Справа № 304/1956/14-ц
Провадження № 2/304/91/2015
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 лютого 2015 рокум. Перечин
Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого - судді Шешені М. О.,
при секретарі - Машкаринець Н.М.,
за участю позивачки - ОСОБА_1,
представника позивача - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тур»я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області та ОСОБА_3 про визнання рішення сільської ради недійсним та зобов'язання вчинити певні дії,-
Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.
Відповідач, Тур»я - Пасіцька сільська рада Перечинського району Закарпатської області, свого представника у судове засідання не забезпечила, хоча про день і час розгляду справи повідомлялася належним чином і у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомила, у зв»язку з чим суд розглянув справу за їх відсутності, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Разом з цим, Тур»я - Пасіцька сільська рада раніше подала суду письмові заперечення, згідно яких заявлені позовні вимоги не визнає. При цьому, у запереченні зазначає, що на даний час спірна земельна ділянка, яка розташована між дворогосподарствами АДРЕСА_2 фактично відноситься до земель запасу і, при цьому, ніякі права встановлена огорожа ОСОБА_3 не порушує, а визначає тільки верхню межу його земельної ділянки.
Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 у судове засідання також не з»явилися, хоча про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином і у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суду не повідомили, а тому суд розглянув справу за його відсутності, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Разом з цим, ОСОБА_3 раніше надав суду письмове заперечення, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення 24 сесії 6 скликання Тур'я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області від 24 липня 2014 року № 349, є законним та таким, що відповідає вимогам законодавства та Конституції України. Також зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 є видуманими, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.
Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судому засіданні підтвердили той факт, що до моменту встановлення огорожі відповідачем ОСОБА_3 між дворогосподарствами АДРЕСА_2, тією частиною землі користувалася позивачка ОСОБА_1
Суд, заслухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.
Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,021 гектарів, яка розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯК №745054 від 19 січня 2010 року.
Також встановлено, що 23 грудня 2009 року в присутності позивачки ОСОБА_1 та голови Тур»я Пасіцької сільської ради, було складено акт прийомки - передачі знаків на зберігання гр.ОСОБА_1 Як убачається з даного акту, то таким було засвідчено, що межі земельної ділянки площею 0,2100га, наданої гр.ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, проходять по її периметру, поворотні точки закріплені межовими знаками у кількості 9 шт., суміжні землевласники та землекористувачі, у тому числі і відповідач ОСОБА_3, претензій до існуючих меж не заявили, межові знаки пред»явлено замовнику і передано йому на зберігання, а також попереджено землевласника ОСОБА_1 про відповідальність за збереження межових знаків. При цьому, голова Тур»я Пасіцької сільської ради засвідчив достовірність підписів та відсутність будь-яких претензій по даному акту.
Крім цього встановлено, що рішенням 24 сесії 6 скликання Тур'я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області від 29 листопада 2013 року за № 261 позивачці ОСОБА_1 було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, що посвідчує право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства орієнтовано площею до 0,06 га, розташованої в АДРЕСА_1.
Разом з цим встановлено, що одним із суміжних землекористувачів у позивачки ОСОБА_1 являється відповідач ОСОБА_3, який фактично знищив межові знаки її земельної ділянки та без належної правової підстави, з порушенням меж земельної ділянки, встановив огорожу, чим самим обмежив позивачку у використанні її земельною ділянкою та обслуговуванні існуючих споруд, при цьому самовільно зайнята ним частина земельної ділянки складає всього 0,0007 га (7 кв.м.), про що свідчать акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 29.09.2014 року та від 24.11.2014 року.
Також встановлено, що 16 липня 2014 року узгоджувальною комісією Тур»я- Пасіцької сільської ради було розглянуто земельний спір з приводу меж земельної ділянки, що відводиться ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства і 24 липня 2014 року на 29 сесії 6 скликання Тур'я-Пасіцькою сільською радою було прийнято оскаржуване рішення за №349 «Про затвердження протоколу №03 узгоджувальної комісії Тур»я-Пасіцької сільської ради по розгляду земельного спору з приводу меж земельної ділянки, що відводиться ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства». Як убачається з протоколу узгоджувальної комісії, то така погодила ОСОБА_3 земельну ділянку в існуючих межах відповідно до кадастрового плану виготовленого ПП «Карпат Геодезія» площею 0,1394 га за мінусом 7 кв.м., які війшли в Державний акт, виданий ОСОБА_1 для ОЖБ площею 0,21 га та погодила ОСОБА_1 земельну ділянку по фактичному землекористуванню в межах кадастрового плану, виданого ТзОВ « Центр Проектів» по периметру точок 1-2-3-6-4 площею земельної ділянки 497 м.кв. або 0,0497 га.
Згідно ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом…Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ст.1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
Відповідно до ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності…
Згідно ст.79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.
Відповідно до ст.80 ЗК України суб'єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності;б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Згідно ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до ст.90 ЗК України власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; б) самостійно господарювати на землі; в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі;ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Згідно п. «г» ч.1 ст.96 ЗК України землекористувачі зобов»язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.
Відповідно до ч.3 ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).
Згідно ст.106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин…
Відповідно до ч.1 та ч. 5 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Згідно ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до п.п. «б» та «г» частини третьої цієї ж статті ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Згідно ч.1 ст.154 ЗК України органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження.
Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Згідно ст.158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах… У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.
Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 7 Постанови № 3 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року « Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного Кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК).
Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 та ч.2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.
Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до ст. 63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.
Згідно ч.1 ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення…
Отже, з урахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо та достатність і взаємний зв'язок таких доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 фактично знищив межові знаки земельної ділянки ОСОБА_1 та без належної правової підстави, з порушенням меж її земельної ділянки, встановив огорожу, чим самим обмежив позивачку у використанні власною земельною ділянкою, а тому вважає, що позов у частині зобов'язання відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні позивачкою ОСОБА_1 власною земельною ділянкою, яка розташована в АДРЕСА_1, шляхом перенесення огорожі на три метри у бік збільшення земельної ділянки позивачки слід задовольнити.
Також, із урахуванням вищевказаних обставин, суд вважає, що підлягає задоволенню і заявлена позивачкою вимогам щодо визнання недійсним рішення 24 сесії 6 скликання Тур»я - Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області від 24.07.2014 року за №349 «Про затвердження протоколу №3 узгоджувальної комісії Тур»я- Пасіцької сільської ради по розгляду земельного спору з приводу меж земельної ділянки, що відводиться ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства», оскільки таке фактично порушує право позивачки щодо володіння, користування та розпорядження належною їй вищевказаною земельною ділянкою.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.10,11,60,209,212,214-215 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до Тур»я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області та ОСОБА_3 про визнання рішення сільської ради недійним та зобов»язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати недійсним рішення 24 сесії 6 скликання Тур»я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області від 24.07.2014 року за №349 «Про затвердження протоколу №3 узгоджувальної комісії Тур»я-Пасіцької сільської ради по розгляду земельного спору з приводу меж земельної ділянки, що відводиться ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства».
Зобов»язати відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні позивачкою ОСОБА_1 земельною ділянкою, яка розташована в АДРЕСА_1, шляхом перенесення огорожі на три метри у бік збільшення земельної ділянки позивачки.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий: Шешеня М. О.