АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц- 796/4980/2015 Головуючий у 1 інстанції : Скрипка О.І. Доповідач : Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі: Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Київського університету права Національної академії наук України про стягнення суми за контрактом, та за зустрічним позовом Київського університету права Національної академії наук України до ОСОБА_2 про визнання п.п. 2.2.3 п.2.2 контракту № 94/11 від 01 жовтня 2011 року недійсним,

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2, звернувся з вищеназваним позовом до суду та просив стягнути на його користь 2 млн. грн., виплата, яких була передбачена п.2.2.3, укладеного з ним трудового контракту.

Відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати вказаний пункт недійсним, так як в частині вказаної виплати контракт, укладений з перевищенням повноважень, є підроблений, не відповідає вимогам Закону, порушує права інших працівників.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано недійсним п.п.2.2.3 п 2.2 контракту № 94/11 від 01.10.2011 року укладеного між Київським університетом права НАН України та ОСОБА_2.

Не погодившись з таким рішенням, представник позивача подав до апеляційного суду скаргу, в якій просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення основного позову, та відмову в задоволенні зустрічного позову.

В скарзі зазначено, що не відповідність змісту контракту позивача типовій формі контракту, яка затверджена вузом не є порушенням вимог закону. Суд не врахував, що відповідно до Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті на роботу працівників, затвердженого Постановою КМУ від 19 березня 1994 року № 170, зазначено, що у контракті можуть бути передбачені додаткові пільги, гарантії та компенсації, не встановлені чинним законодавством, за рахунок коштів роботодавця.

Висновок суду про те, що положення контракту про виплату позивачу 2 млн. грн. не було узгоджене є недоведеним, оскільки таке узгодження відбулося усно між позивачем та ректором вузу, а вищенаведене положення не передбачає попереднього узгодження умов контракту в письмовій формі.

Висновок суду про те, що вирішення питання про виплату коштів на придбання житла не відноситься до компетенції ректора вузу, а відноситься до повноважень Конференції трудового колективу є помилковим та спростовуються статутом відповідача, відповідно до якого ректор є єдиним розпорядником грошових коштів відповідача. Статутом не передбачені положення, які обмежують права ректора, що до укладення договорів, трудових контрактів, виходячи із певної суми.

Суд не надав належної правової оцінки сумі, яку він просив стягнути та дійшов помилкового висновку, що кошти на придбання житла є соціальною виплатою, а не одноразовою грошовою матеріальною виплатою індивідуального характеру, тобто частиною заробітної плати.

Судом не було взято до уваги, що загальними зборами трудового колективу було визначено право працівників на отримання грошової матеріальної виплати , у тому числі і на придбання квартири.

Висновок суду, про те, що рішення про виплату позивачу 2 млн. грн., повинно було прийматись зі згоди трудового колективу, суперечить положенням закону про забезпечення роботодавцем конфіденційності умов контракту.

Визнаючи недійсним положення контракту суд не вірно застосував ст. 241 ЦК України, без врахування положень п. 4.3. Статуту, відповідно до якої безпосереднє управління діяльністю здійснює керівник вузу, а Конференція відповідно до п.5.1 є вищим колегіальним органом громадського самоврядування і не має повноважень на затвердження, або схвалення індивідуального трудового договору.

Суд також безпідставно не застосував ст. 6 ЦК України, та не врахував принцип свободи договору.

Скарга також містить доводи про невірну оцінку доказів, а саме показів свідка ОСОБА_3. яка є залежною від відповідача особою, а також висновку експерта, які не доводять факту підробки контракту, та не можуть бути належними та допустимими доказами для підтвердження цієї обставини. Суд не врахував, що відповідач не звертався з заявою про вчинення злочину, щодо підробки документів, передбаченого ст. 358 КК України, не довів також позивач за зустрічним позовом, що контракт був укладений під впливом обману. Суд також ухвалюючи рішення не врахував судову практику, щодо вирішення аналогічних спорів.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримав.

Представники відповідача заперечували проти задоволення скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволена бути не може з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні основного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд вважав встановленими такі обставини.

Наказом КУП НАН України № 93-од від 01.09.2011 року на підставі ст.54 ЗУ «Про освіту», ст.21 КЗпП України, а також з метою удосконалення трудових відносин у галузі освіти, було затверджено форми контактів, які укладаються з науково-педагогічними працівниками та із завідувачами кафедр. Вказаним наказом також було зобов`язано завідувача господарського відділу Резнік Е.М. забезпечити тиражування контракту з науково-педагогічним працівником та контракту із завідувачем кафедри з дотриманням установлених норм. Затверджені форми контракту були введені в дію з 01.09.2014 року.

01.10.2011 року між позивачем ОСОБА_2 та Київським університетом права НАН України було укладено контракт № 94/11 із науково-педагогічним працівником (а.с.5).

Відповідно до Типового контракту, п.п.2.2.3 п.2.2 має наступну редакцію: Роботодавець зобов`язується і вправі: При потребі організовувати контроль науково-педагогічної діяльності працівника, призначати проведення його атестації, переводити на іншу роботу відповідно до чинного законодавства».

В той же час, у контракті № 94/11 від 01.10.2011 року, укладеного між сторонами, п.п.2.2.3 п.2.2 має наступну редакцію: «Роботодавець зобов`язується і вправі: При потребі організовувати контроль, незалежно від потреби зобов`язаний надати суму науково-педагогічному працівнику, виражену розміром два мільйони гривень для придбання квартири у день підписання цього контракту».

Суд вважав встановленим, що ректор без згоди трудового колективу не мав повноважень на визначення позивачу до виплати без будь-якої потреби 2 млн. грн. в день підписання контракту, для придбання житла. Також включення такого пункту до контракту позивача не відповідало дійсному волевиявленню відповідача, вимогам закону, статуту, колективному договору, порушувало права інших працівників вузу.

Визнавши недійсним положення контракту про виплату позивачу без будь-якої потреби 2 млн. грн., суд встановив, що відсутні підстави для задоволення основного позову позивача про стягнення на його користь цієї суми.

Вказані обставини, які суд вважав встановленими, є доведеними та підтверджуються, дослідженими судом та наявними в матеріалах справи доказами.

Висновки суду про наявність підстав для визнання положень контракту недійсними, та відмову в задоволенні позову , про стягнення суми відповідають цим обставинам та вимогам закону, які правомірно були застосовані судом.

Згідно ст. 9-1 КЗпП України, підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників.

Частиною 1 ст.12 КЗпП України передбачено, що колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинною профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони.

Стаття 13 КЗпП України визначає, що зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції.

У колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема:

зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.);встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства, установи, організації (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій трудящих; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків.

Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Суд першої інстанції, дослідивши колективний договір відповідача вірно встановив, що в ньому не було передбачена виплата працівникам без потреби 2 млн. грн.. для придбання квартири.

Відповідно до ч.З ст.21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно п.п.10, 11 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 р. № 170, у контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов'язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов'язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця.

Умови оплати праці та матеріального забезпечення працівників, з якими укладається контракт, визначаються угодою сторін. Розміри виплат не можуть бути меншими, ніж передбачено чинним законодавством, угодами і колективним договором, і залежать від виконання умов контракту.

Разом з тим, визнані судом недійсним положення контракту передбачали виплату позивачу одноразово без будь-яких потреб суми 2 млн. грн. в день підписання контракту, тобто, незалежно від виконання умов контракту, що не відповідає вищезазначеним положенням.

Так, відповідно до п.3.2 Статуту КУП НАН України, для виконання своїх завдань університет має право, крім іншого, направляти кошти із власного бюджету на будівництво або благоустрій соціально-побутових об`єктів.

Згідно п.3.4 Статуту, права та обов`язки науково-педагогічних працівників та осіб, що навчаються в Університеті, визначаються відповідно до законодавчих та нормативних актів з питань вищої освіти.

Пунктом 3.7 Статуту визначено, що Університет за рахунок власних коштів здійснює будівництво житлових будинків та інших об`єктів соціального призначення, приймає дольову участь у їх спорудженні, а також може орендувати чи придбавати такі об`єкти.

В п.3.9 Статуту зазначено, що Університет зобов`язаний дотримуватися трудового законодавства, забезпечувати безпечні умови проведення освітньої діяльності, проведення науково-дослідних робіт, сприяти поліпшенню умов праці та побуту співробітників Університету.

Відповідно до п.4.3 Статуту, безпосереднє управління діяльністю Університету здійснює його керівник-ректор, який діє на засадах єдиноначальності. Ректор Університету, серед інших повноважень, самостійно відповідно до законодавства вирішує питання діяльності Університету, видає у межах своїх повноважень накази і розпорядження, обов`язкові для виконання всіма підрозділами Університету, розпоряджається майном Університету, включаючи його грошові кошти.

Згідно п.5.1 Статуту, вищим колегіальним органом самоврядування Університету є Конференція трудового колективу університету.

Пунктом 5.3 Статуту визначено, що, серед іншого, Конференція розглядає, затверджує перелік і порядок надання працівникам соціальних пільг.

Як зазначено у п.10.7 Статуту, Університет самостійно використовує власні кошти, спрямовує їх для відшкодування матеріальних та прирівняних до них витрат на виконання робіт (надання послуг), що відповідають профілю Університету, на виплату заробітної плати, стипендій, створення необхідної матеріально-технічної бази, соціальний розвиток та матеріальне стимулювання колективу відповідно до законодавства.

Відповідно до п.п.2.1.1 п.2.1 Колективного договору Університету, прийнятого на загальних зборах трудового колективу 27.12.2012 року, роботодавець зобов`язується забезпечити ефективну діяльність університету, раціонально використовувати кошти для підвищення результативності роботи, поліпшувати матеріальне становище працівників, розвивати інфраструктуру і зміцнювати матеріально-технічні бази університету, створювати належні умови для організації роботи співробітників.

Згідно п.3.1 Колективного договору, трудовий договір, що укладається роботодавцем персонально з кожним працівником, не повинен порушувати прав працівника, закріплених чинним законодавством та цим Договором. У разі виникнення такої суперечності, а саме погіршення, або обмеження прав і інтересів працівника, відповідні положення трудового договору визнаються недійсними. Трудові договори з науково-педагогічними працівниками в університеті укладаються відповідно до положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників Київського університету права НАН України із збереженням прав, закріплених у Договорі.

Пунктом 3.4.1 Колективного договору передбачено, що роботодавець зобов`язується здійснювати укладення трудових договорів з працівниками згідно з чинним законодавством, нормативними документами, Статутом Університету, умовами цього Договору.

Суд належним чином проаналізував колективний договір відповідача, та його статут, та встановив, що у відповідача всі додаткові виплати та соціальні гарантії, виплачуються за розробленими положеннями, які пройшли процедуру узгодження з Головою ради трудового колективу.

Аналіз нормативних актів, які у відповідача регулюють питання оплати праці, та додаткових виплат, свідчить про чітке нормативне врегулювання цього питання, і вказані акти не містять положень, які б свідчили про наявність у ректору вузу, одноосібно, без потреби, без згоди трудового колективу, та органів його самоврядування встановлювати окремим працівникам переваги перед іншими працівниками у вигляді одноразових виплат при підписанні трудового контракту для придбання житла в розмірі 2 млн. грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що в трудовому контракті можуть бути передбачені додаткові соціальні гарантії та пільги, які не передбачені законодавством, не впливають на правильність постановленого рішення з огляду на те, що судом було встановлено, що такі додаткові пільги та гарантії працівникам, за колективним договором та статутом можуть надаватись, але лише при узгодженні таких додаткових пільг з трудовим колективом. Позивач не навів, жодних обставин, які б доводили, що трудовий колектив, приймав рішення, щодо виплати позивачу 2 млн. грн. для придбання житла в день підписання контракту.

Доводи скарги про те, що виплата 2 млн. грн. є одноразовою грошовою матеріальною виплатою, яка входить до структури заробітної плати є помилковими, та такими що не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплат праці, умови запровадження та розміри надбавок, доплат , премій, винагород та інших заохочувальних компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами і організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій передбачених законодавством.

Так як за положеннями контракту, які визнані судом недійсними, була передбачена виплата 2 млн. грн. в день підписання контракту, незалежно від виконання чи не виконання в майбутньому позивачем своїх трудових обов`язків, вказана сума не може входити до складової заробітної плати, яка виплачується за певний відпрацьований період роботи.

Доводи скарги про те, що позивач узгодив умови його контракту з ректором, який на них погодився, не відповідають дійсності та спростовуються такими доказами.

Допитавши в якості свідка, ректора ОСОБА_5, суд встановив, що останній не давав жодних розпоряджень на укладення з позивачем у справі контракту на особливих умовах, які відрізнялись від умов типового контракту. Наявність положень у контракті позивача, які вони просять визнати недійсним, він може пояснити, лише тим, що позивач в даній справі передав у відділ кадрів контракт, який не відповідав типовому, в якому була змінена редакція п.п. 2.2.3. п.2.2. , а він не замітивши змін, підписав його не маючи повноважень та дійсної волі на надання позивачу якихсь пільг чи додаткових гарантій порівняно з іншими працівниками.

Такі пояснення ОСОБА_5, узгоджуються з іншими доказами по справі, а саме:

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що в 2011 році працювала в КУП НАН України на посаді інспектора відділу кадрів. В 2011 році були складені списки співробітників для переводу на контрактну форму працевлаштування. Співробітники отримували два екземпляри контракту, підписували та повертали до відділу кадрів. Після цього, контракти збирали та передавали на підпис ректору, після чого контракт реєстрували і 1 примірник віддавали працівнику, а другий примірник залишався в особовій справі. Був також виданий наказ, яким на керівника господарського відділу було покладено обов`язок для замовлення партії бланків контрактів. Як зазначила свідок, позивачу було надано бланки типового контракту на підпис, він забажав ознайомитись з умовами контракту та забрав бланки з собою, повернув їх через тривалий проміжок часу.

Згідно висновку експерта за результатом проведення судово-технічної експертизи документів від 29.09.2014 року № 9497/14-33, друковані тексти двох примірників контракту № 94/11 від 01.10.2011 року виготовлені не на тому друкуючому пристрої, на якому виготовлені друковані тексти контрактів № 19/11 від 01.09.2011 року, № 25/11 від 01.09.2011 року, № 26/11 від 01.09.2011 року, №31/11 від 01.09.2011 року, № 34 від 01.09.2011 року, № 40/11 від 01.09.2011 року, № 49/11 від 01.09.2011 року, № 83/11 від 01.09.2011 року, № 88/11 від 01.09.2011 року та № 99 від 23.11.2011 року, а на іншому (а.с.169-181).

Доводи скарги з приводу недоведеності факту підробки контракту в кримінальному судочинстві на правильність судового рішення не впливають,так як положення контракту про виплату позивачу 2 млн. грн. в день його підписання визнано судом недійсним, як з підстав відсутності волевиявлення відповідача на таку умову, так і через їх невідповідність вимогам закону та відсутність повноважень у ректора вузу, одноосібно вирішувати вказане питання.

Доводи скарги з приводу помилковості висновку суду, про відсутність повноважень у ректора на укладання трудових контрактів, колегія не приймає, тому, що суд не робив такого висновку.

Повноваження у ректора підписувати трудові контракти є, разом з тим включення до контракту положення, про виплату одноразово працівнику 2 млн. грн., без будь-яких потреб в день підписання контракту, незалежно від виконання чи не виконання працівником роботи в майбутньому, наявності чи відсутності у відповідача грошових коштів для такої виплати, не відповідає вимогам Закону, колективного договору, статуту відповідача.

Доводи скарги проте, що конференція є органом громадського самоврядування, а ректор єдиним розпорядником грошових коштів, тому, саме до його повноважень відноситься питання вирішення одноразових виплат при укладанні контракту окремим працівникам, колегія суддів не приймає, тому, що як вже зазначалось вище, одноразова виплата суми 2 млн. грн.., без будь-яких потреб, незалежно від виконання трудових обов`язків за контрактом не може відноситись до заробітної плати, а тому відповідно вона може бути лише додатковою соціальною гарантією, пільгою, надання яких за статутом віднесено саме до компетенції конференції трудового колективу.

Доводи скарги з приводу не застосування судом положень ЦК України, якими встановлена свобода договору, колегія також не приймає, тому, що така свобода обмежена Законом, а в даній конкретній справі положеннями статуту та колективного договору відповідача, якими врегульовані питання оплати праці працівників та надання їм соціальних пільг та переваг.

Доводи скарги про недоведеність обману, колегія не приймає. том у, що суд визнав недійсним п.п. 2.2.3 контракту з інших підстав.

Посилання в скарзі, на не врахування судом судової практики в аналогічних справах, колегія суддів не приймає, тому, що суду для порівняння була наведена одна справа, яка вирішена районним судом, а відповідно до ст. 360-7 ЦПК України для судів є обов`язковими лише рішення Верховного Суду України, прийняті за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Разом з тим на таку судову практику апелянт в своїй апеляційній скарзі не посилається.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Постановлене судом першої інстанції рішення є законним і обґрунтованим, а тому підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 301, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий: Судді: