Провадження №2/761/611/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 березня 2015 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Паночко О.М.,

за участю представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Воїна С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання дій неправомірними та визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

01 вересня 2014 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах з врахуванням заяви про зміну підстав позову позивач просить: визнати протиправними дії відповідача щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті; визнати бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, щоб позичальник використав отриману в нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України; визнати Кредитний договір №39-06-Ил/02 від 26.09.2006 року, укладений між сторонами недійсним.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26.09.2006 року між сторонами був укладений Кредитний договір №39-06-Ил/02 за умовами якого позивачу було відкрито кредитну лінію на суму 300 000,00 доларів США.

Як зазначає позивач зазначений договір є недійсним на тій підставі, що в порушення діючого законодавства кредит надавався в доларах США, а банк не мав індивідуальної ліцензії НБУ; кошти надавались з рахунку який не відкритий для валюти (поточний рахунок позичальнику не відкривався то відповідно документ - заява на видачу готівки видана на ім'я Позичальника є фальшивим доказом отримання валюти готівкою так як позивач не отримувала зазначені кошти).

Як зазначає позивач, мова йде не про незаконність надання банками кредитів в іноземній валюті резидентам України взагалі, а про незаконність надання таких кредитів саме для розрахунків цією валютою з іншими резидентами України на території України.

Банк не виконав покладені на нього діючим законодавством - ст.1056 ЦК України зобов'язання в частині контролю за цільовим використанням кредитних коштів.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо заявлених вимог так як діюче законодавство при підписанні кредитного договору Банком не було порушене. Крім того, представник просив застосувати позовну давність до заявлених вимог.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 26.09.2006 року між Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ (правонаступником якого є відповідач) (далі - Банк) та ОСОБА_3 (далі - Позичальник, згідно із свідоцтвом про зміну імені від 02.07.2014 року, ОСОБА_3 змінила прізвище на «ОСОБА_3») був укладений Договір про відкриття кредитної лінії №39-06-Ил/02. За умовами даного договору, Банк відкрив Позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в розмірі 70 000,00 доларів США з оплатою 15% річних, строком користування до 25.09.2021 року (п.2.1, 3.2 Договору).

За умовами п.3.1 Договору, видача кредитних ресурсів у рамках відновлювальної кредитної лінії проводиться на підставі письмових заяв Позичальника, за погодженням з Банком.

Умовами договору не передбачено надання кредиту шляхом списання з відповідного рахунку.

Додатковою Угодою №1 від 25.06.2007 року до Кредитного договору №39-06-Ил/02 від 26.09.2006 року, було викладено в новій редакції п.2.1 Договору за яким розмір кредитної лінії склав 300 000,00 доларів США.

З копій заяв на видачу готівки вбачається, що позивач отримала кошти в розмірі 300 000,00 доларів США.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов кредитного договору відповідачем були надані кошти в іноземній валюті.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Пункт 10 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснює, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору (п.11 зазначеної постанови).

Отже, суд під час розгляду справи не встановив підстав, які б могли свідчити про порушення відповідачем вимог діючого законодавства на момент підписання кредитного договору, а тому оскільки позовні вимоги в цій частині не грунтуються на законі, тому вони не можуть бути задоволені.

Також суд не може взяти до уваги посилання сторони позивача на ту обставину, що не відкривався відповідний поточний рахунок для перерахування кредитних коштів, так як зазначена обставина не впливає на дійсність правочину.

Частина 3 статті 1056 ЦК України визначає, що у разі порушення позичальником встановленого кредитним договором обов'язку цільового використання кредиту кредитодавець має право також відмовитися від подальшого кредитування позичальника за договором.

Умовами договору не передбачено призначення надання Кредиту, як і не встановлено відповідальність Позичальника за нецільове використання кредиту, тому відповідно і не передбачено обов'язку Банку щодо контролю за цільовим використанням коштів. Водночас із зазначених підстав суд не може взяти до уваги пояснення представника позивача, що зазначені кошти були надані для розрахунку з резидентами України та території України. А тому, так як заявлені позивачем вимоги про визнання дій та бездіяльності відповідача неправомірними не обґрунтовані на законі, тому не можуть бути задоволеними.

Оскільки судом встановлено в судовому засіданні безпідставність заявлених вимог позивача, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 192, 203, 215, 1054, 1056 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 57 - 60, 212, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання дій неправомірними та визнання договору недійсним - відхилити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м.Києва через Шевченківський районний суд м.Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.Г.Притула