АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Пікуль А.А., Слободянюк С.В.,

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати договір поруки від 06 лютого 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Райффайзен Банк Аваль» таким, що припинив свою дію та вирішити питання судових витрат.

В мотивування вимог посилався на те, що Банк пропустив передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителя. Крім того, внаслідок укладення додаткової угоди №3 до кредитного договору, яку ОСОБА_2 не підписувала, збільшився обсяг її відповідальності.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 липня 2015 року в задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник третьої особи ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що суд не надав оцінки тому, що в провадженні Київського районного суду м. Одеса знаходиться справа № 1512/9133/2012 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0049/74/45162 від 06.02.2006 року та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання дій протиправними, про визнання бездіяльності щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, про визнання Кредитного договору недійсним, про визнання договору поруки недійсним, про визнання договору застави недійсним.

Крім того, останній повний платіж по кредиту здійснено 14 квітня 2008 року в сумі 139,01 та 433,99 дол. США. ( квитанція № R49/844-1 та квитанція № R49/844-2 від 14 квітня 2008 року). Коли позичальник через підняття курсу долара не зміг платити своєчасно і в повному обсязі платежі по кредитному договору, було досягнуто домовленості між Банком та позичальником про зменшення відсоткової ставки з 12.5 до 9,50 на період з 06.03.09 р. по 05.03.10 p. Також підписано новий графік погашення, який передбачав щомісячну сплату в сумі 381,46 доларів США (тільки відсотки) на період з 06.03.09 р по 05.03.10 р. Після 05.03.10 року щомісячний платіж мав складати 581,42 дол. США в місяць. Всі ці домовленості були оформлені додатковою угодою № 3 до кредитного договору № 014/0049/74/45162 від 06.02.2006 року, підписаного представниками відповідача та позичальником 06 березня 2009 року. Позивач (поручитель) дану Додаткову угоду № 3 не підписувала.

Зазначив, що Банк скористався правом дострокового стягнення заборгованості тільки в червні 2012 року, хоча таке право настало в травні 2008 року перший раз, в березні 2009 року другий раз та в грудні 2011 року - в третій.

В судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в судове засідання не з»явився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що 06.02.2006року між АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/0049/74/45162, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в сумі 50520 доларів США зі сплатою за користування кредитними коштами в розмірі 12,5% річних та з кінцевим строком повернення 06.02.2026 року (а.с.7-8).

З метою забезпечення вказаних зобов'язань, 06.02.2006року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким остання зобов'язалась солідарно відповідати перед АППБ «Аваль» у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_1 з погашення суми кредиту, процентів та пені за вказаним кредитним договором(а.с.12).

У зв'язку з неналежним виконанням третьою особою, ОСОБА_1, взятих на себе за кредитним договором зобов'язань, зокрема, з погашення суми кредиту, процентів, відповідач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 17.04.2012р. пред'явило поручителю ОСОБА_2 досудову вимогу про погашення наявної заборгованості у розмірі 2506,97 доларів США та в розмірі 4681,13грн., а також у липні 2012 року звернулося до Київського районного суду м. Одеса з позовом про солідарне стягнення вказаної суми заборгованості з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 (а.с. 108-116)

Рішенням Київського районного суду м. Одеса від 04.10.2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20.02.2013р. позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.(а.с. 109-120)

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

Таким чином, рішеннями, які набрали законної сили встановлено, що за договором поруки ОСОБА_2 є солідарним боржником з ОСОБА_1

Тобто, при ухваленні рішень судом досліджувалися матеріали справи та була надана оцінка доказам, а тому порука не є припиненою, оскільки її дійсність була встановлена судовими рішеннями, які є преюдиційними та таким, що набрали законної сили.

Наявність підстав для відповідальності позивача як поручителя була предметом дослідження і встановлена судовими рішеннями Київського районного суду м. Одеса від 04.10.2012 року та Апеляційного суду Одеської області від 20.02.2013р, які набрали законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Підставою для припинення поруки в порядку ч.1 ст. 559 ЦК є сукупність двох умов - внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін. На зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається, і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК (постанова Верховного Суду України від 5 лютого 2014 р. у справі № 6-160цс13).

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Таким чином, з огляду на положення ч. 1 ст. 559 ЦК України необхідно дійти висновку про те, що встановлення додатковою угодою до кредитного договоpy нових умов щодо збільшення розміру процентної ставки шляхом визначення конкретних (збільшених) процентних ставок, що застосовуються у зв'язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни тощо, за відсутності згоди поручителя на укладення такої додаткової угоди призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього. (Позиція Верховного Суду України, висловлена в постанові у справі № 6- 20цс11 від 21 травня 2012 p.)

У п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, у цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

У постанові Верховного Суду України (справа 6-73 цс 12) висловлена правова позиція, згідно якої до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-70цс14 від 10 вересня 2014 року.

Іншим важливим моментом припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК, що потребує з'ясування, є форма вираження згоди поручителя на зміну зобов'язання, забезпеченого порукою.

Враховуючи вимоги ст. 547 ЦК щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі, згода поручителя має надаватись в письмовій формі. Належною є згода поручителя у формі додаткової угоди до договору поруки. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 5 лютого 2014 p. у справі за № 6-152цс13, згода поручителя зі змінами до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок обсяг збільшення відповідальності боржника підписання додаткової угоди до договору поруки, не потребує додаткової згоди поручителя на збільшення відповідальності та не суперечить ч. 1 ст. 559 ЦК.

Аналізуючи положення умов додаткової угоди №3 до кредитного договору, укладеної 06.03.2009р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 суд вважає, що збільшення обсягу відповідальності поручителя при укладенні вказаної угоди не відбулось, оскільки до Кредитних канікул вона складала 48 185,44 доларів США, а згідно із нового Графіку погашення складала 48 183,85 доларів США.

21.06.2010р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода №4, відповідно до умов якої сума заборгованості за кредитом збільшується на суму заборгованості за процентами, у зв'язку з чим відбудеться зміна строку погашення заборгованості, що в свою чергу свідчить про збільшення обсягу відповідальності. При цьому поручитель ОСОБА_2 надала письмову згоду на зміну умов кредитного договору відповідно до вищевикладеної додаткової угоди, що підтверджується власноручним підписом останньої на вказаній додатковій угоді. (а.с.97-100)

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки в разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється. Якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до п.4.1 договору поруки сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов'язання. При цьому сторони констатують, що строк закінчення цього договору не вказується ними конкретно, так як він визначається моментом повного погашення заборгованості позичальника по кредитному договору.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Такий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-6цс14-1 (постанова від 17 вересня 2014 p.).

Отже, враховуючи строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором 15.01.2012 р., наявність досудової вимоги, яка була пред'явлена позивачу ОСОБА_2 17.04.2012р., а також дату пред'явлення позову до суду 04.07.2012р., тобто до закінчення шестимісячного строку пред'явлення вимоги, який спливав 15.07.2012р., суд дійшов правильного висновку про те, що відповідачем ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не пропущено шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя ОСОБА_2

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 січня 2015 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді