Справа № 308/8041/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2015 року Ужгородський міськрайонний суд

Закарпатської області

в складі: головуючого судді Семерака І.О.

при секретарі Віраг Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з даним позовом мотивуючи його тим, що 03.01.2010 року між ним та відповідачем укладена письмова розписка, предметом якої є виплата компенсації у розмірі 10000 доларів США за пророблену роботу по оформленні документів на дістання статусу по законному проживанні в США. Зазначає, що вказана розписка підписана власноручно відповідачем однак на його вимогу, в тому числі письмову від 21.11.2014 року, остання відмовляється повернути вказані кошти, які позивач вважає позикою.

У звязку з цим, посилаючись на ст.ст.525, 526, 625, 1046, 1049 ЦК України, позивач просить стягнути на його користь з відповідача суму боргу, еквівалентну 10000 доларам США на час звернення до суду, в розмірі 231900 грн.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та, з підстав наведених в ньому, просив його задовольнити.

Відповідач в судове засідання повторно не зявився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, не повідомив суд про причини неявки, заява про розгляд справи у його відсутності від нього не надходила, а тому, суд вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Так, відповідно до ст.ст.10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З наявної в матеріалах справи письмової розписки ОСОБА_2 від 03.01.2010 року, даної ОСОБА_3, вбачається, що ОСОБА_2 зобовязується виплатити компенсацію розміром 10 тис. за пророблену роботу ним по оформленні документів на дістання статусу по законному проживанні в США або вийти за нього заміж без компенсації.

21.11.2014 року позивач на адресу ОСОБА_2 надіслав письмову вимогу про повернення грошових коштів за розпискою від 03.01.2010 року в розмірі 10000 доларів США, однак, як стверджує позивач, така відповідачем залишена без задоволення.

Як на підставу стягнення з відповідача 231900 грн. позивач посилається на норми Закону, які регулюють порядок виконання зобовязання та позику.

Так, відповідно до ст.526, ч.1 ст.625 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов Договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Ч.1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За договором позики, згідно ст.1046 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Однак, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу який би підтверджував факт отримання у нього відповідачем позики.

Суд не може визнати таким доказом представлену суду позивачем розписку ОСОБА_2 від 03.01.2010 року, оскільки така не відповідає формі договору позики, як того вимагає Закон, так як не посвідчує факт передачі ОСОБА_1 визначеної грошової суми ОСОБА_2

Крім цього, розписка не містить повних відомостей про особу яка дала розписку.

Не надано позивачем і доказу щодо проробленої ним роботи на користь відповідача, що зазначено у розписці, на виконання якої ОСОБА_2 зобовязалася виплатити компенсацію позивачу.

За таких обставин, суд вважає позов ОСОБА_1 необґрунтованим, безпідставним і таким, що задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 525, 526, 625, 1046, 1049 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 10, 11, 14, 59, 60, 88, 208, 209, 294 ЦПК України, суд, -

РІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Закарпатської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення рішення без участі особи, яка її оскаржує, протягом десяти днів з дня його отримання.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_4