Справа № 2-199/14
Провадження № 2/455/28/2015
РІШЕННЯ

Іменем України

17 лютого 2015 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

у складі: головуючої - судді Ніточко Л.Й.,

при секретарі- Волосянській М.І.,

з участю: позивача - ОСОБА_1;

відповідачів - ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3 та представника Турківської міської ради Турківського району Львівської області - ОСОБА_5;

співвідповідача - ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Турківської міської ради Турківського району Львівської області, ОСОБА_6 про демонтування самочинно встановленої загорожі та відновлення стану земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Турківського районного суду Львівської області із позовною заявою до ОСОБА_2 та Турківської міської ради Турківського району Львівської області, в якій зазначає, що він є власником будинку і ділянки розміром 682 м2 по АДРЕСА_1. Будинок зареєстровано на праві приватної власності, ділянка за розміром 21.0х32.5 м передана для обслуговування будівель. Згідно погодженої схеми ділянок від 24.04.2003 року до ділянки є спільний заїзд шириною 4 м.

Порушуючи законне право на користування власною земельною длянкою та доїзду до будинку, відповідач ОСОБА_2 з боку сусідньої садиби під АДРЕСА_2 встановив загорожу із стовпчиків та бетонної основи. Вказаною загорожею звужено загальний заїзд до земельної ділянки НОМЕР_1 та захоплено частину його земельної ділянки площею 315 м2. Відповідач відмовляється демонтувати вказану загорожу, звільнити дорогу та земельну ділянку позивача, чим чинить йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою та житловим будинком. Відповідач чи інші особи належним чином не оформили прав щодо земельної ділянки за адресою: Львівська область, м.Турка, вул. Потік, буд. НОМЕР_1 «а», відповідно не мали жодних прав використовувати таку земельну ділянку, займати її шляхом встановлення такої споруди як загорожа, її відповідність будівельним та санітарним правилам та нормам, стійкість у конкретному грунті. Вважає, що має право ставити питання про демонтаж спірної загорожі.

На його неодноразові звернення по відновленню меж спільного заїзду та доступу до ділянки міська рада належним чином не реагує, даючи суперечливі відомості про ширину спільного заїзду.

Просить зобов'язати ОСОБА_2 демонтувати самочинно встановлену за адресою: АДРЕСА_1, загорожу та зобов'язати його відновити стан земельної ділянки - спільного заїзду по АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2, який існував до порушення прав та стягнути з відповідачів порівну на його користь судові витрати.

Ухвалою суду від 15.01.2015 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_6.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав і дав суду пояснення, аналогічні, викладеним в позовній заяві та в поясненнях (а.с.2-3,15-16, 48-49, 66-67,128-130, т.1 та а.с.1-3 т.2).

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали, дали пояснення, аналогічні, викладеним в поясненні (а.с.11-12 т.2), додатково ОСОБА_2 пояснив, що ніколи ніякої огорожі він не встановлював, спільний проїзд є шириною 4 метри і довжиною 29 метрів по сьогодні, позивач має вільний заїзд до свого будинку.

Представник відповідача ОСОБА_5 позовні вимоги не визнала, дала пояснення, аналогічні, викладеним в запереченнях проти позовної заяви та в доповненнях до заперечення (т.1 а.с.70-72, 116-118, 226-228).

Співвідповідач ОСОБА_6 та його представник позовні вимоги не визнали, просили у позові відмовити, також ОСОБА_6 суду пояснив, що він встановлював огорожу у 2001 році та в 2003 році, за ці огорожі позивач неодноразово звертався до суду, були винесені відповідні рішення. А також ствердив, що в 2014 році також встановив огорожу, починаючи від кута будинку ЮК, зазначеного в схемі-абрису(а.с.182,т.1), по контуру земельної ділянки згідно державного акта на право власності на земельну ділянку(а.с. 120,т.1), спільний проїзд шириною 4 метри є вільним.

Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, представника відповідача, співвідповідача та його представника, дослідивши докази по справі, оглянувши та оголосивши цивільну справу №455/710/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, Турківської міської ради та відділу Держкомземагенства у Турківському районі Львівської області про визнання протиправними та скасування рішень Турківської міської ради Львівської області №517 від 06.07.2007 року та №1020 від 17.04.2008 року, визнання протиправними та скасування Державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯД №445244 та серії ЯД №445277, виданих ОСОБА_6, оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майноваго права та інтересу, одним із способів захисту цивільного права може бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з вимогами ст.ст. 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 28.12.2005 року у задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання Турківської міської ради виконати рішення сесії міської ради від 22.05.2001 року, про закріплення за будинковолодінням АДРЕСА_3, яке належало ОСОБА_7, земельної ділянки в розмірі 682 кв.м. винесення в натурі, закріплення межовими знаками і видачі на вказану земельну ділянку державний акт на землю та в позові ОСОБА_8, правонаступником якої є ОСОБА_1, до Турківської міської ради, архітектора Турківського району, ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення Турківської районної ради від 19.07.1990 року та ліквідації спільного заїзду з поверненням земельної ділянки і анулювання архітектурного плану земельної ділянки ОСОБА_2 і зобов'язання ОСОБА_6 повернути земельну ділянку - відмовлено. Цим же рішенням ОСОБА_1 визнано власником житлового будинку АДРЕСА_1 Турківського району Львівської області, який розташований на земельній ділянці розміром 682 кв.м. (т.1, а.с.21-31,32-34).

Згідно виписки з рішення Турківської районної ради народних депутатів від 21.07.1983 року №191 «Про надання дозволу на будівництво індивідуального жилого будинку та видачу будівельного паспорту на забудову ділянки гр.ОСОБА_2.» відповідачу ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво індивідуального жилого будинку та видачу будівельного паспорту на забудову ділянки в м.Турка по вул.Колесніченка площею 600 кв.м. (а.с.208,т.1).

Як з'ясовано у судовому засіданні ОСОБА_2 користується житловим будинком, який розташований на земельній ділянці, яка на підставі рішень Турківської міської ради Львівської області від 06.07.2007 року №517 та від 17.04.2008 року №1020 належить ОСОБА_6, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 «а». На підставі цих рішень були виготовлені та видані державні акти на право власності на земельні ділянки, відповідно до яких останній є власником землі, а саме: 0,1000 га, яка розташована в АДРЕСА_1 «а»; 0,0555 га, яка розташована в АДРЕСА_1 Львівської області (т.1 а.с.119-120, 187-188).

Оскільки ОСОБА_2 не є власником суміжної земельної ділянки, а таким є ОСОБА_6, що підтверджується державними актами на право власності на земельні ділянки, враховуючи відсутність згоди позивача на заміну належного відповідача, судом було залучено ОСОБА_6 в якості співвідповідача по справі.

Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом

Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а згідно ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Проте позивачем під час слухання справи не подано жодного правовстановлюючого документу - державного акта про право власності, договору оренди, витягу про реєстрацію, який би посвідчував право власності або право користування земельною ділянкою, чи документа, який би засвідчував місце розташування земельної ділянки площею 682 кв.м.

Також згідно з планом земельної ділянки, який був виготовлений на підставі рішення Турківської районної ради від 19.07.1990 року №171 між будинковолодіннями АДРЕСА_1 Турківського району Львівської області був передбачений та існує до сих пір заїзд шириною 3 (три) метри (т.1 а.с.174, 209).

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 27.12.2000 року позов ОСОБА_8 до Турківської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_2, Турківської районної архітектури про визнання незаконними рішення Турківської районної ради №171 від 19.07.1990 року та ліквідації спільного заїзду з поверненням земельної ділянки і анулювання архітектурного плану земельної ділянки ОСОБА_2 і зобов'язання ОСОБА_6 повернути земельну ділянку площею 0,005 га позов задоволено частково. Зобов'язано Турківську міську раду передати ОСОБА_8 земельну ділянку для спорудження сараю згідно рішення виконкому Турківської районної ради №171 від 19.07.1990 року на площі 682 м3 та видати державний акт, зобов'язано Турківську районну архітектуру видати план забудови господарської споруди відповідно до рішення виконкому Турківської районної ради №171 від 19.07.1990 року, залишено спільний заїзд в користування ОСОБА_8 і ОСОБА_2 шириною 4 (чотири) метри і довжиною від центральної дороги 29 м (т.1, а.с.8-9).

Як вбачається із ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 12.05.2011 року ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 20.04.2004 року вищевказане рішення було скасовано (т.1, а.с.169).

Отже, первинна ширина спірного спільного заїзду у користуванні сторін становить 3 (три) метри.

Крім цього, позивач ОСОБА_1 вже звертався з позовними вимогами до співвідповідача ОСОБА_6 щодо усунення перешкод в користуванні заїздом до житлового будинку і доступу до ділянки для будівництва господарської споруди шляхом знесення самовільно збудованої загорожі, захисту права власності, які неодноразово розглядались Турківським та Старосамбірським районними судами Львівської області (т.1, а.с.169), а також судами апеляційної інстанції, що підтверджується рішеннями та ухвалами, які знаходяться в матеріалах цивільної справи №445/710/2013-ц, і яка була оглянута в судовому засіданні (а.с.245,258 цив.спр. №445/710/2013-ц). Судами встановлена та обставина, що між будинковолодіннями позивача і співвідповідача ОСОБА_6 передбачений та існує заїзд шириною 3 метри, це встановлено рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 20.09.2006 року, ухвалою апеляційного суду Львівської області від 12.05.2011 року, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року (т.1,а.с.210-212, 245 цив.спр. №445/710/2013-ц, т.1, а.с.169). Також рішенням Апеляційного суду від 11.11.2014 року встановлено, що:

«ОСОБА_6 не вчиняв жодних нових дій по зміні розміру заїзду шляхом самовільного встановлення огорожі, а також не вчиняв перешкод позивачу у будівництві господарської будівлі на його земельній ділянці, які б давали підстави для нового звернення з позовом до суду про усунення перешкод.

