У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ткачука О.С., Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_8 про визнання договору переведення боргу дійсним, стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 9 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи та просив визнати дійсним договір переведення боргу від 21 серпня 2009 року, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_7, стягнути з ОСОБА_7 на його користь грошові кошти в сумі 25 000 доларів США, що еквівалентно 303 750 грн, задовольнити вимоги щодо стягнення грошових коштів за рахунок належного ОСОБА_7 майна, шляхом визнання за ним права власності на квартиру, розташовану у АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що перебуваючи з 2007 року у трудових відносинах з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_9, ОСОБА_8 двічі здійснив розтрату ввірених йому товарно-матеріальних цінностей, що підтверджується актами інвентаризації від 27 березня 2008 року та від 8 серпня 2008 року на загальну суму 137 774,10 грн, що еквівалентно 27 282 доларів США. З метою відшкодування завданих ОСОБА_9 збитків, ОСОБА_8 звернувся до позивача з проханням надати позику в сумі 9012 доларів США та 18 270 доларів США, які отримав згідно з розписками від 27 березня 2008 року та від 25 серпня 2008 року. В обумовлений строк ОСОБА_8 грошові кошти не повернув. Оскільки мати останнього - ОСОБА_7 виступила гарантом повернення боргу сина, позивач звернувся до неї, і вона не заперечуючи своїх зобов'язань, 21 серпня 2009 року надала розписку про те, що зобов'язується здійснювати погашення боргу в сумі 25 000 доларів США, сплачуючи щомісяця по 200-250 доларів США.

Оскільки ОСОБА_7 взяла на себе зобов'язання по повергненню боргу сина, останній повинен бути замінений на боржника - ОСОБА_7 у зобов'язанні. Відповідач відмовляється від добровільного виконання взятих на себе зобов'язань, тому позивач просив захистити його порушені права шляхом стягнення грошових коштів за рахунок належного їй, як боржнику майна - квартири, визнавши за ним право власності на вказану квартиру.

Ухвалою Комсомольського районного суду м. Херсона від 20 травня 2014 року позовну заяву в частині вимог щодо звернення стягнення на квартиру в рахунок погашення боргу, шляхом визнання права власності на неї залишено без розгляду.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 20 травня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 257 040 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 9 жовтня 2014 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Комсомольського районного суду м. Херсона від 26 лютого 2014 року у вигляді накладання арешту на належну на праві власності ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов виходив з того, що надана відповідачем ОСОБА_6 розписка про погашення борг сина, підтверджує у передбаченій законом формі прийняття нею зобов'язання по виконанню зобов'язань, разом з тим, у інший спосіб - щомісячними платежами, тому позивач пропустив строк позовної давності для вимог по платежам до лютого 2011 року і стягненню підлягає 21 600 доларів США по 200 доларів щомісячно, починаючи з лютого 2011 року, що еквівалентно 257 040 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволенні позовних вимог з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 29 жовтня 2013 року позов ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_8 на його користь 240 000 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, у задоволенні позову до ОСОБА_7 відмовлено. Вказаним рішенням, ухваленим по іншій справі зокрема встановлено, що ОСОБА_8 прибував у трудових відносинах з ОСОБА_6, працюючи продавцем - консультантом у відділі мобільних телефонів з 1 січня 2007 року і станом на 16 березня 2011 року заподіяні ним збитки при виконанні трудових обов'язків становлять 30 000 доларів США, які він зобов'язувався погасити частками щомісячно, а мати останнього ОСОБА_7, згідно розписки від 21 серпня 2009 року зобов'язалася погасити борг сина в сумі 25 000 доларів США, сплачуючи по 200 - 250 доларів США щомісячно.

Апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що розписка ОСОБА_7 від 21 серпня 2009 року про зобов'язання погашення боргу сина в сумі 25 000 доларів США щомісячно по 200 - 250 доларів США стосується боргу ОСОБА_8 за договорами позики грошових коштів, на підтвердження яких позивач надав суду розписку ОСОБА_8 від 27 березня 2008 року та копію розписки від 25 серпня 2008 року, зазначаючи, що її оригінал він повернув ОСОБА_7 Cума боргу, вказана у розписці ОСОБА_7 від 21 серпня 2009 року - 25 000 доларів США, не співпадає з загальною сумою боргу ОСОБА_8 за позичковими зобов'язаннями - 27 292 доларів (9 012 доларів СІІІА + 18 270 доларів США) та після набрання чинності рішення суду про стягнення з ОСОБА_8 240 000 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди припинені зобов'язання ОСОБА_7 по погашенню цієї ж шкоди, і у разі задоволення позову ОСОБА_6 відбудеться подвійне стягнення за одним і тим же зобов'язанням. Відсутній борг, і переведення його неможливе. Крім того, розписка ОСОБА_7 не є договором про переведення боргу.

З такими висновками суду апеляційної інстанцій погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_8 позичив у ОСОБА_6 кошти на загальну суму 27 282 доларів США. Кошти позичалися частинами 25 березня 2008 року - 9012 доларів США, 25 серпня 2008 року - 18270 доларів США, про що оформлені відповідні розписки.

21 серпня 2009 року ОСОБА_7 взяла на себе зобов'язання щодо погашення боргу її сина ОСОБА_8 в сумі 25 000 доларів США щомісячно по 200-250 доларів США, про що надала ОСОБА_6 відповідну розписку.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13.

Відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 521 ЦК України встановлює, що форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті

513 цього Кодексу, тобто у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Апеляційний суд зазначених вимог не дотримався й, визначаючи характер правовідносин сторін та справжній зміст письмових документів, залишив поза увагою доводи позивача про те, що правовідносини між ним та відповідачем виникли внаслідок юридичного факту переведення боргу ОСОБА_8 за розписками від 27 березня 2008 року на суму 9012 доларів США та від 25 серпня 2008 року на суму 18270 доларів США, що вказані кошти позичалися останнім з метою відшкодування матеріальної шкоди, завданої фізичній особі-підприємцю ОСОБА_9 внаслідок розтрати належних їй товарно-матеріальних цінностей на відповідні суми згідно з актами інвентаризації від 8 серпня 2008 року та від 27 березня 2008 року.

Відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд послався на преюдиційність рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 29 жовтня 2013 року у справі за позовом приватного підприємця ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов'язків, яким з ОСОБА_8 на користь позивача стягнуто відповідні збитки у розмірі 240 000 грн.

Разом з тим, посилаючись на преюдиційність обставин, встановлених даним рішенням апеляційний суд не дослідив їх правового значення для вирішення даної справи, не перевірив доводів позивача, що стягнутий за цим судовим рішенням борг у розмірі 240 000 грн (еквівалент 30 000 доларів США) підтверджується розпискою ОСОБА_8 від 16 березня 2011 року, і не стосується правовідносин, що виникли з розписок від 8 серпня 2008 року та від 27 березня 2008 року, погашення боргу по яким в межах 25 000 доларів США зобов'язалась здійснювати ОСОБА_7 згідно виданої нею розписки від 21 серпня 2009 року.

Вказаній розписці ОСОБА_7 від 21 серпня 2009 року не надано належної оцінки та не перевірено її правової природи, зокрема не перевірено чи не підтверджує вона заміну боржника у зобов'язанні щодо повернення позик та чи може вважатися така заміна проведеною належним чином з дотриманням вимог ст.ст. 521, 513 ЦК України.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, неповноту перевірки законності і обґрунтованості рішення місцевого суду, порушення норм процесуального права, що в свою чергу, призвело до поверхового вирішення спору.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.ст.336, 338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 9 жовтня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська