Справа № 301/471/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" березня 2015 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої Пітерських М. О., при секретарі Халак Л.Ю., з участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідачів ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про виселення з квартири без надання іншого житла,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулася до Іршавського райсуду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про виселення з квартири без надання іншого житла.

Позов мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1, належить на праві власності позивачці на підставі рішення Виноградівського райсуду від 16.09.1993 року. У 2008 році син позивачки - відповідач ОСОБА_4 разом із своєю дружиною - відповідачкою ОСОБА_2 з дозволу позивачки вселилися в належну позивачеві квартиру для тимчасового проживання. Відповідачі по даний час проживають в квартирі, однак, останні два роки спільне проживання з ними для позивачки стало нестерпним. Відповідачі постійно влаштовують сварки, ображають та принижують позивачку, чим порушують правила співжиття та роблять неможливим спільне проживання. Відповідачі розмістили на територію подвір'я собаку, яка є загрозою для здоров'я позивачки. Крім того, відповідачі не приймають участі в утриманні будинку та його ремонті, систематично руйнують жиле приміщення, чим завдають позивачці збитків. Просила виселити відповідачів з належної їй квартири без надання іншого житла.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала і пояснила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. У 2008 році позивачка дозволила сину - відповідачу ОСОБА_4 та його дружині ОСОБА_2 вселитися в її квартиру. Рішенням суду проведено реальний розподіл будинку №8 в натурі на дві квартири, але відповідні будівельні роботи з перепланування будинку не проведено. Однак, відповідачі проживають саме в її частині будинку, оскільки інша частина будинку - квартира №2 - ще непридатна для проживання. Сама ж позивачка переважно проживає у Чернігівській області, де працює, приїжджає додому періодично 2-3 рази на рік. Останнім часом відповідачі стали влаштовувати з нею сварки, ображають її, тримають на подвір'ї собаку, якого позивачка боїться, тому вважає, що у разі її переїзду на постійне проживання в с. Ільницю не зможе жити разом з відповідачами в одній квартирі. Крім того, позивачка проживає із своїм сином, який є інвалідом 1 групи з дитинства по зору та в квартирі не має достатньо місця для проживання такої кількості людей. Пояснила також, що відповідачі провели в будинку тільки косметичний ремонт, вартість якого вона їм відплатила, сплачують за спожиті ними ж комунальні послуги. Пояснила, що внаслідок не проведення відповідачами ремонтних робіт у квартирі №2, яка належить на праві власності її колишньому чоловіку, руйнується і її житло. Підтвердила, що доказів порушення відповідачами правил співжиття та руйнування квартири не має. Просила позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала і пояснила, що в квартиру позивачки вони з чоловіком вселилися та прописалися у 2008 році з дозволу самої позивачки, яка в квартирі не проживає, приїжджає додому тільки кілька разів на рік на нетривалий час. У квартирі проживає і малолітня дочка сторін. Відповідачі зробили в квартирі ремонт, а також роботи по проведенню водопостачання та водовідведення. Сплачують за комунальні послуги та податок на землю. Раніше ніяких конфліктів у сторін не було, однак, останнім часом позивачка хоче виселити сторін, оскільки бажає вселити в квартиру свого іншого сина. Вважала, що позов є безпідставним і просила відмовити в його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, подав до суду заяву, в якій позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні та розглянути справу по суті в його відсутності (а.с. 26).

Представник відповідачів ОСОБА_3 позов не визнала і пояснила, що у 2008 році відповідачі з дозволу позивачки вселилися в будинок АДРЕСА_1. З її дозволу вони там зареєструвалися та проживають по даний час разом з малолітньою дитиною. Хоча рішенням суду і був проведений реальний розподіл будинку, однак, позивачкою не проведено будівельні роботи по виділенню квартири №1 в ізольоване приміщення. Зареєструвала своє право власності позивачка тільки у 2013 році. Позивачка не надала суду належних доказів, які б підтверджували, що відповідачі систематично порушують правила співжиття та руйнують приміщення, що до них компетентними органами застосовувалися які-небудь заходи впливу. Твердження позивачки про те, що відповідачі не приймають участі в утриманні майна і цим завдають їй шкоди, не відповідають дійсності, оскільки вони у повному обсязі сплачують за спожиті комунальні послуги, податок на землю, проводять ремонтні роботи. Стверджуючи про руйнування будинку, позивачка посилається на руйнування частини будинку, яка належить батькові відповідача та колишньому чоловіку позивачки, однак, це не може ставитися у вину відповідачів і бути підставою для їх виселення. Просила відмовити у позові, оскільки такий не доведений належними доказами.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази сторін на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає у задоволенні позовних вимог відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст.157, ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, кожна сторона розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд і повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, сторони зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні прав і виконувати процесуальні обов'язки; обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України).

Позивачка в судовому засіданні пояснила, що бажає виселення відповідачів з належної їй квартири, оскільки має намір проживати там із своїм сином, який є інвалідом з дитинства, а площа квартири не дозволяє спільне проживання в квартирі всіх осіб, які там зареєстровані. Крім того, вона не впевнена, що зможе жити разом з відповідачами.

Також підтвердила, що не може надати суду докази систематичного порушення відповідачами правил співжиття та руйнування жилого приміщення, оскільки до компетентних органів зі скаргами на дії відповідачів не зверталася, заходи попередження до відповідачів не застосовувалися.

За таких обставин суд вважає, що передбачених ст.116 ЖК України підстав для виселення відповідачів не має, тому позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 157, 116 ЖК України, ст. ст. 10, 11, 57-60, 208, 209, 212-215, 218, 292, 294 ЦПК України,

р і ш и в :

у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про виселення з квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через цей районний суд.

Головуюча : М. О. Пітерських