Не встановлено таких обставин і в ході розгляду даної цивільної справи, у зв»язку з чим позов ОСОБА_1 в частині зобов»язання демонтувати самочинно встановлену огорожу та відновити стан земельної ділянки - спільний заїзд, який існував до порушення прав, було закрито ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 01 листопада 2013 року і це судове рішення позивачем не оскаржено.

Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що надання ОСОБА_6 у власність спірних земельних ділянок порушують його права власності на землю не заслуговують на увагу, оскільки нічим не підтверджені та носять голослівний характер.

В матеріалах справи відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 захопив частину земельної ділянки позивача, чи в інший спосіб порушує, не визнає або оспорює права ОСОБА_1 на належну йому земельну ділянку.»

В частині 3 ст.61 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній,… справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 12.05.2011 року в мотивувальній частині.

В судовому засіданні 15.01.2015 року позивач ствердив, що бетонні стовпці були встановлені чи то ОСОБА_6 чи то ОСОБА_2 у вересні 2001 року та весною 2003 року. Однак, цим обставинам в зазначений період суди у вищевказаних рішеннях вже дали оцінку.

З оглянутих в судовому засіданні 16.02.2015 року фотографій, які містяться у диску (т.2, а.с.8), та фотографій, які представив позивач, вбачається також безпідставність заявлених позивачем до відповідача позовних вимог, так як на цих світлинах відсутня загорожа на проїзді між будинками сторін.

Даний факт підтверджується також комісійним актом від 13.02.2015 року, наданим представником відповідача Турківської міської ради Турківського району Львівської області, згідно якого комісією встановлено, що ОСОБА_1 захопив земельну ділянку площею 289 кв.м. Турківської міської ради по АДРЕСА_1, заїзд до житлового будинку ОСОБА_1 по АДРЕСА_1, є вільним і немає ніяких перешкод для його використання (т.2, а.с.9-10).

В судовому засіданні також становлено, що ОСОБА_6 у 2014 році встановлена огорожа від кута будинку «Будівля ЮК»(а.с.182,т.1), зазначеного на схемі- абрис розміщення земельних ділянок для обслуговування житлових та господарських будівель в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, під кутом по контуру земельної ділянки згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД №445244(а.с.120).

Представлені позивачем до суду копії - абрис (схему) земельної ділянки на якій не окреслено земельну ділянку позивача, яка йому виділяється, акт про встановлення меж (а.с.5,т.1) та будівельний паспорт(а.с.175-177,т.1) ніким не завірені. На прохання сторін та суду представити їх оригінали, позивач заявив, що такі у нього відсутні. Зі змісту акта про встановлення меж і схеми земельної ділянки не вбачається те, що вони є пов»язані між собою, оскільки схема складена 26.04.2003 року, а акт - 24.04.2003 року, а повинно бути навпаки. Відсутність цих оригіналів унеможливлює встановити зміст самих документів. Також зі змісту вказаного акта про встановлення меж від 24.04.2003 року відомо, що він складався на підставі рішення Турківського районного суду від 27.12.2000 року, проте, це рішення скасовано ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 20.04.2004 року, встановлено ухвалою цього ж Апеляційного суду від 12.05.2011 року. З копії будівельного паспорту також вбачається, що його видано на основі цього ж Турківського рішення суду від 27.12.2000 року, яке, в подальшому, як вказано вище, скасоване Апеляційним судом. При таких обставинах суд не бере до уваги представлені позивачем вказані докази.

Позивачем не представлено жодного нового доказу, що після листопада 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 самовільно встановлювали будь-які бетонні стовпці на його земельній ділянці, не представлено ним документів про належність йому цієї земельної ділянки, не подані будь-які дані, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 чи ОСОБА_2 захопили частину його земельної ділянки, чи в інший спосіб порушують, не визнають або оспорюють його права на належну йому земельну ділянку, а тому в позові ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 386 ЦК України, ст. 96, 103, 116, 125, 126, ч.2 ст.152 Земельного кодексу України, ст. ст. 10, 60,ч.1 ст.61, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2, Турківської міської ради Турківського району Львівської області, ОСОБА_6 про зобов»язання ОСОБА_2 демонтувати самочинно встановлену загорожу за адресою: АДРЕСА_2, та відновити стан земельної ділянки - спільного заїзду по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2, який існував до порушення прав.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Старосамбірський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення , якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.Й. Ніточко