Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22- ц/778/5178/15
Є.у.№ 317/5167/14-ц
Головуючий у 1-й інстанції: Ачкасов О.М.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс» про стягнення компенсації за затримку виплати сум, що підлягають виплаті в день звільнення,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 липня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 1992 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, звільнився з роботи у травні 2013 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. В день звільнення товариство не виплатило йому одноразову матеріальну допомогу, передбачену умовами колективного договору, а тому судовим рішенням від 03.06.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 08.07.2014 року, належні йому від підприємства кошти були стягнуті в судовому порядку. Посилаючись на те, що судове рішення виконано відповідачем тільки 30.09.2014 року, ОСОБА_2 просив на підставі ст.117 КЗпП України стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2013 року по 30 вересня 2014 року в загальній сумі 66 057,91 грн.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 23 липня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Запоріжкокс» на користь ОСОБА_2 66 057, 91 грн. в якості компенсації за затримку виплат сум, що підлягають виплаті працівникові при звільненні. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ПАТ «Запоріжкокс» посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на порушення вимог ст.116 КЗпП України підприємство не провело остаточного розрахунку з працівником в день звільнення, не виплатило одноразову матеріальну допомогу, передбачену умовами колективного договору, а тому на підставі ст.117 КЗпП України з нього на користь працівника підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і вимогам діючого законодавства.

Встановлено, що ОСОБА_2 з 28.01.1992 р. по 16.05.2013 р., тобто більше 20 років, працював слюсарем-ремонтником Запорізького коксохімічного заводу, правонаступником якого є ПАТ «Запоріжкокс» (а.с.14-16).

Згідно наказу № 93 ОСОБА_2 звільнений з ПАТ «Запоріжкокс» 16.05.2013 р. у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с.16).

Пунктом 5.4 розділу V Соціальні гарантії колективу Колективного договору ПАТ «Запоріжкокс» на 2011-2012 роки передбачений обов'язок адміністрації виплачувати працівникам підприємства у зв'язку із виходом на пенсію одноразову допомогу, розмір якої визначається залежно від стажу роботи на підприємстві, а саме: при стажі від 20 років і більше - в розмірі трьох середньомісячних зарплат (а.с.146-148).

Додатком до Колективного договору є Положення про виплату одноразової матеріальної допомоги працівникам ПАТ «Запоріжкокс» при звільненні за власним бажанням, затверджене 30 вересня 2011 року, яке визначає порядок та розміри виплати одноразової допомоги (а.с.153-154).

Будь - яких обмежень, щодо позбавлення працівників одноразової виплати у зв'язку з виходом на пенсію Колективний договір та «Положення про виплату одноразової матеріальної допомоги працівникам ПАТ «Запоріжкокс» не містять.

Оскільки в день звільнення ОСОБА_2 з роботи товариство не виплатило передбачену умовами колективного договору одноразову матеріальну допомогу, належні йому до виплати кошти стягнуті на його користь судовим рішенням від 03.06.2014 року, яке набуло чинності 08.07.2014 року (а.с.35-41).

На виконання судового рішення ПАТ «Запоріжкокс» 26.08.2014 р. платіжним дорученням перерахувало належну ОСОБА_2 матеріальну допомогу на депозитний рахунок Заводського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя (а.с.31).

Розпорядженням головного державного виконавця Заводського ВДВС м. Запоріжжя від 16.09.2014р. кошти, що надійшли від ПАТ «Запоріжкокс» перераховані на рахунок ОСОБА_2 (а.с.70)

Фактично на рахунок ОСОБА_2 належні йому від підприємства кошти поступили 30.09.2014р (а.с.8).

З позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні ОСОБА_2 звернувся до суду 12.12.2014 р. (а.с.1).

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року справа № 6-116цс15, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обов'язкової для всіх судів України.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, Постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року №6-116 цс15 дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Зважаючи на те, що остаточний розрахунок з працівником проведений 30 вересня 2014 року, а з відповідним позовом до суду працівник звернувся у грудні 2014 року, тобто в межах передбаченого ст.233 КЗпП України тримісячного строку, доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності являються безпідставними.

Посилання апелянта на неправильне визначення судом першої інстанції середнього заробітку і часу затримки розрахунку також безпідставні.

Розмір середнього заробітку ОСОБА_2 встановлений попереднім судовим рішенням, за яким з товариства стягнута одноразова допомога у розмірі трьох середньомісячних заробітків працівника. Розмір середнього заробітку ОСОБА_2 був предметом доказування у тій справі. Обставини, встановлені судовим рішенням, відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України носять преюдиційний характер і додатковому доказуванню не підлягають.

Суд першої інстанції правильно визначився і з часом затримки розрахунку - з дня звільнення працівника по день, коли на його рахунок надійшли належні йому кошти.

Доводи апелянта про те, що правила ст.117 КЗпП України не розповсюджуються на одноразову матеріальну допомогу також безпідставні, оскільки вказана норма права не містить виключення для заохочувальних соціальних виплат, передбачених колективним договором.

За положеннями ст.ст.10,16,18 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства.

Згідно ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

За вимогами ст.22 цього ж Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Положенням ст.97 КЗпП України передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Оскільки виплата одноразової матеріальної допомоги при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію передбачена умовами як галузевої угоди, так і колективного договору, вона відповідно до ст.97 КЗпП України і ст.2 Закону України «Про оплату праці» відноситься до сум, що підлягають виплаті працівникові в день його звільнення у строки, передбачені ст.116 КЗпП України. Джерело фінансування цих коштів ніякого правового значення не мають і на строки виплати не впливають.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Керуючись ст. ст.307,308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс» відхилити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 липня 2015 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: