Справа № 466/7513/14 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/783/1155/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Бойко С.М.

секретар - Глинський О.А.

з участю представника позивача ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_5 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визначення ідеальної частки в спільній сумісній власності та про визначення частки у спільній сумісній власності . З посиланням на ст. ст. 317, 319, 355, 356, 357, 358, 364, 368, 372 ЦК України просив визначити за ним та відповідачами по 1/5 ідеальній частці за кожним в розмірі 1/5 частки квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2014 року позов задоволено. Вирішено поділити квартиру АДРЕСА_2, яка є у спільній сумісній власності, визнавши за ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 право власності по 1/5 частині квартири за кожним. Зазначено , що у зв'язку з поділом майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Рішення оскаржила відповідач ОСОБА_4. Посилається на його незаконність та необгрунтованість, ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не застосуванням норм, які підлягали застосуванню, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог посилається на те, що судом не досліджувалось питання наявності в позивача порушеного права. Судове рішення не містить встановлених судом обставин, які обумовлюють реалізацію права позивача на визначення за ним ідеальної частки у спільній сумісній власності, яке останній просить захистити. В порушенням вимог ст. 11 ЦПК України суд першої інстанції задоволив позовні вимоги ОСОБА_5, які взагалі повинен був залишити без розгляду, оскільки позивач звернувся за захистом свого права та визначення своєї частки у спільній сумісні власності, однак суд з незрозумілих причин визначив також її частку і частки інших відповідачів, які з цього приводу до суду не звертались. Також зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог, поділив квартиру та визнав за сторонами право власності на частки у квартири, тоді як позивач не звертався з позовними вимоги про визнання права власності на частку, а про визначення часток у праві спільної сумісної власності.

При розгляді справи в апеляційній інстанції представник позивача та відповідач ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечили. Просять рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники в судове засідання не з»явились, належно повідомлені про розгляд справи, про що до справи долучені відповідні розписки, причини своєї неявки суду не повідомили. Колегія суддів вважає, що клопотання апелянта про відкладення розгляду справи для необхідності надання часу для реалізації свого права на захист - дає підстави для висновку про зловживання правами сторони. Із розписки про отримання судової повістки вбачається, що така вручена 02.02.2015 року, тобто у строки передбачені ЦПК України, отже апелянт мала можливість забезпечити собі правовий захист. Апеляційна скарга подана ОСОБА_4 05.12.2014 року, отже будучи апелянтом у справі, особа мала можливість визначитись у необхідності забезпечення правового захисту в суді апеляційної інстанції. Крім того, позиція ОСОБА_4 висвітлена у апеляційній скарзі, а тому з врахуванням вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає можливим продовжувати розгляд справи у відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за сторонами право власності по 1/5 квартири та поділ такої , про що зазначив у своєму рішенні.

Проте з таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу на вимоги ч.1 ст. 11 ЦПК України, за змістом якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності, згідно свідоцтва №10857-3 про право власності на квартиру від 07.02.1997 року, виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7.

Звертаючись до суду позивач ОСОБА_5 просив про визначення за ним та відповідачами у справі за кожним по 1/5 ідеальної частки квартири, що є у спільній сумісній власності сторін.

Мотивами позову зазначив про те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03.04.2014 року розірвано шлюб між ним та ОСОБА_4, а отже відносини щодо спільної сумісної власності між ними припинено, а виникли відносини спільної часткової власності. І оскільки домовитись з відповідачкою ОСОБА_4 щодо їх спільного володіння, користування і розпорядження спільним майном немає можливості, то вважає, що є підстави для визначення частки у майні, що перебуває у спільній сумісній власності. При цьому посилався на норми ст. 372 ЦК України, яка регулює поділ майна, що є у праві спільної сумісної власності. Крім того, позивач зазначив, звернення з вимогою про визначення за ним та відповідачами ідеальних часток у квартирі необхідне для вирішенні подальшому в судовому порядку питання виділу майна в натурі або при вирішенні питання припинення права у спільній частковій власності .

Таким чином, вирішуючи про поділ квартири АДРЕСА_2, яка є у спільній сумісній власності та визнаючи за ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 право власності по 1/5 частині квартири за кожним, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог. Посилаючись на норми ст. 370, 372 ЦК України, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач з вимогами до суду про виділ частки, що є у спільній сумісні власності та поділ майна, що є у спільній сумісній власності не звертався, а тому застосування судом вказаних норм матеріального права про виділ та поділ спільного майна, а саме ст. 370 та 372 ЦК України до спірних правовідносин є помилковим.

Водночас суд першої інстанції не вирішив по суті заявлену позивачем вимогу про визначення ідеальної частки у спільній сумісній власності. Таким чином, суд не правильно встановив характер спірних взаємовідносин та помилково застосував норми права, які не підлягають застосуванню при вирішенні справи.

Вказані обставини є підставою для безумовного скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вимоги ч.1 ст. 304 ЦПК України, колегія суддів враховує наступні обставини.

Ч.1 ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Ч.3 статті 358 цього Кодексу встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Діюче цивільне законодавство передбачає виділ частки із майна (ст. 370 ЦК України) або поділ майна (ст. 372 ЦК України), що є у спільній сумісній власності лише у натурі.

При виділі чи поділі майна, враховується, що частки співвласників є рівними.

Відповідно до роз'яснень п. 17 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкриття після нього спадщини.

Таким чином, поза увагою суду залишилось те, що з вищевказаних положень закону чітко слідує, що учасник спільної сумісної власності може припинити свою власність у ній лише в разі виділу або поділу, а не шляхом визначення часток у майні, що належить на праві спільної сумісної власності.

Тому підставними вважає колегія суддів доводи апелянта про те, що суд вирішуючи питання поділу майна, що є у спільній сумісній власності вийшов за межі позовних вимог, оскільки як встановлено та підтверджено матеріалами справи, позивач з такими вимогами до суду взагалі не звертався.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін /ч.1 ст. 10 ЦПК України/.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених 61 цього кодексу.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що між сторонами виник спір щодо розміру часток у спільній власності, або будь-який інший спір про право для вирішення якого необхідно визначити розмір часток співвласників.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту як визначення часток у спільній сумісній власності, за відсутності спору між співвласниками, при вирішення якого необхідно вирішити питання щодо визначення ідеальних часток, не дає підстав для задоволення позову. Мотиви позову про вирішення в майбутньому спору щодо розпорядження належною йому часткою у майні або виділ майна в натурі або припинення права у спільній частковій власності, не дає підстав для висновку про порушення його прав на даний час відповідачами у справі.

Відтак колегія суддів погоджується з мотивами апеляційної скарги про те, що судом не досліджувалось питання наявності в позивача порушеного права, яке останній просить захистити у обраний ним спосіб.

Позовні вимоги щодо визначення розміру часток у спільній сумісній власності та в такий спосіб перехід права із спільної сумісної в спільну часткову не вирішують спір по суті.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ними спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. І відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України - право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Вирішуючи спір, суд не встановив характер спірних правовідносин, які існують між сторонами і чи взагалі наявний предмет спору між позивачем та відповідачами у справі, вирішив справу за вимогами , які не були заявлені позивачем .

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові ОСОБА_5 з наведених вище мотивів і підставними знаходить мотиви апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального та матеріального права судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304 ,п.2 ч. 1 ст. 307, п.1, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2014 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визначення ідеальної частки у спільній сумісній власності та виділ частки відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді