Ухвала

іменем україни

18 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Писаної Т.О.

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про оспорювання батьківства, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що з 07 жовтня 2005 року вони з відповідачем перебували у шлюбі, у якому вони мають трьох дітей: доньку ОСОБА_3, сина ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвами про народження, в яких батьком дітей зазначений ОСОБА_2 Діти проживають разом з нею, вона за ними доглядає, займається їх вихованням та забезпечує матеріально. Відповідач з сім'єю не проживає, не піклується про здоров'я дітей, їх фізичний і духовний розвиток, не бере участі у вихованні дітей, не надає матеріальної допомоги на їх утримання та будь-якої іншої допомоги сім'ї, дітей не відвідує, взагалі ними не цікавиться.

Діти від дня народження хворіють, потребують тривалого реабілітаційного лікування, в тому числі медикаментозного та постійного стороннього догляду, вони знаходяться на спеціальному штучному годуванні. Відповідач не забезпечує їм необхідного лікування, медично-діагностичного обстеження та спеціального штучного харчування.

Від дня народження дітей ОСОБА_2 свідомо нехтує виконанням покладених на нього законом батьківських обов'язків, не виявляє до дітей будь-якого батьківського піклування.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про оспорювання батьківства, посилаючись на те, що з 07 жовтня 2005 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_1, яка тривалий час не могла завагітніти, пояснюючи йому, що проблема полягає саме в його здоров'ї. У зв'язку з цим протягом останніх чотирьох років їхні шлюбні відносини були напружені. У вересні 2012 року вони з дружиною звернулися до медичного центру - Київського інституту генетики репродукції для застосування допоміжних репродуктивних технологій з метою запліднення дружини, де у нього були взяті необхідні для цього біологічні матеріали і де він написав письмову згоду на штучне запліднення. Після невдалої першої спроби його дружини завагітніти вони з ОСОБА_1 посварилися, вирішили розлучитися та припинили спільне життя і спілкування. У жовтні 2013 року йому стало відомо, що ОСОБА_1 народила трьох дітей. До відділу ДРАЦС він не з'являвся, однак був записаний батьком дітей, оскільки на той час перебував у шлюбі з ОСОБА_1 Йому невідомо, яким шляхом та коли ОСОБА_1 завагітніла, повторної згоди на застосування допоміжних репродуктивних технологій на цю вагітність він не давав, до медичного центру разом із ОСОБА_1 більше не звертався, оскільки відносини як чоловіка та дружини були припинені ще у листопаді 2012 року. Вважав, що його слід виключити із актових записів про народження кожного із дітей як батька, оскільки він не давав згоди на штучне запліднення своєї дружини і не визнає новонароджених дітей як батько.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05 серпня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них.

Судом установлено, що після народження дітей ОСОБА_2 ухиляється від обов'язків батька, які він зобов'язаний виконувати відповідно до чинного законодавства, що також підтверджується висновком Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 16 липня 2014 року № М-1306/2 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітніх дітей.

Крім того, судом взяті до уваги показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які підтвердили факт ухилення ОСОБА_2 від своїх батьківських обов'язків.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_2, суд виходив із наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 123 СК України у разі народження дружиною дитини, зачатої в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, здійснених за письмовою згодою її чоловіка, він записується батьком дитини.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 18 вересня 2012 року надав письмову згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій з метою, щоб його дружина ОСОБА_1 завагітніла та народила дитину.

Законодавством не передбачено необхідність надання чоловіком повторної згоди чи декількох згод на здійснення штучного запліднення дружини, тим більше ОСОБА_2 був роз'яснений порядок проведення лікування методом ЕКО та відомо про можливість потреби здійснення не однієї спроби, перш ніж настане вагітність.

Судом не взяті до уваги доводи ОСОБА_2 про те, що заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_1, яку 18 вересня 2012 року вони підписали та подали до Київського Інституту генетики репродукції, не можна вважати як доказ про надання їхньої згоди на штучне запліднення, оскільки ця заява не відповідає Інструкції про порядок застосування допоміжних репродуктивних технологій, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України 23 грудня 2008 року, оскільки порушення форми та змісту заяви в даному випадку не має правового значення для оспорювання батьківства.

Також судом установлено, що на час проведення повторного штучного запліднення ОСОБА_1 у березні 2013 року Інститут генетики репродукції вже не мав ліцензії на проведення таких процедур, проте ОСОБА_1, яку інститут не повідомив про цю обставину, не може нести відповідальність і ця обставина не може спростувати батьківство ОСОБА_2 відносно трьох новонароджених ІНФОРМАЦІЯ_1 дітей.

ОСОБА_2, будучи чоловіком ОСОБА_1 та знаючи, що вона повторно поїхала в березні 2013 року до Київського Інституту генетики репродукції для здійснення процедури штучного запліднення за допомогою взятих у нього раніше біологічних матеріалів, у разі незгоди, ніякі дії щодо відкликання своєї заяви (згоди) чи інше, що б свідчило про небажання ним здійснення штучного запліднення його дружини не прийняв, що також спростовує його доводи на підтримку зустрічних позовних вимог.

Згідно з висновком експертизи від 05 серпня 2014 року № 140, проведеної експертами Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», ОСОБА_2 може бути біологічним батьком дітей, народжених ОСОБА_1, з ймовірністю 99,999999 %, таким чином батьківство практично доведено.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що зазначені судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права; наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.О. Писана

судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур