У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І.,Наумчука М.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору лізингу розірваним, стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 22 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») про визнання укладеного 02 жовтня 2013 року між ним та відповідачем договору фінансового лізингу з додатком 1 незаконним, таким, що порушує його права як споживача; визнати вказаний договір розірваним та зобов'язати відповідача повернути йому кошти в сумі 52 920 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 жовтня 2013 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль Lada 21214-120-40, вартістю 84 тис. грн. Позивач, згідно з досягнутою під час попередніх переговорів з представником відповідача домовленістю оплатив рахунок на суму 42 тис. грн, а пізніше ще на 10 920 грн. Разом з тим йому повідомили про можливість отримання автомобіля після сплати 111 тис. грн. Позивач вважав, що діяльність, якою займається відповідач, є нечесною підприємницькою практикою, такою, що вводить споживача в оману. Відповідач не має ліцензії на здійснення своєї діяльності, а договір, укладений між ними, не був нотаріально посвідчений, що дає підстави для визнання укладеного договору незаконним, його розірвання та повернення сплачених за цим договором коштів.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 04 червня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь позивача сплачені ним кошти у розмірі 52 920 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням колегії судів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 08 липня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року зазначене рішення апеляційного суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 22 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що оспорюваний договір є недійсним з підстав, визначених положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», як такий, що укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики, та нікчемним з підстав, визначених ч. 1 ст. 220 ЦК України, оскільки він нотаріально не посвідчений. Дійшовши висновку про нікчемність укладеного між сторонами правочину, суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог про визнання договору розірваним і про визнання таким, що порушує права позивача як споживача. Разом із цим, виходячи з положень ст. 216 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача сплачених за нікчемним договором коштів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з необґрунтованості позовних вимог.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що 02 жовтня 2013 року ОСОБА_6 уклав з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу № 008892, за умовами якого предметом лізингу є автомобіль Lada 21214-120-40, вартістю 84 тис. грн (а.с. 7-15). Умовами договору передбачено графік сплати лізингових платежів, строковість яких визначена у додатках до даного договору.

Пунктом 1.7 договору лізингу передбачено, що предмет договору передається у користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу) та комісії за організацію та оформлення договору (10 % від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3 % від вартості предмета лізингу).

02 жовтня 2013 року позивач оплатив внесок за угодою фінансового лізингу в розмірі 42 тис. грн; 04 жовтня 2013 року - комісію за організацію та оформлення договору в розмірі 10 % від вартості предмета лізингу та комісію за передачу предмета лізингу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу відповідно до п. 1.7 договору, тобто 10 920 грн (а.с. 17, зворот).

21 лютого 2014 року ОСОБА_6 звернувся до відповідача із заявою щодо повідомлення його про час та місце отримання предмета договору лізингу № 008892, а у разі відмови у видачі автомобіля повернути сплачені ним на рахунок компанії кошти у сумі 52 920 грн (а.с. 16).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме: лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 10.11 договору лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України не з'ясував належним чином фактичних обставин справи у повному обсязі, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, пославшись на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та зазначаючи про недоведеність позивачем несправедливості умов оспорюваного договору та навмисне введення відповідачем його в оману при укладенні цього договору, залишив поза увагою, що позивач просив визнати оспорюваний договір незаконним з підстав, передбачених ч. 1, п. 5 ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, нечесної підприємницької практики відповідача при наданні послуг з фінансового лізингу. Крім того, поза увагою апеляційного суду залишилось з'ясування підстав для розірвання оспорюваного договору, з урахуванням положень п. 1.7, 10.11 договору лізингу, а саме, не надано належної оцінки заяві позивача (а.с. 16), не досліджено її зміст.

При цьому, апеляційним судом не надано жодної оцінки тим обставинам, що позивачем на виконання умов п. 1.7 договору лізингу було сплачено на рахунок лізингодавця авансовий платіж (50% від вартості предмету лізингу), тобто 42 тис. грн, комісії за організацію та оформлення договору (10 % від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмету лізингу (3 % від вартості предмету лізингу) на загальну суму 10 920 грн, а також, що із заявою щодо надання предмету лізингу позивач звернувся до відповідача 21 лютого 2014 року, тобто після спливу 90 робочих днів встановлених для цього договором.

Відмовивши позивачу у позові, суд фактично не вирішив спір по суті, не з'ясував чи підлягає захисту порушене право позивача.

За вказаних обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України, суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки в порушення вимог ст. 212-215 ЦПК України, суд першої інстанції належним чином не встановив фактичних обставин справи в повному обсязі, дійшовши висновку про нікчемність укладеного договору, в зв'язку з відсутністю його нотаріального посвідчення, вирішив питання щодо повернення сплачених позивачем коштів відповідно до його заяви, залишивши поза увагою, що позовні вимоги з таких підстав не заявлялись. Суд першої інстанції не перевірив належним чином чи може свідчити заява позивача (а.с. 16) про його односторонню відмову від виконання умов договору відповідно до вимог ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», чи є зазначені у ній обставини підставою для розірвання цього договору відповідно до положень п. 1.7, 10.11 договору. Водночас, суд першої інстанції не з'ясував належним чином підстав звернення з даним позовом, чи підлягає захисту порушене право позивача відповідно до заявлених позовних вимог, в чому саме полягає порушення його прав як споживача.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції вказаних розбіжностей не усунув та не сприяв з'ясуванню зазначених обставин.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 04 червня 2014 року та колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 22 червня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук