АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7091/15 Головуючий 1 інст. - Штих Т.В.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» листопада 2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_1.

В обґрунтування свого позову посилався на те, що 09 квітня 2009 року він надав у борг відповідачу 54400,00 доларів США, що підтверджено договором позики.

Згідно умов цього договору відповідач зобов'язалась повернути йому борг не пізніше 09.04.2010 року в установлені пунктом 1 договору позики порядку та строки, а саме: не пізніше 09.05.2009 року - 1200,00 доларів США, не пізніше 09.06.2009 року - 1200,00 доларів США, не пізніше 09.07.2009 року - 1200,00 доларів США, не пізніше 09.08.2009 року - 1200,00 доларів США, не пізніше 09.09.2009 року - 1200,00 доларів США, не пізніше 09.10.2009 року - 1200,00 доларів США, не пізніше 09.11.2009 року - 1200,00 доларів США, не пізніше 09.12.2009 року - 1200,00 доларів США, не пізніше 09.01.2010 року - 1200,00 доларів США, не пізніше 09.02.2010 року - 1200,00 доларів США, не пізніше 09.03.2010 року - 1200,00 доларів США, не пізніше 09.04.2010 року - 41200,00 доларів США.

Зазначив, що відповідач грубо порушила взяті на себе зобов'язання і в період з 09.04.2009 року по 26.09.2012 року повернула лише 8600,00 доларів США.

У зв'язку з цим 08.01.2013 року позивачем, через представника, направлено відповідачу вимога про виконання в натурі зобов'язання за договором позики від 09.04.2009 року, повернення боргу, сплату процентів і неустойки, яка була направлена на всі можливі її адреси.

Вказав, що 09.02.2013 року відповідач сплатила 2000,00 доларів США, а 29.03.2013 року - 2500,00 доларів США в рахунок часткової сплати нарахованої неустойки за неналежне виконання нею своїх зобов'язань з повернення йому позики і знову припинила повертати борг.

Зазначив, що станом на складання і надіслання на адресу відповідача вимоги про виконання нею її зобов'язань 08.01.2013 року сума боргу склала 45800,00 доларів США, сума процентів за користування коштами за період з 09.04.2009 року по 08.01.2013 року - 15523,00 доларів США; сума трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов'язань з повернення боргу за період з 15.09.2009 року по день складання і надіслання вимоги про виконання в натурі зобов'язань 08.01.2013 року - 3888,00 доларів США, а загальна суму основного боргу станом на 08.01.2013 року - 65211,00 доларів США.

Вказав, що в договорі сторони домовилися, що за прострочення будь-якого строку виконання зобов'язання по поверненню позики відповідач повинна сплатити неустойку в розмірі 5000,00 грн. за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня прострочення, тобто загальний розмір нарахованої неустойки за період з 15.09.2009 року по 08.01.2013 року складає 6055000,00 грн.

Зазначив, що отримані 09.02.2013 року від відповідача кошти в розмірі 2000,00 доларів США, що еквівалентно 15986,00 грн., 29.03.2013 року в розмірі 2500,00 доларів США, що еквівалентно 19982,50 грн. відраховуються від загальної суми неустойки і загальний розмір неустойки складає 6019031,50 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 основний борг за договором позики від 09.04.2009 року за реєстровим № 1458 в сумі, еквівалентній 65211,00 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також передбачену договором позики неустойку в сумі 6019031,52 грн.; стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 основний борг за договором позики від 09.04.2009 року за реєстровим номером 1458 в сумі, еквівалентній 65211,00 доларів США за курсом НБУ, а також суму неустойки в сумі 6019031,52 грн., стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3441,00 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 серпня 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення - скасувати, змінити рішення, частково задовольнити позов, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі еквівалентному 29400,00 доларів США та 3% річних з прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 09.12.2010 року по 06.11.2013 року в сумі еквівалентній 2572,5 доларів США, а всього 32386,5 доларів США, в решті позовних вимог відмовити.

При цьому посилалась на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що договір позики є безпроцентним; що позивач пропустив строк позовної давності щодо вимоги про стягнення суми основного боргу в розмірі 7200,00 доларів США, а також про стягнення 3% річних за порушення виконання грошового зобов'язання в сумі 630,00 доларів США, таким чином сума основного боргу становить 29400,00 доларів США, яку вона визнає; 3% річних від простроченої суми в розмірі 29400,00 доларів США за період з 09.12.2010 року по 05.11.2013 року складає 2572,50 доларів США, яку вона визнає. Вказала, що вимогу від 08.01.2013 року вона не отримувала, позивач також не зазначив в позові, що 09.04.2009 року укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя між приватною фірмою «КВАНТ»- іпотекодавцем та ОСОБА_2 - іпотекодержателем. Цей договір укладено як засіб забезпечення виконання зобов'язання за договором позики від 09.04.2009 року.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, заочне рішення суду - змінити.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з вимогами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Задовольняючи позов в частині стягнення суми боргу, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обгрунтовано виходив з того, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Проте, судова колегія не погоджується з розміром боргу, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 отримала за договором позики від 09 квітня 2009 року від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 54400,00 доларів США на строк до 09.04.2010 року. Через свого чоловіка ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 суму в розмірі 17800, 00 доларів США наступним чином: 13 травня 2009 року - 1200,00 доларів США, 10 червня 2009 року - 1200,00 доларів США, 09 липня 2009 року - 1200,00 доларів США, 09 серпня 2009 року - 1200,00 доларів США, 09 вересня 2009 року - 1100,00 доларів США, 08 квітня 2010 року - 1700,00 доларів США, 08 липня 2010 року - 850,00 доларів США, 08 серпня 2010 року - 1700,00 доларів США, 13 жовтня 2010 року - 1300,00 доларів США, 26 жовтня 2010 року - 850,00 доларів США, 09 листопада 2010 року - 1300,00 доларів США, 26 листопада 2010 року - 1700,00 доларів США, 09 грудня 2010 року - 2500,00 доларів США. Залишок боргу за договором позики від 09 квітня 2009 року склав - 36600,00 доларів США, за процентами - з 09.04.2009 року по 08.01.2013 року - 15523,00 доларів США, оскільки з вимогою до ОСОБА_1 про повернення коштів ОСОБА_2 звернувся 08 січня 2013 року. Сума 3% річних з прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 09 квітня 2010 року по 09 грудня 2010 року становила 761, 17 доларів США, (37800,00х245х3%/365х100); з 10 грудня 2010 року по 08 січня 2013 року - 2283, 24 доларів США, а всього станом на 08 січня 2013 року заборгованість склала 55167, 41 доларів США, що на день ухвалення рішення у справі за курсом НБУ становить 1268298, 76 грн. Сума неустойки з листопада 2012 року по листопад 2013 року становить 1825000,00 грн.

Посилання представника ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 за цим договором позики сплатила всього 8600,00 доларів США, є необґрунтованими.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

В матеріалах справи міститься копія розписки від 29 березня 2013 року на суму 2500,00 доларів США, із якої вбачається, що частину з цієї суми в розмірі 1250,00 доларів США сплачено за договором позики від 09 квітня 2009 року в рахунок погашення неустойки.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 цей факт не спростувала.

Розписка від 09 лютого 2013 року на суму 2000,00 доларів США свідчить про сплату ОСОБА_1 боргу за договором позики від 26 січня 2009 року, за яким судом першої інстанції ухвалено рішення від 19 листопада 2014 року і яке є чинним.

Доводи представника ОСОБА_2 стосовно того, що надані ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції розписки свідчать про повернення боргу ОСОБА_1 за договором позики від 26 січня 2009 року є безпідставними, оскільки із змісту рішення суду першої інстанції від 19 листопада 2009 року вбачається, що сума сплаченого за цим договором позики боргу склала 11600,00 доларів США, а не 17800,00 доларів США.

Посилання представника ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав пропустив, судовою колегією не приймаються, виходячи з наступного.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Як вбачається з матеріалів справи строк договору позики закінчився 09 квітня 2010 року. З позовом про дострокове стягнення заборгованості за договором позики ОСОБА_2 до суду не звертався, тому обчислення строку позовної давності з моменту настання строку погашення чергового платежу є недоречним.

В позасудовому порядку 08 січня 2013 року він звернувся з вимогою до ОСОБА_1 про повернення боргу, який частково нею повернуто. Платіж за тілом боргу ОСОБА_1 здійснено 09 грудня 2010 року, в рахунок погашення неустойки - 29 березня 2013 року. До суду ОСОБА_2 звернувся у листопаді 2013 року.

Враховуючи, що останній платіж ОСОБА_1 здійснено 29 березня 2013 року, строк для звернення до суду ОСОБА_2 не пропустив.

Твердження представника ОСОБА_1 стосовно того, що договір позики є безпроцентним, судовою колегією не приймаються.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однієї із сторін.

Оскільки сума позики значно перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (850,00 грн.), то підстав вважати зазначений договір безпроцентним немає.

До вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік ( ч. 2 ст. 258 ЦК України). Перебіг позовної давності починається з моменту настання строку виконання зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи та визнає сама ОСОБА_1 борг за договором позики вона повністю не сплатила.

Виходячи з того, що право на отримання неустойки кредитор має до повного виконання зобов'язання, то стягнення неустойки за період в межах встановленого ст. 258 ЦК України річного терміну до звернення до суду з позовом не може вважатись, що неустойка стягнута після спливу позовної давності.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи, що розмір неустойки перевищує розмір збитків, судова колегія вважає за необхідне зменшити розмір неустойки до розміру збитків з 1825000,00 грн. до 1200000, 00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За таких обставин судова колегія вважає, що заочне рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині зменшення розміру боргу.

Питання щодо стягнення судового збору вирішено відповідно до вимог чинного законодавства.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, п.1 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2.ст.314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2014 року - змінити.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 основний борг за договором позики від 09 квітня 2009 року за реєстровим номером № 1458 в сумі 55167, 41 доларів США, що за курсом НБУ по день ухвалення рішення у справі становить 1268298, 76 грн. та суму неустойки в розмірі 1200000, 00 грн.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії