Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/5254/14-ц Головуючий у 1-й інст. Мокрецький В. І.
Категорія 27 Доповідач Широкова Л. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Галацевич О.М., Матюшенка І.В.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 травня 2015 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» (далі ПАТ «Райффайзен банк Аваль») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ПАТ «Райффайзен банк Аваль» звернулося до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувало тим, що 23.10.2013 року між банком та відповідачем був укладений договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 014/0034/82/0518656 за умовами якого, банк надав останньому кредит за програмою «кредит готівкою» у сумі 33763,76 грн. із сплатою відсотків та з кінцевим терміном повернення 23.10.2019 року.

Посилаючись на те, що боржник не виконав належним чином свої кредитні зобов'язання, в результаті чого утворилась заборгованість у сумі 48568,24 грн., банк просив суд стягнути вказану заборгованість та 485,68 грн. судових витрат.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 06 травня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» 48568,24 грн. заборгованості по кредитному договору, з яких: 32786,56 грн. заборгованість за кредитом, 7364,77 грн. заборгованості по процентам, 8416,91 грн. пені та 485,68 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та постановити нове, яким відмовити ПАТ «Райффайзен банк Аваль» у задоволенні позову.

Вказує, що з вказаним рішенням суду не погоджується, оскільки воно винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням обставин по справі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що він не отримував від відповідача повідомлення про дострокове погашення кредитних зобовязань. Крім того, останній не надав суду жодного належного доказу на підтвердження вказаної обставини, а сума позову значно завищена.

Апелянт вважає, що суд порушив його законні права визначені ст. ст. 27, 31, 128 ЦПК України та не надав йому можливості брати участь у судовому засіданні з представником, подати докази і письмові заперечення проти позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 23.10.2013 року між сторонами по справі був укладений кредитний договір № 014/0034/82/0518656, за умовами якого банк надав відповідачу кредит, за програмою «кредит готівкою» у сумі 33763,76 грн., з остаточним терміном повернення до 23.10.2019 року, із процентною ставкою 35,3 % на дату укладення договору.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі і надав відповідачу кредит. ОСОБА_2 свої зобовязання виконав частково, у звязку з чим станом на 24.10.2014 року утворилася заборгованість у сумі 48568,24 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 32786,56 грн., відсотки 7364,77 грн., пеня 8416,91 грн.

Постановляючи рішення даній справі суд виходив з того, що факт невиконання відповідачем зобовязань по погашенню кредиту та сплати відсотків за користування ним є підставою для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як він відповідає вимогам закону та встановленим судом обставинам по справі.

Так, відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Пунктами 2.1. та 2.2. договору передбачено, що проценти за користування кредитом сплачуються позичальником кредитора у складі щомісячного ануїтетного платежу, вказаного у графіку, і розраховуються, виходячи з процентної ставки, вказаної у п. 1.1.8 договору. Проценти нараховуються щомісяця на фактичний залишок заборгованості за весь строк користування кредитом, включаючи день надання кредиту. Проценти підлягають сплаті позичальником у складі ануїтетних платежів у порядку, визначеному ст. 3 цього договору.

Умовами договору також передбачено, що за прострочення виконання будь-яких грошових зобовязань за договором кредитор має право вимагати, а позичальник зобовязаний на вимогу кредитора сплатити останньому пеню в розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожен календарний день прострочення.

Підписуючи договір ОСОБА_2 погодився на його умови та взяв на себе зобовязання по погашенню кредиту та відсотків.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач періодично сплачував платежі з яких погашались як тіло кредиту (всього 977,20 грн.), відсотки (4377,76 грн.) так і пеня (527,04 грн.)

Відтак, доводи апелянта про те, що сума заборгованості тіла кредиту складає 26 754,56 грн. є безпідставними та спростовуються наданим позивачем розрахунком заборгованості (а.с.7). Крім того, суду на спростування вказаної суми заборгованості відповідач жодного відповідного доказу не надав.

Згідно приписів статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

З огляду на наведене, посилання заявника у апеляційній скарзі на його скрутне матеріальне становище не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме із спірного договору та копії паспорту, адресою місця реєстрації та фактична адреса місця проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 (а. с. 12, 31).

На виконання вимог п. 11.7. договору, 05.08.2014 року за даною адресою останньому була направлена вимога про дострокове виконання грошових зобовязань за кредитним договором (а. с. 29).

Вказана обставина була перевірена судом апеляційної інстанції, та встановлено, що дійсно банк направляв на адресу відповідача вищевказану вимогу, що підтверджується долученим до матеріалів справи списком поштових відправлень банку та копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 105-107 ).

Тому, доводи апелянта про те, що він не отримував вказаної вимоги є безпідставними.

Судом першої інстанції при розгляді справи, інші обставини, на які містяться посилання в апеляційній скарзі, перевірялись. Висновки суду щодо задоволення заявлених вимог ґрунтуються на доказах, наданих сторонами, їх правова оцінка сумніву не викликає. До правовідносин, які склалися між сторонами у звязку з виникненням спору, правильно застосовані норми матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: