Номер провадження: 22-ц/785/2927/15
Головуючий у першій інстанції Горобець В. Л.
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Ісаєвої Н.В.

при секретарі Сілукової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 21 січня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Ананьївська районна державна нотаріальна контора Одеської області про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Ананьївська районна державна нотаріальна контора Одеської області про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті чоловіка, позивачка залишилася проживати одна в житловому будинку АДРЕСА_1. Після смерті чоловіка вона прийняла житловий будинок у спадщину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину.

У м. Одесі проживає її син ОСОБА_4, а у м. Владикавказ проживає її донька ОСОБА_3 20 жовтня 2004 року позивачка склала заповіт яким все своє майно заповідала дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_3 На час смерті чоловіка позивачці виповнилося 75 років, вона часто хворіє і потребує стороннього догляду. Її діти запропонували свої послуги по її забезпеченню та доглядом, харчуванням, утриманням її житлового будинку і присадибної ділянки в належному стані. Замість цього вона мала відписати їм належний їй будинок АДРЕСА_1, який є її єдиним житлом, щоб вони після її смерті стали його власниками.

14 серпня 2007 року ОСОБА_2 уклала зі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в Ананьївській районній державній нотаріальній конторі договір, тексту якого не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вони домовилися, а саме вона вважала, що нею був укладений договір довічного утримання. Оскільки їй стало відомо, що замість договору довічного утримання був укладений договір дарування, чого позивачка не бажала, ОСОБА_2 вимушена була звернутися до суду з вказаним позовом та просила визнати недійсним договір дарування, оскільки оспорюваний договір порушує права ОСОБА_2, так як в силу похилого віку і стану здоров'я, укладаючи договір, вона мала на меті відчуження на користь відповідачів будинку, який є її єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, і якби не помилка у правовій природі правочину та його правових наслідках, то спірний договір не був укладений.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнала, проти задоволення позову не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_4, а також представник Ананьївської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явилися, про слухання справи були повідомлені належним чином.

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 21 січня 2015 року в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Ананьївська районна державна нотаріальна контора Одеської області про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

В судове засідання сторони не з'явилися, про слухання справи були сповіщені належним чином, про що свідчать судові повістки (а.с. 103-104, 111-112).

Зі змістом ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

У відповідності до ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачці ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті чоловіка, ОСОБА_2 залишилася проживати одна в житловому будинку АДРЕСА_1. Після смерті чоловіка вона прийняла житловий будинок у спадщину, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину.

20 жовтня 2004 року позивачка склала заповіт, згідно до якого все своє майно заповідала дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_3

14 серпня 2007 року ОСОБА_2 уклала в Ананьївській районній державній нотаріальній конторі договір дарування, згідно якого подарувала відповідачам по ? частині житлового будинку по АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент його здійснення стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'яток шостою ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

У відповідності до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення , крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчинення правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визначення правочину недійсним.

На підставі вищевикладеного, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що спірний договір дарування був укладений з дотриманням вимог чинного законодавства, а саме посвідчений державним нотаріусом Ананьївської районної державної нотаріальної контори Мороз Н.О. та укладений за ініціативою позивачки, якій було зрозуміло його зміст, вона усвідомлення значення своїх дій, а також правові наслідки укладення договору дарування, які також були роз'ясненні приватним нотаріусом, що підтверджується її особистим підписом.

Крім того судом були взяті до уваги свідчення представника позивачки, відповідачки та свідків, які свідчили про те, що ОСОБА_2 усвідомлювала значення своїх дій, розуміла наслідки та усвідомлювала, що вона укладала саме договір дарування.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд приймаючи рішення не врахував її доводи та пояснення, відносно правових наслідків підписання договору дарування, оскільки вона не мала можливості розуміти наслідки правочину у вигляді позбавлення права власності, тому на момент вчинення істотно помилялась щодо укладання договору дарування, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що позивачкою не надано жодних доказів у підтвердження того, що позивачка не усвідомлювала значення своїх дій та не розуміла наслідки підписання договору дарування.

Інші доводи апеляційної скарги також не приймаються до уваги, оскільки вони також спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 21 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Н.В. Ісаєва