Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про припинення поруки та визнання недійсним договору про внесення змін до договору поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), ОСОБА_2 про припинення поруки та визнання недійсним договору про внесення змін до договору поруки.

Позовні вимоги мотивував тим, що у забезпечення належного виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором, між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» 24 жовтня 2006 року було укладено договір поруки.

Проте наприкінці березня 2014 року йому стало відомо, що у жовтні 2008 року між відповідачами без його згоди та повідомлення, було укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно якої було збільшено розмір відсоткової ставки за користування кредитом з 13% річних до 15% річних, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності, у зв'язку з чим просив на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України визнати поруку припиненою та визнати недійсним договір про внесення змін до договору поруки, укладений після припинення самої поруки.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 26 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволення позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності вимог ОСОБА_1, зазначивши при цьому про пропущення позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Апеляційний суд фактично погодився з висновками суду першої інстанції, й зазначив про можливість застосування наслідків пропущення строків позовної давності при доведеності та обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1, що свідчить про порушення його прав.

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 24 жовтня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 895/06-034-518, згідно якого відповідач отримала кредит в розмірі 52 000 доларів США, строком до 21 жовтня 2016 року зі сплатою 13% річних.

У забезпечення цього договору, того ж дня між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки.

Додатковою угодою № 1 до договору про надання не відновлювальної кредитної лінії, укладеною 28 жовтня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 збільшено розмір відсоткової ставки за користування кредитом до 15% річних з 20 жовтня 2008 року.

29 жовтня 2012 року між сторонами було укладено договір про внесення змін до договору поруки, згідно якого п. 2.1.2 договору поруки викладено у наступній редакції» сплата процентів за користування кредитом у розмірі, визначеному договором, яким обумовлене Основне зобов'язання, а також додатковими угодами про внесення змін (доповнень) до договору, яким обумовлене Основне зобов'язання, згідно з якими буде змінюватися розмір процентної ставки, а також сплати комісії у розмірі, строки та в порядку, що визначені договором, яким обумовлене Основне зобов'язання».

Згідно із ч. 1 ст. 553 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843623/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. 1 ст. 554 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843624/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Зі змісту ст. 554 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843624/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст.555 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843625/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Отже, збільшення процентної ставки за кредитним договором, яке у порушення умов договору поруки відбулося без згоди поручителя, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, є підставою для припинення поруки відповідно до вимог ч.1 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-67 цс 11 від 19 грудня 2011 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для судів.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Якщо у договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Порушення цих умов відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> тягне припинення поруки.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-97 цс 13 від 25 вересня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначав про те, що відсоткова ставка за користування наданого ОСОБА_2 кредиту була збільшена без його згоди та повідомлення, що в свою чергу призвело до збільшення обсягу його відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, договором від 29 жовтня 2012 року про внесення змін до договору поруки, п. 2.1.2 вказаного договору, у якому було зазначено про встановлений розмір відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 13% річних, викладено у новій редакції, згідно якої не встановлено нового розміру відсоткової ставки, а лише зазначено що такий розмір визначається договором та додатковими угодами, якими обумовлене Основне зобов'язання.

Проте на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув, взагалі не дослідив укладені між сторонами договори та додаткові угоди до них, не перевірив за виконання яких зобов'язань ОСОБА_2 та на яких умовах поручився позивач, не врахував того, що умовами договору поруки не передбачено, що кредитор має право змінити умови кредитного договору без згоди поручителя, якщо внаслідок цього збільшується обсяг його відповідальності, не з'ясував за яких обставин було збільшено розмір відсоткової ставки за користування кредитом, й відповідно не визначився з тим чи припинена дія поруки у зв'язку зі зміною зобов'язань без згоди поручителя.

Згідно зі ст. 256 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843297/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Апеляційний суд на вказане уваги також не звернув і погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову одночасно з підстав недоведеності вимог та пропущення строку позовної давності, не навів обставин обґрунтованості позову ОСОБА_1

Отже суд апеляційної інстанції, належним чином не перевірив доводів сторін, не встановив фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, не навів мотивів відхилення доводів ОСОБА_1, зокрема доводів про збільшення обсягу його відповідальності, як поручителя.

Висновки апеляційного суду у порушення вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 26 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко