Ухвала

іменем україни

10 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 20 жовтня 2008 року він перебуває у трудових відносинах з відповідачем. 11 липня 2011 року був переведений на посаду начальника зміни служби з охорони праці ВСП «Шахта «Тернівська» відділу з охорони праці виробничих структурних підрозділів департаменту з охорони праці дирекції з охорони праці ПАТ ДТЕК «Павлоградвугілля». 26 вересня 2012 року він був ознайомлений з попередженням від 24 вересня 2012 року про те, що посада начальника зміни з охорони праці скорочується з 01 січня 2013 року. З 19 листопада 2012 року по 27 січня 2013 року перебував на лікарняному. 28 січня 2013 року він звернувся із заявою про надання частини щорічної та додаткової відпустки терміном на 26 календарних днів з 28 січня 2013 року по 22 лютого 2013 року з наступним звільненням за власним бажанням у зв'язку зі зміною місця проживання. У період відпустки він знаходився на лікарняному з 12 лютого 2013 року по 21 лютого 2013 року. 22 лютого 2013 року він був звільнений за власним бажанням згідно наказу № 51-к від 28 січня 2013 року. Однак, у зв'язку з тим, що у період відпустки він перебував на лікарняному, 22 лютого 2013 року він звернувся до відповідача з заявою про скасування наказу від 28 січня 2013 року щодо його звільнення. Наказом № 93-к від 22 лютого 2013 року попередній наказ про звільнення скасовано та йому продовжено термін відпустки до 04 березня 2013 року. З 02 березня 2013 року по 08 травня 2013 року він знову перебував на лікарняному, а з 09 травня 2013 року по 12 травня 2013 року були святкові дні і відділ кадрів підприємства не працював. Так як він був працівником структурного підрозділу ПАТ «ДТЕК «Павлоградвугілля» шахта «Тернівська», якого вже не існувало у зв'язку з реорганізацією, 13 травня 2013 року він звернувся із заявою про звільнення згідно з п.1 ст. 40 КЗпП У <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2013_10_15/pravo1/KD0001.html?pravo=1>країни. Після цього відомостей про його звільнення не було і до роботи його не допустили. Вважаючи дії відповідача незаконними, позивач, доповнивши свої позовні вимоги, просив суд зобов'язати відповідача визначити йому робоче місце, стягнути на його користь 2/3 посадового окладу за невиконання норм вироблення не з його вини в сумі 24 661 грн 28 коп. та моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16 січня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначені судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів у встановленому законом порядку порушення його трудових прав з боку відповідача.

Апеляційний суд погодився з судом першої інстанції, зазначивши при цьому, що рішення суду ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Проте погодитися із такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st313/> справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинно відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st315/>. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем з жовтня 2008 року, а з 11 липня 2011 року працює на посаді начальника зміни служби з охорони праці ВСП «Шахта «Тернівська» відділу з охорони праці виробничих структурних підрозділів департаменту з охорони праці.

26 вересня 2012 року позивач ознайомлений з попередженням від 24 вересня 2012 року про те, що згідно наказу № 506 від 20 вересня 2012 року посада начальника зміни з охорони праці скорочується з 01 січня 2013 року.

З 19 листопада 2012 року по 27 січня 2013 року позивач перебував на лікарняному.

28 січня 2013 року позивач звернувся із заявою про надання частини щорічної та додаткової відпустки терміном 26 календарних днів з 28 січня 2013 року по 22 лютого 2013 року з наступним звільненням за власним бажанням у зв'язку зі зміною місця проживання.

22 лютого 2013 року згідно наказу № 51-к від 28 січня 2013 року позивача звільнено за власним бажанням.

Згідно наказу № 93-к від 22 лютого 2013 року наказ № 51-к від 28 січня 2013 року про звільнення позивача скасовано за його заявою.

З 02 березня 2013 року по 08 травня 2013 року позивач перебував на лікарняному.

13 травня 2013 року позивач подав заяву про звільнення на підставі п.1 ст. 40 КзПП України з 03 травня 2013 року у зв'язку з тим, що його посада була скорочена.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав у позовній заяві, що до теперішнього часу він не звільнений з роботи, не знає яку роботу йому виконувати, адже структурний підрозділ, який він очолював, та його посада були скорочені відповідно до наказу ПАТ «ДТЕК «Павлоградвугілля» від 20 вересня 2012 року № 506.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що трудовий договір з позивачем є укладеним, оскільки він працює на посаді начальника зміни служби з охорони праці ВСП «Шахта «Тернівська» відділу з охорони праці виробничих структурних підрозділів департаменту з охорони праці дирекції з охорони праці ПАТ «ДТЕК «Павлоградвугілля», однак з 09 травня 2013 року не виходить на роботу, документи, які підтверджують поважність причин відсутності позивача на робочому місці останнім не надано. Крім того, відповідач посилався на відсутність його вини у невиконанні позивачем норм виробітку

У відповідності до ст. 29 КЗпП України <nau://ukr/322-08|st29> до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами та проінструктувати працівника з техніки безпеки виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги. Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду у частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України обставини справи встановив неповно, у достатній мірі не перевірив доводи апеляційної скарги; дійшовши висновку про необґрунтованість позовних вимог та зазначаючи, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем, не з'ясував, на якій посаді працює позивач, чи існує структурний підрозділ, який він очолював до реорганізації та чи збереглася посада, з якої на час звернення до суду його звільнено не було; чи відбулася реорганізація підприємства (структурного підрозділу) взагалі та в якому структурному підрозділі наразі працює позивач; оскільки позивача 26 вересня 2012 року було попереджено про скорочення його посади та наступне звільнення, не перевірив чому його не було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, чи пропонувалися йому вакантні посади та з чиєї вини він не був переведений на іншу вакантну посаду та передчасно залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 січня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О. Карпенко В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін