АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 752/6174/14 Головуючий у 1 - й інстанції: Мирошниченко О.В.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3ОСОБА_9 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 січня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 заборгованість в розмірі 13 626,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість в розмірі 49 548 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 815 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду 1-ї інстанції не відповідають обставинам справи. Зазначає, що під час розгляду справи в суді 1-ї інстанції представником відповідача ОСОБА_3 неодноразово подавались заяви про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки ні позивач, ні її представник в судові засідання призначені на 26.06.2014 року, 08.10.2014 року, 11.08.2014 року, 14.10.2014 року, 19.11.2014 року не з'являлися, заяви про розгляд справи за їх відсутності не подавали. Проте, суд 1-ї інстанції проігнорував дані обставини та розглянув справу по суті. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд 1-ї інстанції не взяв до уваги той факт, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, що є безумовною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Помилковим є висновок суду 1-ї інстанції про те, що отриманий відповідачами на підставі розписок завдаток є боргом, оскільки між позивачем та відповідачами будь-які договори позики не укладалися. Поза увагою суду також залишилася та обставина, що відповідачі свої обов'язки за розписками про отримання завдатку виконали, проте, саме позивач відмовляється від укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач зверталась до відповідачів з вимогою повернути їй грошові кошти, у зв'язку з ухиленням останніх від укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Безпідставними є висновки суду 1-ї інстанції про те, що позивачка передавала грошові кошти відповідачам в доларах США, так як таких доказів матеріали справи не містять. За наведених обставин вважає, що рішення суду 1-ї інстанції є необгрутованими, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_9 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

ОСОБА_6 в судове засідання повторно не з'явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, а тому, колегія судів вважає можливим слухати справу в її відсутності.

31 березня 2015 року від ОСОБА_6 на адресу Апеляційного суду міста Києва надійшло електронне повідомлення про відкладення розгляду справи, оскільки її представник ОСОБА_8 перебуває у відрядженні до 15.04.2015 року. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин суду не надано, а тому колегія суддів вважає за можливе слухати справу у відсутності представника позивача.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання повторно не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, а тому, колегія судів вважає можливим слухати справу в його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_9, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 30 березня 2011 року ОСОБА_6 передала ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 16 000 грн. в якості завдатку за земельну ділянку в АДРЕСА_1, що підтверджується виданою ОСОБА_7 розпискою про отримання вказаних коштів.

27 квітня 2011 року ОСОБА_6 передала ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 8 800,00 грн. в якості завдатку за земельну ділянку в АДРЕСА_1, що підтверджується виданою ОСОБА_3 розпискою про отримання вказаних коштів.

31 травня 2011 року ОСОБА_6 ще передала ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 16 000 грн. в якості завдатку за земельну ділянку в АДРЕСА_1, що підтверджується виданою ОСОБА_7 розпискою про отримання вказаних коштів.

Оскільки в подальшому договір купівлі-продажу земельної ділянки між позивачем та відповідачами укладено не було, грошові кошти відповідачі позивачу в добровільному порядку не повертають, ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про стягнення основної суми боргу, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та відсотків за безпідставне користування чужими грошовими коштами.

Задовольняючи позов ОСОБА_6, стягуючи на її користь з ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 13 626,40 грн., а з ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 49 548 грн., суд 1-ї інстанції посилався на те, що отримані відповідачами від позивача грошові кошти є завдатком, в добровільному порядку відповідачі його позивачу не повертають, а тому є підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача в судовому порядку основної суми коштів, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та відсотків за безпідставне користування чужими грошовими коштами.

Проте, з такими висновками суду 1-ї інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає способом платежу, способом забезпечення виконання зобов'язання обома його сторонами, а також доказом факту укладення договору.

Згідно з ч.2 ст.570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Статтею 571 ЦК України встановлено правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Правила ст.571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку, як способу виконання зобов'язання, може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов'язання випливає із договору, укладеного сторонами.

Отже, оскільки між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і ОСОБА_7 договір купівлі-продажу земельної ділянки в АДРЕСА_1 укладено не було, то передані ОСОБА_6 ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 8800 грн. та ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 32 000 грн., згідно з вимогами ч.2 ст.570 ЦК України, є авансом і підлягають поверненню саме в тому розмірі, в якому були передані.

Проте, суд 1-ї інстанції не взяв до уваги вказані положення закону та прийшов до необґрунтованого висновку про те, що передані позивачем відповідачам грошові кошти є завдатком.

Колегія суддів також не може погодитись з висновками суду 1-ї інстанції про стягнення з ОСОБА_3 і ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 трьох відсотків річних в розмірі 3 500,00 грн. і 963,00 грн., інфляційних втрат, відповідно, в розмірі 5 792,00 грн. та 1 539,00 грн. та відсотків за безпідставне користування чужими грошовими коштами з ОСОБА_7 у розмірі 8 256,00 грн. , з ОСОБА_3- 2 270,00 грн., оскільки, у відповідності до вимог частини 2 статті 570 ЦК України, на відміну від завдатку, аванс не виконує забезпечувальної функції, а є способом платежу, тому авансовані платежі повертаються в тому ж розмірі, в якому надавалися без застосування штрафних санкцій та сплати відсотків.

Твердження апелянта про те, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, що є безумовною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З досліджених судом розписок про отримання грошових коштів від 3.03.2011 року, 27.04.2011 року та 31.05.2011 року не вбачається, що сторони визначили строк укладення договору купівлі-продажу та/або момент з настанням якого вони зобов'язуються укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, а тому правовідносини між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 і ОСОБА_7 носять триваючий характер.

Посилання апелянта на дату написання розписок, як на підставу початку перебігу строку позовної давності, є безпідставними, оскільки дата написання розписок про сплату авансу не може співпадати з моментом, коли особа дізналась про порушення своїх прав, свобод та охоронюваних законом інтересів.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 січня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 авансу в розмірі 8 800,00 грн. та з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 авансу в розмірі 32 000,00 грн.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 320,00 грн. та з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 витрати по сплаті судового збору в сумі 88,00 грн.

Керуючись ст.ст. 570, 571 ЦК України, ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача Шитої ВіриВолодимирівни Лаврука Віктора Івановича задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 (адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) суму авансу в розмірі 32 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) суму авансу в розмірі 8 800,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 (адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору в сумі 320,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору в сумі 88,00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: