Провадження № 22-ц/780/781/15 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв
Категорія 18 10.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

10 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", третя особа ОСОБА_2 про визнання положень додаткового договору такими, що порушують права споживача, визнання положень додаткового договору недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання положень додаткового договору такими, що порушують права споживача, визнання положень додаткового договору недійсними. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 27 грудня 2006 року між нею і ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір про надання кредитних коштів для придбання нерухомості в сумі 62 000 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 грудня 2006 року було укладено договір іпотеки та договір поруки. В зв'язку з ростом курсу долара 30 серпня 2012 року позивач запропонувала банку припинити кредитні зобов'язання шляхом передачі банку відступного у грошовій формі в національній валюті в розмірі 455601 грн., що відповідало 57000 доларів США на день сплати. Однак, на момент оформлення додаткової угоди відповідач надав для підписання додатковий договір, який передбачав списання банком кредитної заборгованості в сумі 16347,29 доларів США. При цьому позивач зазначила, що з назви та змісту додаткового договору № 1 від 30 серпня 2012 року неможливо встановити його дійсну правову природу, оскільки він передбачає, як внесення разового платежу в сумі 57000 доларів, так і списання банком кредитної заборгованості в сумі 16347,29 доларів США, що суперечить нормам Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів» У зв'язку із наведеним просила визнати положення пунктів 2.1.4 та 3.4 Додаткового договору до кредитного договору №ML-0BB/017/2006 від 27.12.2006 року несправедливими. Змінити положення пункту 2.1.4. додаткового договору до кредитного договору та викласти його у наступній редакції «за умови сплати позичальником коштів, зазначених у п 2.1.1 цього Додаткового договору, позичальник буде вважатись таким, що погасив свої борові зобов'язання перед кредитором в повному обсязі. Пункт 3.4. Додаткового договору до кредитного договору виключити.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, через неповноту встановлення обставин. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що пункт 2.1.4. та пункт 3.4. додаткового договору до кредитного договору не відповідає нормам Податкового кодексу України, а тому є не законним та не справедливим, а висновки суду не ґрунтуються на нормах закону.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 27 грудня 2006 року між ОСОБА_3 і ЗАТ «ОТП Банк» (назву змінено ПАТ «ОТП Банк») було укладено кредитний договір, за яким банк надав ОСОБА_3 кредит для придбання нерухомості в сумі 62000 доларів США терміном на 15 років, а остання зобов'язалася повернути отриманий кредит та сплатити відсотки за його користування.

30 серпня 2012 року між сторонами було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, за умовами якого позичальниця ОСОБА_3 до 30 серпня 2012 року зобов'язується погасити боргові зобов'язання в розмірі 57000 доларів США та витрати кредитора на претензійно-позовну роботу в розмірі 2320 грн. шляхом внесення готівки. Згідно п. 2.1.4 сторони домовилися скасувати всю суму пені, що була нарахована до моменту укладання додаткового договору шляхом анулювання (прощення) банком боргу в розмірі 16347,29 доларів США, що відповідає 130663,89 грн. за курсом НБУ (надалі - «сума прощеного боргу») і позичальник буде вважатися таким, що погасив свої боргові зобов'язання перед кредитором в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано доказів порушення його прав, як споживача, шляхом укладання додаткової угоди до кредитного договору, а умови додаткової угоди відповідають нормам закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає за необхідне зазначити наступне. У підпункті «д» 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України зазначено, що додатковим благом є сума боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку - божника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано, такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.

Пунктом 3.4. додаткового договору №1 до кредитного договору №ML-0BB/017/2006 від 27.12.2006 року передбачено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що кредитор повідомив його про необхідність відображення суми прощеного боргу у річній податковій декларації.

Позивач був ознайомлений з зазначеним пунктом додаткового договору та погодив його власноручним підписом.

Отже, суд прийшов до правильного висновку, що умови додаткового договору відповідають нормам закону, а тому підстави для визнання окремих пунктів додаткового договору недійсними відсутні.

Посилання апелянта на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року в обґрунтування незаконності положень п. 2.1.4 та п.3.4 додаткового договору не заслуговують на увагу, оскільки у спорі, що розглядався в адміністративному порядку предметом розгляду була незаконність податкового повідомлення-рішення податкового органу, який самостійно приймає рішення щодо сплати певного податку фізичною особою. Отже обставини встановлені зазначеною постановою ніяким чином не впливають на відповідність чинному законодавству оспорюваного договору № 1 від 30.08.2012 року.

Таким чином висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а відтак вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.