АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А.І.

суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н.

при секретарі: Шерівській Ю.А.

з участю сторін: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, договору позики та витребування майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2014 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2012 року ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, договору позики та витребування майна.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 13 жовтня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було підписано договір позики на суму 280 000 гривень, та на забезпечення виконання вказаного договору між ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було підписано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала позивачам на праві спільної сумісної власності. При цьому вказують, що

_____________________________________________________________________________

№ 22ц/794/1468/2015 р. Головуючий у І інстанції: Слободян Г.М.

Категорія: 19/20 Суддя-доповідач: Владичан А.І.

договір купівлі-продажу фактично укладався для забезпечення повернення коштів за договором позики, жодних коштів за цим договором вони від ОСОБА_7 не отримували, так як не мали наміру продавати квартиру.

19 квітня 2012 року ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу відчужив спірну квартиру ОСОБА_3 За даних обставин була порушена кримінальна справа за фактом заволодіння шахрайським шляхом майном ОСОБА_5

Вважають, що даний договір є недійсним, оскільки вони не мали наміру відчужувати належну їм квартиру, а їх дії були спрямовані на передачу належного їм майна в іпотеку на забезпечення договору позики.

Також зазначають, що готівкових коштів, зазначених в договорі позики не отримували, оскільки ОСОБА_7 не віддав їх ОСОБА_5, а передав їх ОСОБА_9 для подальшої передачі ОСОБА_8

Неодноразово збільшуючи свої позовні вимоги, посилаючись на те, що гроші за договором позики вони не отримували та не мали наміру продавати спірну квартиру, просили суд визнати недійсним договір позики від 13 жовтня 2011 року; визнати договір купівлі-продажу спірної квартири від 13 жовтня 2011 року удаваним правочином, оскільки волевиявлення сторін договору було спрямоване на укладення договору іпотеки; визнати, що між ними та ОСОБА_7 під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 13 жовтня 2011 року фактично був укладений договір іпотеки; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири з тих підстав, що договір позики від 13 жовтня 2011 року повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. 230 ЦК України як укладений під впливом обману, а зазначений договір купівлі-продажу забезпечує недійсне основне зобов'язання (ч. 2 ст. 548 ЦК України); визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 19 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3; витребувати у ОСОБА_3 спірну квартиру та визнати за ними право власності на неї.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу в якій просять скасувати вищезазначене рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків обставинам справи.

Вважають, що для вирішення позову, суд повинен був не аналізувати зміст удаваного договору, а виявити, які відносини фактично були встановлені між сторонами на момент укладення спірного договору. Відповідач з метою максимального убезпечення своїх прав, як позикодавця, ініціював укладення удаваного правочину купівлі-продажу. Позивачі з цим погодилися, розуміючи, що фактично між сторонами встановлюються відносини іпотеки.

Укладаючи спірний договір купівлі-продажу, сторони мали намір забезпечити в такий спосіб виконання зобов'язань перед ОСОБА_7 за договором позики від 13 жовтня 2011 року, тому судом першої інстанції безпідставно проігноровано той факт, що уклавши спірний договір купівлі-продажу квартири, сторони фактично передали власну квартиру в заставу ОСОБА_11, і тому при підписанні цього договору він не сплачував позивачам вартість належної їм квартири.

Відмовляючи в позову судом не взято до уваги той факт, що вони втратили право власності на спірну квартиру внаслідок шахрайських дій у відношенні до них.

Крім того, посилаються на те, що договір позики від 13.10.2011 року повинен бути визнаний недійсним на підставі ст..230 ЦК України як такий, що був укладений під впливом обману.

В запереченні на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 05 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2014 року залишено без змін.

У поданих касаційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просять скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 05 березня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, якщо неповно з'ясовано судом обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що правовою підставою визнання спірних договорів, відповідно як договору купівлі-продажу квартири від 13.10.2011 року так і договору позики від 13.1- 2011 року позивачі визначили ч.3 ст.203, ч.1 ст.215, ст..ст.230,235 та 1051 ЦК України, тому вважав, що досліджені докази по справі в своїй сукупності з іншими дослідженими доказами, та обставин щодо мотиву укладення між ОСОБА_5 і ОСОБА_7 договору позики, встановленого в засіданні мотиву укладення договору позики і договору купівлі-продажу спірної квартири не мають істотного значення, і це є співмірним з вимогами чинного законодавства. Суд першої інстанції в своєму рішенні посилається на те, що позивачами в ході розгляду справи не доведено обставин,на які вони посилалися як на обґрунтування своїх позовних вимог.

Однак, колегія суддів в повній мірі не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволені позовних вимог.

Звертаючись до суду з позовною заявою про визнання недійсними договору позики та договору купівлі-продажу позивачі посилалися на те, що жодних грошових коштів ні за договором позики на суму 280000 гривень еквівалентних - 35000 доларів США, укладеним 13.10.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, ні за договором купівлі-продажу спірної квартири від цього ж числа, вони від ОСОБА_7 не отримували. Договір купівлі продажу квартири фактично був укладений для забезпечення повернення коштів за договором позики від 13.10.2011 року. внаслідок умисного введення їх в оману ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 не отримала позику в сумі 35000 доларів США, а цю суму грошових коштів отримав ОСОБА_9 для подальшої передачі ОСОБА_8, з метою вирішення питання наявної заборгованості як майнового поручителя ОСОБА_1 в банку.

Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що однією із підстав обґрунтування вимоги про визнання договору позики недійсним, як такий, що був укладений під впливом обману, позивачі посилались також на безгрошовість вказаного договору.

Згідно ч.1 ст.201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків .

Встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено договір позики від 13 жовтня 2011 року, за яким позикодавець ОСОБА_7 передав у власність позичальника ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 280000 грн., що еквівалентно 35000 доларам США, на строк до 20 квітня 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Визнання угоди недійсною внаслідок обману можливе лише за умови вчинення винною особою активних дій, спрямованих на формування у потерпілого хибної уяви щодо правової природи правочину та його істотних умов, правильна інформованість про які могла бути підставою для неукладання цієї угоди на запропонованих умовах.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Оглянувши матеріали справи колегія суддів встановила, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_12, підтвердив доводи позивачів, що грошові кошти в сумі 35 тисяч доларів США за договором позики позивачам не передавались, а наміри його довірителя були спрямовані саме на придбання спірної квартири а не заклад квартири в іпотеки перед зобов'язаннями за іншим договором - договором позики.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Визнання правочину недійсним з огляду на його вчинення всупереч вільному волевиявленню особи передбачено, зокрема, положеннями ст.ст.229-233 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього ж Кодексу), такий правочин визнається недійсним.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відсутні правовідносини з приводу позики грошових коштів в сумі 280000 гривень, що еквівалентно 35 000 доларів США, волевиявлення сторін договору не було направлено на укладення договору позики грошових коштів, тому в силу вимог ч.1 ст.1051 ЦК України через його безгрошовість, слід визнати недійсним.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) зокрема, для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність.

Натомість, відповідно до статті 665 ЦК України за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на момент купівлі спірної квартири відповідачем ОСОБА_3, а саме 19 квітня 2012 року, ОСОБА_7, як власник за відповідно дослідженими доказами, володів спірною квартирою з відома та волі позивачів, які про це знали і не вчиняли жодних дій щодо оскарження укладеного ними договору купівлі-продажу від 13.10.2011р. після його укладення. При цьому доводи позивачів про те, що цього вони не зробили внаслідок того, що чекали від ОСОБА_8 повернення коштів не заслуговує на увагу, так як судом було встановлено і вбачається з матеріалів дослідженої кримінальної справи (матеріали переписки між ОСОБА_8 і ОСОБА_9.), що ОСОБА_8 після домовленостей з ОСОБА_1 виїхав за кордон, і саме остання також в судовому засіданні цього факту не заперечувала.

Враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження.

Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею (передано за договором іншій особі, яка його відчужила) він не має право вимагати повернення майна від добросовісного набувача.

У той же час покупець не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були в установленому порядку визнані правомірними.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 13.10. 2011р. було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, власником якої була ОСОБА_5, співвласниками ОСОБА_1, ОСОБА_6, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом житлово-комунального господарства міськради 14 лютого 2001 року(а.с.127 т.1). За договором купівлі-продажу, посвідченого 13.10.2011 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В. за реєстровим номером 6522, ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_7 купив квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 126). За змістом п.3 вказаного договору, за погодженням сторін продаж квартири здійснювався за ціною 51191 грн. які були отримані Продавцями від Покупця до підписання даного договору. Згідно п. 4 оспорюваного договору купівлі - продажу, вбачається, що .. «Своїми підписами під договором Продавці підтверджують факт повного розрахунку за придбану квартиру відсутність щодо Покупця будь -яких претензій майнового характеру. Правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна сторонам договору було роз"яснено».

Посилання апелянтів на те, що укладаючи спірний договір купівлі-продажу, сторони мали намір забезпечити в такий спосіб виконання зобов'язань перед ОСОБА_7 за договором позики від 13.10.2011 року, тобто вказаний договір є удаваним, є безпідставним та спростовуються наступним.

На підставі ч.1 ст.235 ЦПК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Пленум Верховного Суду України в п.25 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що за удаваним правочином (ст.235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

За умовами договору своїми підписами під договором продавці підтверджують факт повного розрахунку за квартиру та відсутність щодо покупця будь-яких претензій, продавці зобов'язуються знятися з реєстраційного обліку та звільнити квартиру від особистих речей, предметів домашнього вжитку та обіходу до 20 квітня 2012 року (п.п.4,12 договору).

