Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_5, на рішення Тячівського районного суду від 25 листопада 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 03.10.2014 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей. Зазначав, що у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_7. Сім'я практично розпалася, тому що мати виїжджає на сезонні роботи до Російської Федерації, дітей залишає на батька, ними не цікавиться, не надає їм жодної матеріальної підтримки, водночас додому поверталася без будь-яких коштів, як особа без постійного місця проживання. Позивач вважає, що дружина веде за кордоном аморальний спосіб життя, бере у борг гроші, через що її розшукують люди, телефонують позивачу.

Судом розглядається справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, де дружина відмовилась від вимоги про залишення дітей на її вихованні, виїхала за кордон і фактично залишила дітей на батька. Позивач переконаний, що діти повинні проживати з ним у будинку його батьків, де створені всі необхідні умови, а сам він є приватним підприємцем, має постійний заробіток і спроможний забезпечити дітям належне утримання та виховання. Дружина неодноразово заявляла, що вивезе дітей до Росії, через що батько буде позбавлений можливості брати участь у їх вихованні. Відповідач зловживає алкогольними напоями, поводиться грубо, нецензурно лається, не має постійного доходу, тому відповідно до ст. 161 ч. 2 СК України діти не можуть бути передані матері на виховання. Водночас позивач, який наполягає на проживанні дітей з ним, не має наміру перешкоджати матері у здійсненні її прав та обов'язків щодо дітей.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив визначити місце проживання синів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, із батьком за адресою: АДРЕСА_4.

08.10.2014 ОСОБА_4 подала позов до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей. Мотивувала тим, що до 06.10.2014, коли Тячівський районний суд ухвалив рішення про розірвання шлюбу, перебувала в шлюбі з відповідачем, у них народилися сини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 Зберегти шлюб виявилося неможливим, оскільки відповідач постійно її ображав, влаштовував сварки, вигнав зі спільно побудованої хати, вона підозрює у відповідача психічний розлад, хоча раніше розцінювала це як особливості характеру чоловіка. Тепер вона змушена проживати у своєї матері. Одразу після проголошення рішення суду про розірвання шлюбу відповідач самовільно, без дозволу матері забрав дітей до себе.

Під час шлюборозлучного процесу ОСОБА_4 зняла вимогу про проживання дітей з нею саме через запевнення відповідача, що діти будуть проживати з нею. Вона любить дітей, бажає виховувати їх, бажала вирішити мирно проблеми, що виникли, не завдавати шкоди дітям. Насправді це відповідач веде аморальний спосіб життя, міг місяцями не приходити додому, він не працює, не має постійного доходу і не зможе тривалий час забезпечувати дітей, їх розвиток та виховання, тоді як позивач має добрі житлові умови, вищу освіту, не судима, до адміністративної відповідальності не притягувалася, не має хронічних хвороб і позитивно характеризується.

Посилаючись на ці обставини та вважаючи, що дітям краще буде при матері, ОСОБА_4 просила залишити дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, на її вихованні та утриманні за адресою: АДРЕСА_5.

Позивачі за обома позовами просили залучити до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача орган опіки та піклування Тячівської райдержадміністрації.

Ухвалою Тячівського районного суду від 30.10.2014 позови об'єднані в одне провадження.

Ухвалою Тячівського районного суду від 25.11.2014 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей залишено без розгляду з підстави, передбаченої ст. 207 ч. 1 п. 3 ЦПК України.

Рішенням Тячівського районного суду від 25.11.2014 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей задоволено, визначено місце проживання синів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, із батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою: АДРЕСА_4.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 17.03.2015 ухвалу Тячівського районного суду від 25.11.2014 про залишення без розгляду позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей залишено без змін.

ОСОБА_4, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_5, оскаржила рішення Тячівського районного суду від 25.11.2014, вказує на його необґрунтованість та необ'єктивність. Посилається, зокрема, на відсутність у справі доказів щодо місця роботи ОСОБА_3 та його доходів, на те, що саме через відсутність доходів у чоловіка вона виїжджала на заробітки до Російської Федерації. Висновок органу опіки та піклування був складений у відсутність дітей та апелянта, без врахування їх думки. Суд не врахував вимог закону щодо недопустимості, за винятком наявності виняткових обставини, розлучення дітей із матір'ю, а судова практика свідчить про те, що при розірванні шлюбу діти залишаються з матір'ю. Просить рішення суду скасувати та відмовити ОСОБА_3 у позові.

У письмових запереченнях на апеляцію ОСОБА_3 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін.

До початку розгляду справи до апеляційного суду надійшла заява від імені ОСОБА_4, датована 26.02.2015, у якій вона зазначає, що з позовом до суду вона не зверталася, підпис на заяві їй не належить, вона 06.10.2014 перебувала в Москві, працює в Російській Федерації. Оскільки ОСОБА_3 не дає згоди на вивезення дітей до Москви, вона не має іншого виходу, як погодитись із рішенням суду, яким дітей залишено з батьком. Просить її апеляційну скаргу на ухвалу Тячівського районного суду від 25.11.2014 залишити без розгляду, а рішення Тячівського районного суду від 25.11.2014 просить залишити без змін. Додала оригінал позовної заяви, яку, як вона зазначає, не підписувала. Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 17.03.2015 встановлено, що заяву від 26.02.2015 ОСОБА_4 спростувала, оскільки пояснила, що вона її не складала, не підписувала, до суду не надсилала і не підтримує, заяву підготував від її імені колишній представник у суді ОСОБА_11

Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянта ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_12, які скаргу підтримали; пояснення ОСОБА_3 та його представника адвоката Коржука І.І., які апеляцію не визнали, розглянувши на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність представника органу опіки та піклування, обговоривши доводи сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 уклали 12.03.2005 шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_7 (а.с. 6-8 т. 1). Рішенням Тячівського районного суду від 06.10.2014, що набрало законної сили 16.10.2014, шлюб між сторонами розірвано, у рішенні зазначено, що ухвалою цього ж суду від 29.09.2014 позов ОСОБА_4 в частині визначення місця проживання дітей за її заявою залишено без розгляду, позовні вимоги щодо порядку виховання і утримання дітей в даному провадженні не розглядалися.

ОСОБА_3 зареєстрований в АДРЕСА_4 в будинку своїх батьків, ОСОБА_4 зареєстрована в АДРЕСА_5, у будинку своїх батьків, що стверджується відмітками про реєстрацію в паспортах сторін (а.с. 5, 7 т. 2) та іншими матеріалами справи. На час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_4 повідомила, що тимчасово проживає у своєї сестри в м. Тячеві. Довідкою Виконкому Углянської сільської ради Тячівського району від 26.09.2014 № 2986, актом обстеження матеріально-побутових умов від 26.09.2014 та актом обстеження дворогосподарства від 28.10.2014 за адресою АДРЕСА_4, складеними депутатами сільради, даними характеристик сторін, складеними Углянським сільським головою у вересні 2014 р. (а.с. 14, 17-18, 20, 21, 52 т. 2), іншими матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 фактично проживає в АДРЕСА_4, з ним щонайменше з травня 2014 р. проживають обоє синів, які перебувають на його утриманні.

ОСОБА_3 з 04.07.2011 зареєстрований як фізична особа - підприємець, займається оптовою і роздрібною торгівлею сільськогосподарською продукцією та промисловими товарами, зареєстрований як платник єдиного податку (а.с. 19 т. 2). У справі немає документальних даних про обсяг доходу ОСОБА_3, однак, за його визнанням в апеляційному суді, яке не було спростоване, щомісячний обсяг його доходу складає близько 5000,00 грн, а ОСОБА_4 визнала, що за час, коли сторони спільно проживали, вона допомагала чоловіку в оформленні документів на сплату єдиного податку, який складав приблизно 300,00-400,00 грн на місяць. Отже, факт наявності у ОСОБА_3 регулярного щомісячного доходу визнаний сторонами як такий. Листом Тячівської райполіклініки від 18.11.2014 № 176 на запит місцевого суду повідомлено, що ОСОБА_3 у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога на обліку не перебуває (а.с. 47 т. 1).

Даних про місце роботи ОСОБА_4, про її доходи в справі немає, відсутність місця роботи та легалізованих доходів ОСОБА_4 визнала. 23.10.2014 ОСОБА_3 подав до Тячівського РВ УМВС України заяву про те, що цього дня близько 10 години в м. Тячеві по вул. Незалежності біля кафе «Пані Марія» ОСОБА_4 на ґрунті неприязних відносин спричинила йому тілесні ушкодження, заява 24.10.2014 внесена до ЄРДР, відкрито кримінальне провадження № 0001625 за попередньою правовою кваліфікацією ст. 125 ч. 1 КК України (а.с. 48 т. 1). ОСОБА_4 не були спростовані твердження ОСОБА_3 про те, що вона на тривалі проміжки часу виїжджає до Російської Федерації, внаслідок чого дітьми в цей час опікується батько. Факти виїзду ОСОБА_4 до Російської Федерації підтверджуються і документально, зокрема, 25.10.2014 о 13-46 к.ч. вона виїхала з України через пункт пропуску «Бачівськ» (а.с. 49 т. 1). ОСОБА_4 не надала чітких, прийнятних пояснень щодо місця своєї роботи за кордоном, характеру роботи, її оплати тощо.

У процесі підготовки Тячівською райдержадміністрацією як органом опіки та піклування висновку щодо розв'язання спору, були 13.10.2014 складені акти обстеження умов проживання за місцем реєстрації сторін. За адресою с. Угля, вул. Олени Суворової, 7 було зафіксовано наявність одноповерхового будинку, який складається з 3-х кімнат: приймальні, спальні, столової, а також коридору, ванної кімнати, варочної загальною площею приміщень у 100 кв. м, наявність усіх необхідних меблів, хороших умов для проживання, навчання, ігор та сну дітей, загалом створення батьком належних умов для проживання, виховання та розвитку синів (а.с. 51 т. 1). За адресою с. Угля, вул. Радянська, 118 було зафіксовано наявність одноповерхового будинку, який був предметом обстеження і складається з однієї кімнати, коридору та ванної кімнати загальною площею приміщень у 20 кв. м, зафіксовано відсутність кухні, наявність задовільних умов проживання, що потребують покращення, констатовано, що діти харчуються в будинку, де мешкає бабуся, для виховання та розвитку дітей не створено належних умов, відсутнє місце для навчання та ігор, є тільки місце для сну дітей, загалом комісія дійшла висновку, що матір'ю не створено належних умов для проживання, виховання та повноцінного розвитку синів. Водночас цим актом зафіксовано, що дворогосподарство складається з 3-х будинків (а.с. 53 т. 1).

24.10.2014 Тячівська райдержадміністрація склала висновок (вих. № 202) щодо розв'язання спору між батьками стосовно місця проживання дітей (а.с. 50 т. 2), яким констатувала, зокрема, що:

за час спільного проживання сторін ОСОБА_4 періодично виїздила до Російської Федерації залишаючи малолітніх дітей чи то на батька, чи то на бабусю (свою матір), мотивуючи тим, що чоловік не в змозі забезпечити сім'ю матеріально;

за словами ОСОБА_4, вона постійного місця роботи не має і для того, щоб утримувати дітей змушена виїжджати на заробітки, а дітей залишати на свою матір;

батько на сезонні роботи не виїздить, має постійний дохід по місцю проживання і має бажання бути постійно поруч з дітьми, займатися їх вихованням та утримувати їх;

на засідання комісії ОСОБА_4 не з'явилася, хоча була повідомлена про розгляд питання особисто.

Орган опіки та піклування визнав за доцільне залишити малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, на вихованні у батька ОСОБА_3, мешканця АДРЕСА_4.

Задовольняючи позов батька про визначення місця проживання дітей з ним, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності, з наявності належного висновку органу опіки та піклування зі спірного питання, що відповідає обставинам справи. Пославшись на положення ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України, на ст. 161 цього Кодексу, на принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959), відповідно до якого дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові та моральної й матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, суд дійшов висновку про наявність у даному випадку підстав для розлучення матері з дітьми. Суд взяв до уваги, що мати, на відміну від батька, не створила належних умов для проживання та виховання дітей, не має постійного місця роботи, виїздить за кордон на роботу і на цей період залишає дітей на вихованні у своєї матері в неналежних умовах.

Колегія суддів дійшла висновку про помилковість рішення суду першої інстанції, оскільки попри наведені вище факти, обставини і докази, попри висновок органу опіки та піклування не було встановлено виняткових обставин, які б тягли необхідність розлучення дітей з їх матір'ю, яка може змінити свою поведінку та обставини, що слугували для суду підставами для задоволення позову.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4 ЦПК України, апеляцію ОСОБА_4 слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у позові ОСОБА_3 - відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_5, задовольнити, рішення Тячівського районного суду від 25 листопада 2014 р. скасувати, у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді