Ухвала іменем україни
25 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Орлов Олег Анатолійович, відділ опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання іпотечного договору недійсним; за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в особі регіонального управління до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, третя особа - Орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, про виселення та зняття з реєстраційного обліку, за касаційними скаргами ОСОБА_6 та публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що 17 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), та ОСОБА_8 було укладено договір про іпотечний кредит № DNUHGI, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти у розмірі 227 250 грн зі сплатою 15 % річних строком до 17 грудня 2027 року.

На забезпечення виконання умов договору 17 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки № DNUHGI, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку банку нерухоме майно - трикімнатну квартиру № 148, загальною площею 70 кв. м, житловою площею 48,3 кв. м, по АДРЕСА_1.

Оскільки спірний договір іпотеки від 17 грудня 2007 року

№ DNUHGI було укладено без надання дозволу органів опіки та піклування з порушенням прав неповнолітніх та малолітніх дітей, які проживали та були зареєстровані у спірній квартирі, ОСОБА_6 просила суд визнати недійсним договір іпотеки від 17 грудня 2007 року

№ DNUHGI; скасувати заборону внесену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим O.A. в реєстрі заборон відчуження за № 299 на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру

№ 148, загальною площею 70 кв. м, житловою площею 48,3 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1; скасувати запис у Державному реєстрі іпотек про обтяження предмета іпотеки.

У грудні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зустрічним позовом, в якому зазначало, що 17 грудня 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1. Після ухвалення рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до відповідачів з письмовою вимогою про виселення зі спірної квартири, однак відповідачі у добровільному порядку не бажають звільнити спірну квартиру.

ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд виселити відповідачів зі спірної квартири № 148 та зняти останніх з реєстраційного обліку за адресою:

АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 23 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Зустрічний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Виселено ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

ОСОБА_6, ОСОБА_15, ОСОБА_12, ОСОБА_13 з квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У частині позову про зняття з реєстраційного обліку відповідачів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення скасовано, у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скасувавши рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про виселення відповідачів та ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що підстави для виселення відповідачів із спірного житлового приміщення - квартири - відсутні, оскільки вказана квартира була придбана не за рахунок кредитних коштів.

Такі висновки апеляційного суду є правильними та відповідають матеріалам справи.

Однак, не можна погодитись з висновками суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання іпотечного договору недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився і апеляційний суд, виходив із того, що на момент укладення іпотечного договору за адресою місцезнаходження спірної квартири неповнолітні діти зареєстровані не були, за дозволом до органу опіки та піклування на укладання оспорюваного договору іпотеки позивач не зверталася.

Однак суд дійшов таких висновків з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 17 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_8 укладено договір про іпотечний кредит № DNUHGI, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в розмірі 227 250 грн строком до 17 грудня 2027 року зі сплатою 15 % річних (а. с. 57 - 60).

В забезпечення виконання умов договору про іпотечний кредит між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 укладено іпотечний договір № DNUHGI, відповідно до якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з договору про іпотечний кредит, передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку майно: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності (а. с. 61-62, 149).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема довідки про реєстрацію та склад сім'ї від 11 грудня 2007 року, яку було надано нотаріусу під час укладання оспорюваного іпотечного договору, позивач ОСОБА_6 зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1, з 04 березня 1989 року (а. с. 39)

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_6 народилася донька ОСОБА_13, яка згідно з довідкою про склад сім'ї та місце реєстрації від 16 вересня 2014 року № 16707 зареєстрована з спірній квартирі з моменту свого народження, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 12).

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Отже, при укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Відповідно до частини другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року, справа № 6-384цс15).

Таким чином, з урахуванням викладеного, суду слід перевірити чи діяла добросовісно та в інтересах дитини позивач, як співвласник іпотечного майна-спірної квартири, а також мати та законний представник малолітньої ОСОБА_13, укладаючи оспорюваний договір іпотеки, оскільки як вбачається з матеріалів справи правочин було укладено 17 грудня 2007 року, а ОСОБА_13 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, до органів опіки та піклування за дозволом на укладення договору іпотеки позивач не зверталася.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідачів із спірної квартири, апеляційний суд обґрунтовано виходив із наступного.

17 грудня 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 про звернення стягнення та виселення задоволено. Зокрема, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором про іпотечний кредит від 17 грудня 2007 року № DNUHGI в сумі 662 920 грн 12 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 63-65).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2013 року змінено в частині виселення ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1, та відмовлено у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Якщо в іпотеку було передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, то підстави для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, апеляційний суд, встановивши, що спірна квартира АДРЕСА_1, була придбана не за кредитні кошти, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів.

Однак, оскільки суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання іпотечного договору недійсним, обставини у справі у повному обсязі не встановив, не визначилися з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, що їх регулює, рішення суду в цій частині не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним іпотечного договору, укладеного 17 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим та підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про визнання іпотечного договору недійсним скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про виселення та зняття з реєстраційного обліку залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана Г.В. Юровська