Справа № 2/489/2286/2015 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 жовтня 2015 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м.Миколаєва з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю.

Позивачка вказувала на те, з 16 грудня 2003 року вона постійно мешкає в квартирі АДРЕСА_1, яка на праві власності належить відповідачці. Хоча вона не мала на квартиру відповідних документів, з моменту заселення до квартири вона вважала квартиру своєю. За час проживання в квартирі вона самостійно робила ремонт, підтримувала житло в придатному для проживання стані. Так, з моменту реєстрації в спірному житлі вона сплачувала усі необхідні платежі, несла витрати на утримання житла, а також сплачувала усі комунальні послуги. Крім того, вона вносила оплату за ремонт даху, підїзду, на облаштування благоустрою території будинку, тобто виконувала зобовязання по утриманню житла, вважаючи, що є власником цього майна. Відповідачка ж у вказаній квартирі ніколи не мешкала та не була зареєстрована.

Посилаючись на те, що зазначені обставини свідчать про те, що вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов. Просили про його задоволення.

Відповідачка ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечувала.

Вказувала на те, що спірна квартира належить їй на праві власності. З моменту придбання квартири вона дійсно в ній особисто не мешкала та своє місце проживання в квартирі не реєструвала. З 2003 року вона знаходилася у шлюбі з сином позивачки, який і попросив її тимчасово поселити його матір до належної їй квартири. Таким чином, позивачка була вселена до квартири за її згодою та усною домовленістю про те, що остання буде проживати в її квартирі, тимчасово, до вирішення нею питання про придбання власного житла.

Посилалася на те, що інтересу до квартири вона ніколи не втрачала та, навпаки, як власник житла вона бажає користуватися квартирою.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02.01.2002 року, укладеного на товарній біржі «Нерухомість-Південь» відповідачці на праві власності належить квартира № 38, розташована по вул.Квітневій,4-А в м.Миколаєві.

В даній квартирі з 16.12.2003 року зареєстрована і проживає позивачка у справі ОСОБА_1, яка є матірю колишнього чоловіка відповідачки.

Обґрунтовуючи вимоги свого позову, позивачка посилалася на те, що вона на протязі більше десяти років відкрито і безперервно користується квартирою відповідачки, що є підставою для визнання за нею права власності квартиру відповідно до положень ст..344 ЦК України.

Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

При цьому, слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків.

Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Тобто, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу (договору найма, оренди, зберігання тощо), виключає застосування набувальної давності.

Також, володіння за вказаною вище статтею має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Як встановлено було при розгляді даної справи, позивачці достовірно було відомо, що вона користується квартирою, власником якої є відповідачка, а також те, що вона володіє чужою річчю.

Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для визнання за позивачкою права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, визначені ст.344 ЦК України, відсутні, а відтак приходить до висновку, що її позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Н.А. Спінчевська