УХВАЛА

іменем україни

8 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 4 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит на платіжну картку у розмірі 3 тис. грн зі сплатою 36 % річних з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки позичальник зобов'язання за цим договором не виконувала, утворилась заборгованість у розмірі 10 446 грн 16 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача на його користь.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2014 року , залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18 березня 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 4 квітня 2006 року у розмірі 10 446 грн 16 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позичальник не виконала свої зобов'язання за кредитним договором, допустила заборгованість по кредиту, яка підлягає стягненню з боржника. При цьому позовна давність не пропущена, оскільки з такою заявою відповідачка не зверталась.

Проте погодитись із таким висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 4 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит на платіжну картку у розмірі 3 тис. грн зі сплатою 36 % річних з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Оскільки позичальник зобов'язання за цим договором не виконувала належним чином, відповідно до розрахунку банку утворилась заборгованість у розмірі 10 446 грн 16 коп.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Судами залишено поза увагою те, що відповідно до пп. 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-14 цс 14 від 19 березня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Відповідно до умов договору, укладеного 4 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання відповідає строку дії картки, який встановлено з 4 квітня 2006 року по грудень 2008 року.

Останній платіж внесено ОСОБА_3 17 листопада 2008 року (а.с. 7).

Отже, у грудні 2008 року розпочався строк позовної давності для звернення банку до суду за захистом порушених прав, однак банк звернувся до суду з даним позовом лише 14 жовтня 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Судом першої інстанції проведено заочний розгляд справи і відповідачка, звертаючись до суду із заявою про перегляд цього рішення у порядку, передбаченому ст. 231 ЦПК України, просила застосувати строк позовної давності.

Крім того, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 також посилалась на застосування строку позовної давності, оскільки в суді першої інстанції справу розглянуто за її відсутності у заочному порядку.

Відповідно до чч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Така заява може бути подана в суді апеляційної інстанції тільки за умови неналежного повідомлення сторони про розгляд справи в суді першої інстанції, що перешкодило цій особі скористатися своїм правом на подачу такої заяви суду першої інстанції.

Апеляційний суду порушення ст. ст. 214, 315 ЦПК України зазначене не врахував та виходив з того, що строк позовної давності не підлягає застосуванню, оскільки відповідачкою не подано відповідну заяву. При цьому апеляційний суд залишив без уваги доводи апеляційної скарги щодо спливу позовної давності та заяву відповідачки про застосування позовної давності у суді апеляційної інстанції; не вирішив подану заяву та не навів мотивів, чи вправі відповідачка у суді апеляційної інстанції подати заяву про застосування строку позовної давності.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, їх рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик