Ухвала

іменем україни

10 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Державне підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 20 вересня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Морозовою С.В., зареєстрований у реєстрі за № 524885, згідно з умовами якого на картковий рахунок 27 вересня 2012 року ОСОБА_3 отримала грошові кошти в розмірі 200 000 грн.

Позивач зазначав, що п. 5 вказаного договору повинен бути визнаний недійсним, оскільки ним зумовлюється відсутність реального настання правових наслідків, що обумовлені самим договором позики, окрім того в момент укладання згаданого правочину із включенням до нього положення п. 5 договору було недодержано обов'язкової вимоги чинності правочину в частині вказаного пункту договору, а саме вимоги, передбаченої ч. 1 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Тому позивач просив визнати договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. від 20 вересня 2012 року в частині п. 5 цього договору недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 3 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною до

ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2015 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

03 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним задоволено. Визнано недійсним п. 5 договору позики, укладеного 20 вересня 2012 року між Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 12922. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2015 року та залишити в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог та того, що при укладенні спірного правочину сторони були вільні у своєму волевиявленні, що не суперечить нормам цивільного законодавства.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, яким позовні вимоги задоволено, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірний пункт правочину суперечить нормам цивільного законодавства та не відповідає вимогам ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якою зобовʼязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Проте погодитись із таким висновком суду апеляційної інстанції не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 20 вересня 2012 року між сторонами укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований у реєстрі за

№ 524885.

Відповідно до п. 1 договору позичальник отримує від позикодавця, а позикодавець передає у власність позичальникові гроші в сумі 200 000 грн.

Пунктом 5 вказаного договору передбачено, що у разі розірвання трудового договору з ініціативи позикодавця або за угодою сторін, позика позикодавцю не повертається та вважається такою, що погашена.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що сторони є вільними в укладанні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного законодавства, що в свою чергу підкреслює юридичну природу договору, а саме свободу договору.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, тому рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального права.

Проте всупереч ст. ст. 303, 316 ЦПК України апеляційний суд переоцінив наявні у справі докази, що в силу ст. 339 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2015 року скасувати, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 грудня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня О.М. Ситнік