Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/853/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Шевченко І. М.
Доповідач Черненко В. В.
УХВАЛА

Іменем України

01.04.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Черненко В.В.

суддів: Чорнобривець О.С., Кодрула М.А.

за участю секретаря: Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20.02.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оплату листків непрацездатності та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася у суд з позовом до Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оплату листків непрацездатності та відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_2 зазначила, що з 11.02.2013 року працювала в Державній інспекції сільського господарства в Кіровоградській області на посаді провідного юрисконсульта. (наказ №29-К від 11.02.2013 року).

Наказом №503-К від 19.09.2014 року звільнена з посади відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Зазначила, що з 15.09.2014 року по 15.11.2014 року перебувала на лікарняному.

Про своє звільнення дізналась тільки 17.11.2014 року після виходу з лікарняного.

Просила суд з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення №503-К від 19.09.2014 року та поновити на посаді провідного юрисконсульта сектору юридичного забезпечення Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області. Стягнути з Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 16887,20 грн. та моральну шкоду у сумі 2794 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20.02.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ст.. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що 11.02.2013 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області про призначення її на відповідну посаду на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника з 11.02.2013 року. У своїй заяві позивач виявила свою волю на укладення строкового трудового договору, і відповідно, його припинення із настанням певної події - повернення з відпустки по догляду за дитиною основного працівника.

На підставі вказаної заяви, ОСОБА_2 наказом №29-К від 11.02.2013 року призначена на відповідну посаду, тимчасово на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_3

19.09.2014 року наказом Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області №503-К звільнено ОСОБА_2 з посади провідного юрисконсульта сектору юридичного забезпечення, у зв'язку з закінченням строку трудового договору, за п.2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 28).

Суд першої інстанції зазначив, що підставою для звільнення став наказ Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області від 19.09.2014 року №502-К «Про повернення із соціальної відпустки ОСОБА_3»

Суд першої інстанції зазначив, що така підстава для звільнення позивача стала можливою тому, що між позивачем та Інспекцією укладено строковий трудовий договір у відповідності до п. 2 ч.1 ст. 23 КЗпП України.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події. Про вказане наголошується, також, і в п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Суд першої інстанції зазначив, що коли 18.09.2014 року основний працівник ОСОБА_3 звернулась до Інспекції із заявою про намір приступити до роботи, то Інспекція не мала законних підстав у відмові в задоволенні даної заяви та, відповідно, не мала підстав не припинити строковий трудовий договір із позивачем.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до роз'яснень Міністерства соціальної політики України, чинним законодавством України не заборонено звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності у зв'язку із закінченням строкового трудового договору (п. 2ст. 36 КЗпП України).

Суд першої інстанції зазначив, що стосовно оплати лікарняного листка за період роботи позивача, то судом встановлено, що часткового дана оплата була проведена, позивач відмовилася від позову в цій частині.

В апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції при винесені рішення були порушені норми матеріального та процесуального права. Зазначається, що суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи позивача зокрема, що відповідач упереджено ставився до позивача. Вихід на роботу основного працівника_ОСОБА_3 був формальний , що і стало підставою для звільнення позивача.

Колегія суддів перевірила зазначені доводи і дійшла висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст.. ст..10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з чим погодилась і колегія суддів, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області № 29-К від 11.02.2013 року ОСОБА_2 призначено по посаду провідного юрисконсульта юридичного сектору інспекції тимчасово на період відпустки по догляду за дитиною для досягнення дитиною віку 4-х років основного працівника ОСОБА_3 (а.с.4).

Згідно наказу № 503-К від 19.09.2014 року ОСОБА_2 звільнено з посади провідного юрисконсульта юридичного сектору інспекції у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 знаходилась на лікарняному з 15.09.2014 року по 14.11.2014 року включно, що підтверджується копіями листками непрацездатності (а.с. 6,7,8,9).

Згідно довідки Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області від 08.12.2014 року розрахунок з ОСОБА_2 при звільненні проведено своєчасно та в повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст.. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми).

У п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст.. 40,41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст.. 40,41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст.. 40, 41 КЗпП України або законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, ураховуючи те, що між сторонами виник спір з приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених трудовим договором - п. 2 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Колегія суддів, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшла висновку, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів позовної заяви та наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону. Позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що відповідач упереджено ставився до позивача, що як наслідок вплинуло на дострокове звільнення. Не надано також доказів на підтвердження того, що основний працівник ОСОБА_3 формально вийшла з відпустки по догляду за дитиною і приступила до виконання своїх професійних обов'язків , що стало підставою для звільнення позивача .

Колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20.02.2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: