала повноважень видавати оспорюваний державний акт, оскільки з прийняттям нового Земельного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2002 року, вона не мала права розпоряджатися землями за межами населених пунктів.

На підставі ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 сільської ради на користь третьої особи, що заявила самостійні вимоги Іршавської РДА понесені та документально підтверджені витрати по оплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп..

Керуючись ст.ст. 3, 5, 10, 59, 60, 88, 169, 212-215 ЦПК України, ч.2 ст.19 Конституції України ст. 5, 11-14 ЦК України, ст. ст. 12, 116, 125, п. 12 Перехідних положень ЗК України,-

Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 сільської ради Іршавського району про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю - відмовити.

В позові третьої особи, що заявила самостійні вимоги - ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 сільської ради Іршавського району, де третя особа: Іршавська районна державна адміністрація Закарпатської області, про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю - відмовити.

Позов третьої особи із самостійними вимогами Іршавської районної державної адміністрації Закарпатської області до ОСОБА_5, ОСОБА_6 сільської ради про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю - задовольнити.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 15 листопада 2002 року на підставі рішення 11 сесії 23 скликання ОСОБА_6 сільської ради від 04 травня 2000 року за № 63 та сертифікату ЗК № 0098662, ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 1,81 га, що розташована на території ОСОБА_6 сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського господарства та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1007.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 сільської ради на користь Іршавської районної державної адміністрації Закарпатської області судовий збір окремо з кожної в розмірі по 121 грн. 80 коп..

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Іршавський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча суддя: Сойма М.М.