РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді - Якуші Н.В.

при секретарі - Пічугіної А.Г.

за участю:

представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участі третьої особи - приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Зубарєва Ігоря Юрійовича, про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року позивач звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним договір дарування однокімнатної квартири АДРЕСА_2, укладений 29 липня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим Ігорем Юрійовичем та зареєстрований в реєстрі №2402 з моменту його укладання та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він з відповідачем перебували у шлюбі з 2009 року по листопад 2013 року, та до середини квітня 2013 року проживали разом. 29.11.2011 року сторонами був укладений договір дарування, посвідчений ПН ХМНО Зубарєвим І.Ю. та зареєстрований в реєстрі №2402. Згідно цього договору, позивач передав у власність відповідачки, а вона приймала однокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Вказував, що цей договір дарування укладено внаслідок помилки, а тому повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки договір дарування від 29.11.2011 року був укладений на прохання відповідача з тих міркувань, що він був чоловіком відповідача, та є старшим за неї на 20 років та у випадку його раптової смерті, незалежно від наявності складеного би ним заповіту щодо цієї квартири, його непрацездатна матір ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у будь-якому випадку мала би право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту його заповіту, в силу вимог ст. 1241 ЦК України. Його вчинок також був мотивований і тим, що відповідач постійно йому скаржилась, що його матір ОСОБА_5 також погрожувала їй, що вона залишить її бездомною. Позивач усвідомлюючи, що поміж його матір`ю та відповідачем як невісткою склалися негативні стосунки і що відповідач власного житла на праві власності не має, та у випадку його раптової смерті мати безперечно не залишить невістку мешкати в спірній квартирі, то для збереження добрих стосунків у своїй сім`ї погодився підписати такий договір. При цьому вказав, що він не мав наміру передавати у власність відповідача спірну квартиру за життя, а підписав цей договір для того щоб лише у випадку його смерті відповідач змогла зареєструвати право власності на квартиру, оскільки позивач не мав іншого житла, яке належало йому на праві власності на дату підписання спірного договору дарування квартири.

Проте, відповідач ввела його в оману про те, що вона не має житла на праві власності, оскільки їй належить частина у праві власності на квартиру, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в якій відповідач фактично і мешкає, а також відповідач не повідомивши його в квітні 2013 року самостійно отримала дублікат Договору дарування квартири від 29.07.2011 року у ПН ХМНО Зубарєва І.Ю., який посвідчив договір, та зареєструвала право власності на спірну квартиру за собою, про що йому стало відомо при розгляді справи № 640/8922/13-ц Київським районним судом м. Харкова за позовом відповідачки до позивача про визнання таким, що втратив право проживання в квартирі та зняття з реєстрації місця проживання.

Зазначав, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 3377649 від 14.05.2013 року, право приватної власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем на підставі вказаного договору дарування.

На відсутність у нього волевиявлення на укладання договору дарування, тобто безоплатну передачу відповідачу у власність квартири, вказував, що весь час після укладання спірного договору він розпоряджався квартирою - передавав її у найм за плату іншим особам і що до середини 2013 року оплачував житлово-комунальні послуги.

Посилаючись на положення ч.1 ст. 229 ЦПК України, просив суд задовольнити його позовні вимоги.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 та його представник, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 15.09.2014 року (а.с.17) не з'явились, в попередніх судових засіданнях представник ОСОБА_6 просив суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2, посилався на обставини, викладені в позові, додатково зазначав, що ОСОБА_2 не розумів юридичну природу договору, який уклав 29.07.2011 року разом із ОСОБА_3 та фактично не бажав укладати договір дарування.

Відповідач ОСОБА_3 судове засідання не з'явилась, про місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_1, який діє на підставі договору №171 про надання правової допомоги від 29.09.2014 року та ордеру серії ХВ №215 (а.с.46-47), в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог позивача заперечував, зазначаючи, що вони є безпідставні та необґрунтовані. В усних та письмових запереченнях на позов вказував, що Цивільний кодекс України не визнає дарування на випадок смерті. Крім того посилання ОСОБА_2 на несвоєчасну реєстрацію права власності на ім'я відповідача на підставі договору дарування не мають правового значення, оскільки нормами цивільного права не передбачено строк для державної реєстрації права власності на нерухоме майно, при цьому вказавши, що право власності на ім'я ОСОБА_3 було зареєстровано у КП «ХБТІ» одразу після укладання договору дарування. Доводи ОСОБА_2 на те, що він помилявся щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, що мають істотне значення, оскільки бажав, щоб право власності на спірну квартиру відповідач набула лише після його смерті, вважав не доведеними та вказував, що взагалі з позову та пояснень представника позивача не зрозуміло який саме договір ОСОБА_2 мав намір укласти, оскільки чинне законодавство не передбачає іншого способу набуття права власності після смерті власника не інакше як в порядку спадкування за заповітом чи за законом.

Також вказував, що ОСОБА_2 вже втретє звертається до суду із позовом про визнання договору дарування спірної квартири недійсним, зазначаючи при цьому різні підстави недійсності. При цьому, зазначав, що позивач не є особою похилого віку, не страждає на тяжкі захворювання, внаслідок чого міг помилитись щодо природи правочину, а навпаки є працездатною особою, працює приватним підприємцем. Крім того, звертав увагу суд, що ОСОБА_2 є і на теперішній час зареєстрованим у спірній квартирі, а тому у відповідності до ст. 64 ЖК повинен нести витрати по утриманню майна, у зв'язку з чим його доводи відносно того, що він сплачував житлово - комунальні послуги до середини 2013 року не доводять нерозуміння ним наслідків укладання договору дарування. Щодо посилань позивача на укладання ним договорів оренди на спірну квартиру, то вказував, що долучені до матеріалів справи договори не зареєстровані в установленому законом порядку , з прибутку, отриманого внаслідок здачі в найм квартири, ОСОБА_2 не сплачував податки, а з відомостей, наданих 10.01.2014 року УІМ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області вбачається, що з березня 2012 року по квітень 2013 року сторонні особи у спірній квартирі не мешкали (а.с.118-149).

Допитана як свідок ОСОБА_7 суду показала, що вона є рідною сестрою ОСОБА_3, відповідача по справі, ат що в червня 2011 року вона була запрошена до родини ОСОБА_3 на святкування їх річниці. В той день позивач зробив заяву, що бажає подарувати ОСОБА_3 квартиру. Через місяць ОСОБА_3 їй розповіла, що вона з чоловіком їздили до нотаріуса, де оформили договір дарування. У листопаді 2011 року ОСОБА_3 стали мешкати окремо, а в квітні 2013 року ОСОБА_3 подала на розлучення. Вказував, що з цього часу ОСОБА_2 почав звертатися до суду із позовами про повернення йому квартири. Зазначала, що саме в спірній квартирі з листопада 2011 року мешкала та мешкає і до теперішнього часу ОСОБА_3 і що ніколи ця квартира не здавалась у оренду. Пояснила, що іншої квартири на праві власності у ОСОБА_3 не має, будинок у Харківській області належить її батькам.

Допитана як свідок ОСОБА_7 суду показала, що знайома зі сторонами по справі з 2004 року і до теперішнього часу з ними спілкується. Вказував, що неофіційно працювала у ОСОБА_2 і їй відомо, що на річницю ОСОБА_2 зробив ОСОБА_3 подарунок у вигляді квартири, про що він сам їй розповів. У листопаді 2011 року ОСОБА_3 стали мешкати окремо, а в квітні 2013 року ОСОБА_3 подала на розлучення. Вказував, що з цього часу ОСОБА_2 почав звертатися до суду із позовами про повернення йому квартири. Зазначала, що саме в спірній квартирі з листопада 2011 року мешкала та мешкає і до теперішнього часу ОСОБА_3 і що ніколи ця квартира не здавалась у оренду. Вказувала, що до того, як родина ОСОБА_3 переїхали мешкати до квартири на АДРЕСА_2, вони разом мешкали у квартирі по АДРЕСА_3.

Третя особа - Приватний нотаріус ХМНО Зубарєв І.Ю. в судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у свою відсутність.

Суд, проаналізувавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи та об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, встановив наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.11.2009 року, який був зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану ХМУЮ, актовий запис №473, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 24.04.2013 року, який було розірвано 08.11.2013 року Рішенням Київського районного суду м. Харкова, яке набуло чинності. (а.с.148).

Також встановлено, що 29.07.2011 року позивач передав у власність безоплатно відповідачу, а відповідач прийняла у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 12,9 кв.м., загальною площею 15, 2 кв.м., що підтверджується договором дарування квартири від 29.07.2011 року, посвідченого ПН ХМНО Зубарєвим І.Ю. і зареєстрований в реєстрі за № 7372. (а.с.7).

Згідно ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом даного договору, та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Тобто правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди та дарувальник не набуває права вимагати від обдаровуваної особи зустрічних дій майнового характеру.

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд вважає встановленим, що при оформленні оспорюваного договору дарування квартири від 29 липня 2011 року було дотримано процедуру нотаріального посвідчення даного виду договору.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 3377649 від 14.05.2013 року, право приватної власності на квартиру у будинку готельного типу АДРЕСА_2 загальною площею 15,2 кв.м., житловою площею 12,9 кв.м. зареєстровано за відповідачем, що підтверджується технічним паспортом від 25.04.2013 року виданого КП «ХМБТІ», реєстр. № В-59868. (а.с.8).

Отже, судом встановлено, що після укладення договору дарування, всі умови правочину були виконані сторонами в повному обсязі. А саме, позивач передав, а відповідач прийняла нерухоме майно у власність, було проведено державну реєстрацію прав на нерухомість, право власності на спірну квартиру було зареєстроване на ім`я відповідача у КП «ХМБТІ».

Аналізуючи вимоги позивача щодо визнання договору дарування від 29.07.2011 року недійним, оскільки він був укладений позивачем внаслідок помилки щодо його правової природи, суд зазначає наступне.

З роз'яснень, які викладені в п.26 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», - під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, посилання позивача на невірне розуміння ним природи правочину, з огляду на його юридичну недосвідченість не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, а бо символів речі (ключів, маків, тощо) є прийняттям дарунку.

На виконання вимог ст. 44 «Про нотаріат» під час посвідчення оспорюваного договору дарування квартири від 29 липня 2011 року приватним нотаріусом встановлено дієздатність сторін та у п. 4 Договору дарування від 29.07.2011 року, нотаріусом роз`яснені вимоги законодавства щодо змісту, значення і правових наслідків правочину, що був укладений сторонами. Сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачений ст. 234, 235 ЦК України, що підтверджується підписами сторін на договорі. Крім того, сторони договору попередньо ознайомились з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними в подальшому договір (а.с.7). Також нотаріусом при посвідчені договору перевірені документи, що посвідчували право власності позивача на спірну квартиру, паспорти сторін. Сторони правочини погодились, що право власності на квартиру, що є предметом договору виникає у ОСОБА_3 з моменту отримання подарунку.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно - 23.08.2011 року ОСОБА_3 зареєструвала права власності у КП «ХБТІ» (а.с.100 зворотна сторона) на квартиру у будинку готельного типу АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Посилання позивача на те, що він бажав, щоб право власності на спірну квартиру виникло у ОСОБА_3 лише після його смерті, не підтверджується всупереч статті 60 ЦПК України жодним належним доказом.

Крім того, з самого договору дарування від 29.07.2011 року не вбачається зазначення відкладальної обставини передання обдарованій дарунку у майбутньому, що може бути передбачено відповідно до положень статті 723 ЦК України.

Також показаннями свідка ОСОБА_8 та ОСОБА_7 підтверджується, що дарування квартири здійснено позивачем за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального на річницю знайомства з відповідачем.

Посилання позивача на укладання ним договір оренди на спірну квартиру з третіми особами вже після оформлення договору дарування не доводять існування помилки при підписанні ним вищезазначеного договору, а сплата ним комунальних послуг до середини 2013 року є в свою чергу обов'язком, який випливає з вимог 64 ЖК України, оскільки ОСОБА_2 не заперечував, що і до теперішнього часу є зареєстрованим за адресою: будинок АДРЕСА_2.

Тобто позивач не надав доказів того, що оспорюваний договір укладено під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін (ст. 229 ЦК України), інших підстав для визнання договору дарування недійним позивач не вказує.

Таким чином, суд, врахуванням роз'яснень викладених в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", дійшов висновку, що позивачем всупереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду доказів на підтвердження того, що оскаржуваний договір вчинено внаслідок помилки, а його посилання, викладені в позові ґрунтуються на припущеннях.

З огляду на вищезазначене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 27-30, 57- 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участі третьої особи - приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Зубарєва Ігоря Юрійовича, про визнання договору недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Апеляційний суд Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 22 травня 2015 року.

Суддя Н.В. Якуша