Справа № 22-ц-6467/11 Головуючий у І інстанції Радзівіл А.Г.
Категорія 52 06.11.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

26 грудня 2011 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Воробйової Н.С.,

суддів: Семенцова Ю.В., Ігнатченко Н.В.,

при секретарі: Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою директора приватного підприємства «Комунальник - Ш» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства «Комунальник -Ш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за відпустку та заробітної плати, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2011 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 3 травня 2010 року він працював у ПП «Комунальник - Ш » на посаді слюсаря - оператора КНС ( каналізаційної насосної станції ). 20 вересня 2010 року директор ПП «Комунальник - Ш» змінив умови праці слюсарів, перевівши їх різноробочими з виконанням робіт, не обумовлених угодами про працю. Оскільки із зазначеними змінами умов праці він не погоджувався, тому 02 жовтня 2010 року звернувся із заявою про звільнення за власним бажанням. Але, як з`ясувалося пізніше, його було звільнено 21 вересня 2010 року. Відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільненні, тому просить стягнути на його користь з ПП «Комунальник - Ш» 779 грн. 40 коп. заробітної плати за липень 2010 року та 690 грн. 48 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку з 21 вересня 2010 року по 03 жовтня 2010 року, всього 1469 грн. 88 коп.

В подальшому позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути на його користь з відповідача 779 грн. 40 коп. заробітної плати за липень 2010 року, 767 грн. 20 коп. компенсації за невикористану відпуску та 10317 грн. 61 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку з 22 вересня 2010 року по 11 листопада 2011 року, всього 11864 грн. 21 коп.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2011 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПП «Комунальник - Ш» на користь ОСОБА_2: 400 грн. 40 коп. заборгованості по заробітній платі за липень 2010 року; 767 грн. 20 коп. компенсації за невикористану відпустку та 3489 грн. 53 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку з 22 вересня 2010 року по 11 листопада 2011 року, всього 4657 грн. 13 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач - ПП «Комунальник - Ш» - подав апеляційну скаргу, вважаючи дане рішення незаконним та необґрунтованим, що винесено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи та просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову. Зазначає, що він (відповідач) повністю провів розрахунок з позивачем при його звільненні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд серед інших питань вирішує: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Проте зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції, вважає колегія суддів, не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 згідно наказу № 10 від 03.05.2010 року був прийнятий на роботу на посаду слюсаря КНС ПП «Комунальник Ш» з 03 травня 2010 року, а згідно наказу № 3 від 22.09.2010 року - звільнений з посади слюсаря КНС за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач у порушення вимог ст.116, 117 КЗпП України при звільненні позивача не провів з ним повного розрахунку по заробітній платі, у зв'язку з чим були порушені його трудові права, які підлягають поновленню, шляхом примусового стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі за липень 2010 року в розмірі 400 грн. 40 коп.

Доводи відповідача про те, що він повністю розрахувався з позивачем по заробітній платі, а саме, що позивач повністю отримав заробітну плату за липень 2010 року в розмірі 779 грн. 40 коп. є необгрунтованими та спростовують письмовими доказами, а саме відомістю № 9 на отримання заробітної плати за липень 2010 року ( а.с. 10, 41) та поясненнями позивача, який зазначив, що в отримав лише частину заробітної плати за липень 2010 року, а саме 379 грн. лише 3 лютого 2011 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при звільненні позивача не провів з ним повного розрахунку та стягнув з відповідача на користь позивача 767 грн. 20 коп. компенсації за невикористану відпустку та 3489 грн. 53 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку, починаючи з 22 вересня 2010 року по 11 листопада 2011 року.

Проте погодитись із такими висновками суду колегія суддів не може, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні відпуски.

Судом встановлено, що позивач був звільнений з роботи 22 вересня 2010 року. Як вбачається з матеріалів справи, компенсація за невикористану відпуску була нарахована позивачу в розмірі 303 грн. 12 коп. ( а.с.24). Зазначений розрахунок здійснено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1996 року : ( 925, 12 + 1169, 61 + 1268, 24 + 610, 88 ) грн. : 118 днів х 9 днів = 303, 12 грн. З урахування утримання, до видачі позивачу нараховано 293 грн. 72 коп.( 303, 12 - 1, 82 - 6, 06 - 1, 52).

Посилання позивача про те, що він не отримував компенсацію за невикористану відпустку спростовуються письмовими доказами, а саме відомістю № 10 - 2 ( а.с.54), згідно якої за жовтень 2010 року позивач отримав компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 293 грн. 72 коп. та поясненнями відповідача, який зазначив, що компенсацію за невикористану відпустку позивач отримав 18 жовтня 2010 року.

Тому доводи апелянта в цій частині є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь - яким строком.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» та п.1.2. «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Міністерства статистики України від 11 грудня 1995 року № 323, структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавствам або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь - яким строком.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою для вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржуване рішення, не врахував, що позивач мав право звернутися до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в межах трьох місяців коли він дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, зазначені роз'яснення Пленуму Верховного Суду України залишив поза увагою та безпідставно стягнув на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку з 22 вересня 2010 року по 11 листопада.

Як вбачається з матеріалів справи 22.09.2010 року позивач був звільнений з посади слюсаря КНС за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин. З вини відповідача не було проведено розрахунку з позивачем у строки, передбачені ст.116 КЗпП України. 18 жовтня 2010 року відповідач провів виплату позивачу компенсації за невикористану відпустку. Тому з 19 жовтня 2010 року починався перебіг тримісячного строку звернення до суду

До суду з позовом для вирішення трудового спору позивач звернувся лише 20 липня 2011 року, тобто після спливу тримісячного строку звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржуване рішення, не врахував, що позивач мав право звернутися до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в межах трьох місяців, коли він дізнався або міг дізнатися про порушення свого права та безпідставно стягнув середній заробіток з 22 вересня 2010 року по 11 листопада весь час затримки розрахунку.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, а тому відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України дане рішення підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Комунальник - Ш» задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2011 року змінити та викласти в наступній редакції.

Позов ОСОБА_2 до приватного підприємства «Комунальник -Ш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за відпустку та заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємства «Комунальник -Ш» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за липень 2010 року в розмірі 400 грн. 40 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з приватного підприємства «Комунальник -Ш» в дохід держави 51 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий

Судді