АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/9066/13-ц Номер провадження 22-ц/786/1014/15Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

при секретарі - Філоненко О.В.

за участю: відповідача ОСОБА_2

представника позивача-ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Огир Людмила Андріївна, про визнання договорів дарування недійсними.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, посилаючись на те, що 27.05.2013 року уклала з ОСОБА_2 нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого надала останній грошові кошти у сумі 243600,00грн. (30000,00 доларів США за курсом НБУ на момент укладення договору) зі строком повернення коштів до 27.05.2018 року.

Зазначає, що, у зв'язку з невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань, рішенням Соснівського районного суду м. Черкас від 20.12.2013 року на користь позивачки зі ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором позики у загальному розмірі 447020,10грн. та під час розгляду зазначеної справи, ухвалою місцевого суду м від 22.11.2013р., у порядку забезпечення позову, судом було накладено арешт на належне ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2, та цього ж дня державним реєстратором реєстраційної служби Черкаського МУЮ Черкаської області внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідні записи про реєстрацію обтяження.

Вказує, що ОСОБА_2, знаючи про пред'явлення до неї позову щодо стягнення заборгованості за позикою, з метою уникнення можливої у подальшому реалізації належного їй майна при виконанні рішення суду про задоволення позову, після вжиття судом заходів забезпечення позову подарувала своєму батькові ОСОБА_4 вищевказані квартири, уклавши з ним два договори дарування від 22.11.2013 року, посвідчені приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. за №1275 та №1276 відповідно.

Окрім того, зазначає, що у зв'язку з накладенням на підставі ухвали суду арешту на квартири, при нотаріальному посвідченні договорів дарування від 22.11.2013 року приватним нотаріусом не була проведена державна реєстрації переходу права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2.

Вважаючи зазначені правочини фіктивними, просить з цих підстав визнати договори дарування від 22.11.2013 року недійсними, з поверненням сторін цих правочинів у первинний стан.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 22.11.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А., зареєстрований у реєстрі №1275.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 22.11.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А., зареєстрований у реєстрі №1276.

Стягнуто зі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 по 114,70грн. судового збору з кожного.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального й процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовано до спірних правовідносин положення ст.234 ЦК України щодо фіктивності правочинів, оскільки, укладаючи договори дарування квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2, вони з ОСОБА_4 діяли свідомо, з метою реального настання правових наслідків, після укладення правочинів вона передала останньому ключі від квартир й вивезла звідти своє майно, та обдарований з цього моменту користується і розпоряджається квартирами на власний розсуд (здає в найм) та сплачує комунальні платежі.

Апелянт також вважає, що чинне законодавство України не містить вимог щодо необхідності державної реєстрації договорів дарування, вказуючи на достатність лише нотаріального посвідчення таких договорів.

Серед процесуальних порушень апелянт убачає неналежне дослідження та з'ясування місцевим судом обставин справи, не зазначення у рішенні суду суті її заперечень на позов, як одного з відповідачів у справі, та відсутність мотивів для їх відхилення судом.

У поданих суду письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просить скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

В обґрунтування доводів заперечень посилається на те, що відповідач фактично не передала нерухоме майно своєму батькові - ОСОБА_4, квартирами користуються треті особи, ОСОБА_4 адресу та місце свого проживання не змінив, а ОСОБА_2 після укладення договору дарування зареєструвалася у квартирі АДРЕСА_2.

У судовому засіданні відповідач доводи апеляційної скарги підтримала та прохала її задовольнити.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнала та прохала її відхилити, підтримавши доводи, наведені у запереченнях на скаргу.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 22.11.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладений нотаріально посвідчений договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 належну їй квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10).

Цього ж дня, 22.11.2013 року між відповідачами укладений ще один нотаріально посвідчений договір дарування, згідно з яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 належну їй квартиру АДРЕСА_2 (а.с.11).

Обидва договори дарування посвідченні приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А., та зареєстровані у реєстрі за №1275 та за №1276 відповідно.

З матеріалів справи також вбачається, що у ході судового розгляду цивільної справи №712/15402/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.11.2013 року з метою забезпечення позову накладено арешт на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 (а.с.9).

22.11.2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції Черкаської області на виконання вищевказаної ухвали суду про забезпечення позову, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження відповідні записи про арешт квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 (а.с.12, 18).

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.07.2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики позов задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики №187 від 27.05.2013 року у розмірі 349600,00грн., пеню у розмірі 963341,60грн. тв. 3241,00грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики №187 від 27.05.2013 року у розмірі 2000,00грн. та 20000грн. судового збору (а.с.90-91).

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 10.11.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.07.2014 року змінено. Зменшено розмір стягнутої зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми пені з 963341,60грн. до 350000,00грн. В решті рішення місцевого суду залишено без змін (а.с.92-93).

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив із того, що оспорювані договори були вчинені без наміру передати майно, з метою ухилитися від боргових зобов'язань ОСОБА_2

Проте із таким висновком не можна погодитися, оскільки він не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За п.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Саме до цього зводиться правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 21.01.2015 року по справі № 6-197цс14.

Укладення правочину з метою приховати майно від конфіскації, від звернення на нього стягнення за зобов'язаннями власника є підставою для застосування ст.234 ЦК лише за умови, що буде доведено, що правочин вчинено без наміру створення правових наслідків. Якщо ж це не буде доведено, сама по собі мета уникнути конфіскації майна чи звернення стягнення на нього не є достатньою для визнання правочину недійсним як фіктивного.

На виконання фіктивного правочину не передаються майно або майнові права. Тому і про майнові наслідки визнання правочинів фіктивними в законодавстві нічого не говориться. Якщо ж на виконання правочину були передані майно або майнові права, правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Саме по собі невиконання правочину сторонами ще не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними як таких, що укладаються без наміру створити юридичні наслідки, слід також враховувати, що укладення правочинів між членами сім'ї (наприклад, дарування або купівлі-продажу квартири, коли в ній залишилися проживати ті ж особи) взагалі не передбачає вчинення яких-небудь фактичних дій на виконання правочину.

Аналогічні висновки викладені в узагальненні Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зазначено, що позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

З матеріалів справи вбачається, що оспорювані договори дарування від 22.11.2013 року про відчуження на користь ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 були укладені між ОСОБА_2 і ОСОБА_4, який доводиться їй рідним батьком.

Позивачка ОСОБА_3 заперечує дійсність цих правочинів, вважає їх фіктивними, посилаючись на існування у ОСОБА_2 невиконаних боргових зобов'язань та набрання чинності на момент укладення оскаржуваних договорів дарування заборони на відчуження (арешт) зазначених вище квартир на підставі ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.11.2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики.

Як зазначено вище, на підставі вказаної ухвали про забезпечення позову державним реєстратором Реєстраційної служби Черкаського МУЮ Черкаської області 22.11.2013р. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідні записи про реєстрацію обтяження, що унеможливили проведення нотаріусом, як державним реєстратором права власності, реєстрації переходу від ОСОБА_2 до ОСОБА_4 права власності, зокрема, на квартиру АДРЕСА_2.

Між тим, щодо обставин нотаріального посвідчення договорів дарування, у наданих до суду письмових поясненнях приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. повідомлено, що 22.11.2013 року до неї звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з питання посвідчення договорів дарування квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2. Після отримання витягів, передбачених законом, про відсутність обтяжень на об'єкти нерухомого майна, за волевиявленням сторін нею, як нотаріусом, були посвідчені спірні договори дарування у реєстрі за №1275 та за №1276. Після цього, розпочинаючи дії по реєстрації переходу права власності на обдарованого, нею було виявлено запис про державну реєстрацію обтяження квартири АДРЕСА_2, у зв'язку з чим нею, як державним реєстратором права власності, прийнято рішення відмовити у реєстрації переходу права власності на вказану квартиру на обдарованого (ОСОБА_4) (а.с.55).

Пояснення нотаріуса підтверджуються наявними у матеріалами справи доказами (інформацією з Державних реєстрів, що існували до 2013 року, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.11.2013 року).

Враховуючи вищевикладене, порушень під час нотаріального оформлення договору дарування від 22.11.2013 року за №1275, та державної реєстрації переходу прав власності на квартиру не вбачається.

Окрім того, слід зазначити, що твердження ОСОБА_3 відносно арешту квартири АДРЕСА_1 на підставі ухвали судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 листопада 2013 року не знаходить свого підтвердження матеріалами справи, докази (витяги) щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про обтяження (арешт) цієї квартири у справі відсутні.

Відносно відчуження спірної квартири АДРЕСА_2, колегія суддів виходить з наступного

Як убачається з матеріалів справи, запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо накладення арешту на вказану квартиру внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі рішення обтяжувача (державного реєстратора Реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції Черкаської області), прийнятого 22.11.2013 року о 15:36:35, витяг (індексний номер: 13285100) сформований 22.11.2013 року о 15год. 43хв. 05сек. (а.с.12).

З пояснень нотаріуса Огир Л.А. слідує та підтверджено Витягами з держреєстрів, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 30.04.2013 року.

На момент посвідчення договору дарування, згідно з Витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.11.2013р., ідентифікатор пошуку №36286798 (15год. 29хв.) та №336288499 (15год. 34хв.) відомості про обтяження за об'єктом та суб'єктом були відсутні, у зв'язку з чим, нотаріусом було посвідчено договір дарування вказаної квартири, по реєстру №1276.

Таким чином, нотаріального оформлення договору дарування від 22.11.2013 року за №1276 мало місце до внесення державним реєстратором запису про наявність обтяження (арешту) квартири.

Оскільки право власності на квартиру АДРЕСА_2 підлягало державній реєстрації, нотаріус розпочала дії як державного реєстратора по реєстрації переходу права власності на обдарованого. Проте, як зазначено вище, отримавши інформацію про державну реєстрацію 22.11.2013р. о 15год. 32хв. обтяження даної квартири, прийняла рішення відмовити в реєстрації переходу права власності на обдарованого (ОСОБА_4).

У запереченнях на позов та в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що, на час укладення договорів дарування їй було невідомо про розгляд справи за позовом ОСОБА_3 до неї про стягнення боргу за договором позики та винесення ухвали про накладення арешту на належне їй на праві власності нерухоме майно (квартири), а, укладаючи договори дарування квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2, вони з ОСОБА_4 діяли свідомо, з метою реального настання правових наслідків, після укладення правочинів вона передала останньому ключі від квартир й вивезла звідти своє майно, та обдарований з цього часу користується і розпоряджається квартирами на власний розсуд (здає в найм) та сплачує комунальні платежі.

Ці доводи позивачем не спростовані та, на думку колегії суддів, не доведено відсутність у учасників правочинів наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

У свою чергу, висновок місцевого суду, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено фіктивні правочини, які вчинено без наміру створення правових наслідків, ґрунтується лише на факті реєстрації ОСОБА_2 з 01.04.2014р. свого місце проживання у квартирі АДРЕСА_2.

Проте, судом першої інстанції не враховано, що укладення правочинів між членами сім'ї взагалі не передбачає вчинення яких-небудь фактичних дій на виконання правочину.

Ураховуючи, що позивачем не надано переконливих доказів на підтвердження фіктивності оспорюваних договорів дарування, тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для визнання недійсності цих правочинів.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення по суті вказаних позовних вимог.

Згідно з п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.п.1,4 ч.1 ст.309, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2015 року, - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Огир Людмила Андріївна, про визнання договорів дарування недійсними, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

ГОЛОВУЮЧИЙ : /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ : /підпис/ Ю.В. Дряниця /підпис/ Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун