УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Сумського національного аграрного університету про стягнення недоплаченої надбавки за вислугу років та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Сумського національного аграрного університету про стягнення недоплаченої надбавки за вислугу років та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 06 грудня 2003 року його було прийнято майстра виробничого навчання І категорії навчально-практичного центру Сумського національного аграрного університету та звільнено з посади на підставі ст. 38 КЗпП України у вересні 2013 року.

Також зазначав про те, що у період із грудня 2013 року по травень 2014 року він працював у відповідача викладачем та отримував погодинну оплату праці.

Посилаючись на те, що Сумським національним аграрним університетом всупереч ст. 57 Закону України «Про освіту» йому як педагогічному працівнику не виплачувалася щомісячна надбавка за вислугу років, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача 21 830 грн 42 коп. заборгованості із заробітної плати та індексації, а також 10 тис. грн компенсації завданої моральної шкоди.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 26 травня 2015 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у позові, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач права на отримання надбавки за вислугу років не має.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При вирішенні справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 було прийнято 05 грудня 2003 року на роботу на посаду майстра виробничого навчання першої категорії навчально-практичного центру Сумського національного аграрного університету.

У вересні 2013 року позивача було звільнено з посади, а в період з грудня 2013 року по травень 2014 року працював у Сумському національному аграрному університеті на умовах погодинної оплати праці.

За змістом ст. 57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам: виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам надбавок за вислугу років щомісячно у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної плати) залежно від стажу педагогічної роботи у таких розмірах: понад 3 роки - 10 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків.

Згідно із переліком посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963 (далі - Перелік) майстер виробничого навчання відноситься до посади педагогічних працівників.

Однак всупереч ст. ст. 212 - 214 ЦПК України суди, відмовляючи у позові, не врахували того, що Законом України «Про освіту» не встановлено обмежень у виплаті надбавки за вислугу років залежно від того за якими ставками здійснюється оплата праці працівника (погодинна чи місячна), і визначальним в даному випадку є саме: наявність відповідної посади у Переліку, а також стаж педагогічної роботи.

При цьому, відсутність чи не передбачення у кошторисі відповідної бюджетної установи коштів на виплату надбавки працівникам за вислугу років, не звільняє об'єкт освіти і науки від обов'язку по здійсненню відповідних видатків згідно із законодавством та не може свідчити про те, що педагогічний працівник навчального закладу права на отримання гарантованої державою доплати до заробітної плати не має.

Оскільки допущені судами при вирішені цієї справи порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, тому судові рішення повинні бути скасовані, а справа - передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 26 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік