22-ц/775/233/2015(м)
Головуючий у 1-й інстанції Хараджа О.О.
Доповідач Пономарьова О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Сороки Г.П.,

при секретарі Кравцові С.С.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача Щербакової Н.В., Яблонської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та діючої в його інтересах на підставі договору про надання правової допомоги адвоката ОСОБА_2, на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 січня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі ПАТ «ММК ім. Ілліча»), посилаючись на те, що з 04 лютого 2000 року він працював у відповідача на посаді контролера ВВО, після цього працював на посадах водія ВВО, водієм автотранспортних засобів в Управлінні безпеки, водієм автотранспортних засобів у автотранспортному цеху №2, інспектором бюро профілактики відділу режиму контролю та профілактики. Наказом № 49-к від 30 січня 2014 року позивач звільнений з посади інспектора бюро профілактики на підставі наказу №151 від 01 березня 2013 року «Про зміну організаційної структури ПАТ «ММК ім. Ілліча». Вважав вказаний наказ незаконним, оскільки звільнення не було викликане виробничою необхідністю. Змін в організації виробництва і праці, скорочення чисельності та штату на підприємстві не відбулося, відповідач не запропонував йому всіх вакантних посад, що були у штатному розписі, на обіймання яких він міг би претендувати, та без додержання правила переважного права на залишення на роботі. Зазначав, що незаконними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він оцінив у 10 000 грн. Позивач просив скасувати п.2 наказу ПАТ «ММК ім. Ілліча» №49-к від 30 січня 2014 року про його звільнення за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці, поновити його на роботі на посаді інспектора бюро профілактики відділу режиму, контролю та профілактики управління безпеки ПАТ «ММК ім. Ілліча», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до дати постановлення судового рішення в розмірі 77 691,52 грн. та 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також стягнути понесені ним витрати на правову допомогу.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 січня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ММК ім. Ілліча» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 та діюча в його інтересах на підставі договору про надання правової допомоги адвокат ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апелянти посилаються на те, що відповідач не довів суду наявність змін в організації виробництва та праці та в чому вони полягали, фактично скорочення чисельності та штату на підприємстві не відбулося, відповідач не запропонував позивачу всіх вакантних посад, що були у штатному розписі, на обіймання яких він міг би претендувати, при звільненні не врахував його переважного права на залишення на роботі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та діюча в його інтересах на підставі договору про надання правової допомоги адвокат ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити.

Представники відповідача ПАТ «ММК ім. Ілліча» Щербакова Н.В. та Яблонська С.І. заперечували проти доводів апеляційних скарг, вважаючи їх необґрунтованими, та просили залишити рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, пояснення представників відповідача, перевіривши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

При розгляді справи суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_1 має вищу освіту по спеціальності «Економіка підприємства» та здобув кваліфікацію спеціаліста з економіки підприємства. З 04 лютого 2000 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «ММК імені Ілліча», працював на посадах водія ВВО, водія автотранспортних засобів в Управлінні безпеки, водія автотранспортних засобів у автотранспортному цеху №2, з 16 листопада 2011 року переведений на посаду інспектора бюро профілактики відділу режиму контролю та профілактики Управління безпеки ПАТ «ММК ім. Ілліча». Згідно з п.2 наказу №151 «Про зміни організаційної структури ПАТ «ММК імені Ілліча» від 01 березня 2013 року передбачена ліквідація Управління безпеки, де працював позивач, а пунктом 3 вказаного наказу передбачено створення Управління безпеки та контролю. Таким чином, ліквідовано сім відділів у складі Управління безпеки комбінату та створено п'ять відділів у складі Управління безпеки та контролю. Зміни у внутрішній (організаційній) структурі юридичної особи потягли за собою скорочення чисельності 19 штатних одиниць. 19 березня 2013 року позивач ОСОБА_1 під розписку повідомлений про зміни організаційної структури ПАТ «ММК ім. Ілліча» та про скасування займаної ним посади інспектора бюро профілактики відділу режиму, контролю та профілактики управління безпеки, та про те, що він підлягає вивільненню не раніше, ніж через два місяці з моменту повідомлення в службу зайнятості інформації про це.

03 квітня 2013 року, 07 червня 2013 року, 07 серпня 2013 року, 18 вересня 2013 року, 18 грудня 2013 року та 08 січня 2014 року відповідно до чинного законодавства в межах існуючого штатного розпису позивачу пропонувалися інші посади, як ті, які були вільні у знов створеному управлінні безпеки і контролю, так і інші вільні посади, від яких він відмовився. Наказом № 49-к від 30 січня 2014 року позивач звільнений з посади інспектора бюро профілактики на підставі наказу №151 від 01 березня 2013 року «Про зміну організаційної структури ПАТ «ММК ім. Ілліча».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що при його звільненні відповідачем дотримано порядок розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, передбачений ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з чим правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При цьому при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Судом встановлено, що 01 березня 2013 року на підприємстві виданий наказ № 151 «Про зміни організаційної структури ПАТ «ММК імені Ілліча» за підписом Генерального директора підприємства, згідно з пунктом 2 якого передбачена ліквідація Управління безпеки, де працював позивач.

Пунктом 3 вказаного наказу передбачено створення Управління безпеки та контролю. Обов'язок ознайомити працівників підлеглих структурних підрозділів під підпис покладений, зокрема на директора по безпеці Комісарова Е.А.(п. 11 наказу). Таким чином, було ліквідовано сім відділів у складі Управління безпеки комбінату та створено п'ять відділів у складі Управління безпеки та контролю, що потягло за собою скорочення чисельності 19 штатних одиниць.

Суд, з огляду на зібрані докази (зокрема штатні розклади), оцінені в їх сукупності за правилами ст. 212 ЦПК України, встановив, що на підприємстві дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, у вигляді впровадженої власником зміни внутрішньої (організаційної) структури, викликаної нестабільною економічною ситуацією в країні, і доведено факт скорочення штату працівників внаслідок ліквідації Управління безпеки; роботодавцем дотримано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, зокрема, попередження не менше ніж за два місяці про наступне вивільнення, пропонування існуючих на підприємстві вакансій.

Доводи апеляційних скарг позивача та його представника про відсутність підстав для скорочення штату працівників є необгрунтованими.

Відповідно до положень ст. 62, ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, визначає кадрову політику, встановлює чисельність працівників, штатний розпис та підбирає на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, що закріплено і у Статуті ПАТ «ММК ім. Ілліча».

Суд першої інстанції, аналізуючи наведені норми вірно вказав, що в такому спорі не вправі обговорювати доцільність скорочення штату працівників, але має зобов'язання перевірити дотримання процедури звільнення працівника.

Як з'ясовано, позивач з дотриманням порядку, встановленого ст. 492 КЗпП України був повідомлений під підпис про звільнення.

В дотримання вимог ст. 42 КЗпП України на виконання наказу № 151 від 01 березня 2013 року на підприємстві створена комісія для розгляду кандидатур, які підлягають вивільненню з наступним працевлаштуванням.

Посилання апелянтів в апеляційних скаргах на нелегітимність попередження ОСОБА_1 від 19 березня 2013 року про звільнення, через підписання не уповноваженими особами, як вважають апелянти, не є слушними, оскільки директору з безпеки Комісарову Є.А. за п. 11 наказу № 151 від 01 березня 2013 року першим керівником підприємства поставлено в обов'язок ознайомити підлеглих працівників під підпис з наказом про зміни в організаційній структурі товариства і майбутнє вивільнення працівників, а за п. 7 цього ж наказу стало адміністративно підлеглим цій особі Управління безпеки і контроля.

Сповіщення роботодавцем державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників 12 квітня 2013 року, а не водночас з попередженням позивача 19 березня 2014 року, зважаючи на фактичне звільнення позивача майже через 11 місяців після такого попередження, не потягло порушень прав позивача. Тому, колегії суддів вважає, що ця обставина не може стати підставою для скасування судового рішення.

Як видно з протоколів засідання комісії з вивільнення працівників від 03 квітня 2013 року, 07 червня 2013 року, 07 серпня 2013 року, 18 вересня 2013 року, 18 грудня 2013 року та 08 січня 2014 року позивачеві пропонувались існуючі на поточний період вакансії, як в новоствореному відділі Управління безпеки і контролю, так і інші вакансії по підприємству, що відзначено відповідно в додатках № 15/1-483 від 01.04.2013р., № 15/1-758 від 15.05.2013р., № 15/1-1442 від 06.08.2013р., № 15/1-1710 від 09.09.2013р., № 06/1917 від 16.12.2013р., № 15/1 від 13.01.2014р.

Списки вакансій відповідають тим, що зазначені у змісті відповідних протоколів і позивач мав змогу пересвідчуватись в їх оригінальності в момент підписання цих протоколів, що не містять будь-яких зауважень позивача з цього приводу. Таким чином усуваються сумніви, висловлені в апеляційних скаргах позивача та його представника, щодо повноти перелічених вакансій, в тому числі і наявність вакансій новоствореного Управління безпеки і контролю.

На засіданні комісії 07 серпня 2013 року позивачу надане направлення для переговорів про можливість переводу на роботу на посаді спеціаліста провідного бюро контролю та оперативного реагування відділу внутрішньооб'єктового режиму та технічного контролю, однак у прийомі на роботу відмовлено через відсутність певної освіти. На засіданні комісії 08 січня 2014 року позивачу пропонувались посади, введені у штатний розпис листом №06/1917 від 16 грудня2013 року, а саме посади спеціалістів у групі диспетчеризації РСС управління безпеки та контролю, від яких він відмовився.

У грудні 2013 року позивач погодився на переведення його на посаду начальника відділу спеціалізованого контролю з окладом 15 000 грн. та на посаду начальника бюро аналізу діяльності у відділі спеціалізованого управлінського контролю з окладом 10 304 грн. в Управлінні безпеки і контролю. Але роботодавець відмовив в цьому, обґрунтувавши рішення відсутністю практичного досвіду на протязі 2 років керівника з організації колективної роботи у сфері контролю. Згодом підприємство, подовжуючи скорочення штату в напрямку оптимізації і економії фонду оплати праці, взагалі ліквідувало бюро адміністративного контролю в новоствореному Управлінні безпеки і контролю, а також декілька бюро у відділах внутрішньооб'єктового режиму і технічного контролю та відділу внутрішньої безпеки і контролю .

При цьому судом вірно враховано, що роботодавець, реалізуючи кадрову політику, закріплену статутом підприємства, і прагнучи підбору на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, вправі був прийняти таке рішення з переконливим обґрунтуванням.

Із урахуванням чисельності протоколів засідання комісії з працевлаштування, пропонування вакансій впродовж довготривалого часу (майже 11 місяців з моменту попередження до фактичного звільнення), беручи до уваги доступність на підприємстві для вивільнюваних працівників інформації щодо вакансій, доводи апелянтів про неповноту переліку наданих позивачу для ознайомлення вакансій є необгрунтованими, бо спростовуються зібраними вищенаведеними матеріалами, що вірно оцінені судом.

За таких обставин колегія суддів не знаходить порушень норм процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції клопотання позивача про витребувння доказів, яке повторно було заявлено в суді апеляційної інстанції.

З урахуванням пропонування позивачеві у встановленому порядку існуючих вакансій у новоствореному структурному підрозділі і по всьому комбінату, не вбачається ознак порушення прав позивача прийняттям на роботу зовнішніх кандидатів.

У зв'язку з цим є необгрунтованими доводи апелянтів про ненадання позивачу тих вакансій, на які він міг претендувати, не організацію його переведення у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційних скарг про наявність більшої кількості вакансій, аніж оприлюднювало підприємство, спростовуються матеріалами справи, а саме запропонованим позивачеві списком з більшою чисельністю вакансій по комбінату в загальної кількості 252 одиниці, що втілено в протоколі засідання комісії від 08 січня 2014 року, який засвідчено підписом позивача .

У апеляційних скаргах апелянти вказує на порушення роботодавцем процедури звільнення, що полягає не в одночасному наданні йому, разом з попередженням від 19 березня 2013 року переліку вакансій, а лише за збігом часу. Проте, з огляду на фактичне звільнення ОСОБА_1 через 11 місяців після попередження, не можна вважати порушеним його право на можливість залишитись працювати на підприємстві.

При вивільненні працівникові повинна бути запропонована робота за відповідною професією (спеціальністю) і тільки при відсутності такої роботи - інша робота, що є на підприємстві, в установі, організації. Що ж стосується вимог працівника про надання йому роботи вищої кваліфікації, ніж та, що він виконував, то це питання повинне вирішуватися роботодавцем відповідно до загальних положень про комплектування кадрів і просування по службі.

За таких обставин доводи апелянтів, що позивач не був ознайомлений у день попередження з вакантними посадами, які він мав займати за своєю кваліфікацією і спеціальністю, не відповідає обставинам справи і не є підставою для задоволення апеляційних скарг.

Ненадання позивачу переважного права на залишення на роботі як працівника з більш високою кваліфікацією, на що також як на підставу для поновлення на роботі в апеляційних скаргах посилається позивач та його представник, не свідчить про незаконність звільнення, оскільки таке право на підставі ч.1 ст.42 КЗпП України надається при скороченні чисельності чи штату працівників, а посада, яку займав позивач до звільнення, не скорочувалась. На підприємстві відбулися зміни в організації виробництва і праці, які призвели до скорочення чисельності та штату працівників. Крім того, при працевлаштуванні осіб, які підлягають вивільненню у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, переведення робітників, які підлягають вивільненню, на вакантні посади і робочі місця не діють правила про переважне право на залишення на роботі, що встановлені ст. 42 КЗпП України. Переважне право на залишення на роботі не є тотожнім праву на працевлаштування на нову посаду.

У зв'язку з ліквідацією всього структурного підрозділу Управління безпеки і неприйняття за узгодженням працівника і роботодавця пропозиції перевестись на іншу посаду, на яку б конкурентно претендували б і інша або інші кандидати, відсутні підстави вважати порушеним переважне право позивача на зайняття певної вакансії, про що помилково стверджують апелянти, вказуючи на недотримання вимог ст. 42 КЗпП України і п. 10.1 Колективного договору ПАТ «ММК ім. Ілліча». Суд першої інстанції вірно вмотивував відхилення доводів позову ОСОБА_1 в цій частині.

Таким чином, під час розгляду справи не встановлено порушень ч. 2 ст. 40 КЗпП України, оскільки звільнення позивача сталося після впевнення про неможливість його переведення, за його згодою, на іншу роботу.

Відтак, суд дійшов вірного висновку про дотримання щодо позивача процедури скорочення штату працівників в сенсі ст. 492 КЗпП України.

У січні 2014р. адміністрація ПАТ «ММК ім. Ілліча» спрямувала подання до профспілкової організації про надання дозволу на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням засідання профспілкового комітету управління ПАТ «ММК ім. Ілліча», що міститься в протоколі № 128 від 24 січня 2014 року, на якому був присутнім позивач, надано згоду на звільнення ОСОБА_1 Це рішення профспілки є чинним, не скасовано у встановленому законом порядку, у змісті рішення засвідчено, що позивачеві пропонувались вакансії, в тому числі і у новоствореному підрозділі Управління безпеки і контролю, від яких він відмовився.

Отже, доводи апеляційних скарг про порушення вимог ст. 43 КЗпП України не знайшли підтвердження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1, відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку.

Суд правильно застосував матеріальний закон, локальні акти підприємства, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача з посади інспектора бюро профілактики відділу режиму, контролю та профілактики Управління безпеки на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією цього структурного підрозділу, що супроводжувалось скороченням штату працівників, дотримання роботодавцем вимог ч. 2 ст. 40, 43, 49-2 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про скасування наказу про звільнення позивача, поновлення останнього на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем та його представником в суді апеляційної інстанції не надано.

Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Згідно із статтею 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, то підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування судового рішення апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та діючої в його інтересах на підставі договору про надання правової допомоги адвоката ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.М. Пономарьова

Судді: С.А. Зайцева

Г.П. Сорока