Доводи апелянтів з приводу того, що вищенаведений договір купівлі - продажу є удаваним, що волевиявлення сторін у договорі було направлено саме на укладення договору іпотеки квартири, яким приховувався договір купівлі - продажу, що кошти за квартиру позивачі не отримали спростовуються також наступними доказами:

заявами ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6 на адресу приватного нотаріуса Макеєвої Н.В. з приводу того, що відчужувана ними частка квартири АДРЕСА_1 є їх особистою власністю(а.с.134,137,143 в т.1); заявою ОСОБА_7 на адресу приватного нотаріуса Макеєвої Н.В.,що грошові кошти, які він витрачає на придбання спірної квартири є його особистою власністю, відсутні особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на вказані кошти відповідно до СК України(а.с.146 в т.1); поясненнями свідка Макеєвої Н.В. в судових засіданнях в суді першої інстанції, яка стверджувала, що позивачі та ОСОБА_7 звернулися до неї з приводу оформлення договору купівлі - продажу квартири, вона підготувала договір, сторони погодилися з його текстом, кошти перераховували у спеціальній кімнаті, в договорі був визначений час, до якого позивачі повинні були виписатися, позивач ОСОБА_5 під час укладення договору була спокійною, не повідомляла, що продає квартиру з примусу, не було ніяких заперечень з приводу укладеного договору. Позивач ОСОБА_5 пояснила в суді апеляційної інстанції, що не оскаржувала дії нотаріуса по укладенню договору купівлі - продажу квартири в установленому в законі порядку; поясненнями позивача ОСОБА_1, як свідка, в судовому засіданні в суді першої інстанції про те, що на умовляння ОСОБА_8, повіривши, що він допоможе з кредитом, погодилася на укладення договору купівлі - продажу квартири.

На думку колегії суддів, посилаючись в обставинах обґрунтування позовних вимог відносно того, що у позивачів було відсутнє волевиявлення на укладення спірного договору купівлі - продажу від 13.10. р. є безпідставним, оскільки з досліджених судом заяв відповідно позивачів до приватного нотаріуса Макеєвої Н.В. чітко вбачається, що як ОСОБА_5, так і ОСОБА_1, ОСОБА_6 вільно без тиску з боку ОСОБА_7 власноручно підписали заяви на відчуження спірної їм належної квартири, крім цього з заяв останніх вбачається, що факти викладені в заяві було повідомлено ОСОБА_7, про що він особисто розписався ( а.с. 134 - 154 т. 1) в свою ж чергу відповідно і ОСОБА_7 повідомив нотаріуса, що грошові кошти, які будуть витрачатися ним на купівлю спірної квартири є його особистою власністю; при цьому зазначив, що відсутні особи, які б поставити питання про визнання за ним права власності на ці грошові кошти (чи їх частку), про ці факти в свою чергу повідомлялися і позивачі (ас. 146 т.1).

Отже, як видно з наведеного, а також означені і досліджені вище докази повністю узгоджуються з п.11спірного договору купівлі - продажу (а.с. 126 т. 1) в якому вказується, що укладення договору відповідає інтересам сторін; волевиявлення сторін є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, і основне, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Відповідно до ч.1 ст.546, ч.1 ст. 575 ЦК України належне виконання зобов'язання може забезпечуватися іпотекою, яка є заставою нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Оскільки встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відсутнє зобов'язання з приводу позики грошових коштів, то відсутня необхідність забезпечувати належне виконання цього зобов'язання у виді іпотеки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим кодексом.

Матеріалами справи встановлено, що волевиявлення сторін у договорі купівлі-продажу, зокрема в першій черзі, продавців, було направлено саме на продаж спірної квартири. В такому разі до правовідносин сторін положення ч.2 ст.548 ЦК України застосовуватися не можуть.

Належними та допустимими доказами позивачі не довели наявність у них станом на 13.10.2011 року будь-яких інших грошових зобов'язань, належне виконання яких повинно було б бути забезпечене договором іпотеки квартири АДРЕСА_1.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянтів та їх представників не спростовують правильність висновку суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог про визнання удаваним договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1. від 13.10.2011 року, укладеного між ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та про визнання договору купівлі - продажу цієї квартири недійсним.

ОСОБА_7, як власник квартири АДРЕСА_1 відповідно до вимог ст.317 ЦК України вправі був розпорядитися цією квартирою на свій розсуд, а саме продати її відповідачу ОСОБА_3 за 226930 грн.(а.с.19-20 в т.1). Витребування спірної квартири у відповідача ОСОБА_3 можливе тільки з підстав припинення його права власності, визначених в ст.346 ЦК України. Таких підстав у справі не встановлено.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна є необґрунтованими та безпідставними, тому апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6 слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, і постановити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів ,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Шевченківького районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2014 року в частині визнання недійсним договору позики, скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання недійсним договору позики, задовольнити.

Визнати недійсним договір позики укладений 13 жовтня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: