УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2015 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді Кучиної Н.Г.

при секретарі Соломон О.М.

з участю представника заявника ОСОБА_1

представника ДВС Рівненського

міського управління юстиції ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне скаргу ОСОБА_3 на рішення державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_4,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5

в с т а н о в и в :

До Рівненського міського суду звернулась ОСОБА_3 зі скаргою на рішення державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_4. В обґрунтування скарги посилається на те, що в провадженні державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_4 знаходиться виконавче провадження № 32947741 з примусового виконання виконавчого листа № 1715/3653/12, виданого 27.03.2012р. Рівненським міським судом про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Державним виконавцем 01.05.2014р. винесено постанову про арешт майна боржника та заборону на його відчуження.

06.04.2015р вона звернулась до відділу ДВС РМУЮ з заявою про надання розрахунку заборгованості по сплаті аліментів з моменту відкриття виконавчого провадження (11.06.2012р.) до дня звернення з відповідною заявою. Не зважаючи на те, що в заяві чітко зазначено період за який необхідно здійснити розрахунок, при його виконанні ОСОБА_4С, не враховано період червень 2012р. - грудень 2012р. У даному розрахунку вказано, що відповідно до її заяви від 13.01.2009р., заборгованість за період червень 2012р. - грудень 2012р. - відсутня. Враховуючи викладене, державний виконавець Левчук Ю.С. 22.10.2014 року виніс постанову про звільнення майна з- під арешту.

Вважає такі дії державного виконавця незаконними та такими, що не відповідають чинному законодавству, у зв'язку з чим просить визнати дії державного виконавця Левчука Ю.С. неправомірними та скасувати постанову про звільнення майна з під арешту № 32947741 видану 22.10.2014 року.

Ухвалою суду від 21.10.2015 року до участі у справі в якості третьої особи було залучено ОСОБА_5

В судовому засіданні представник скаржника - ОСОБА_1 підтримав скаргу в повному обсязі, з підстав викладених у ній. Додатково суду пояснив, що державний виконавець при вчиненні розрахунку заборгованості по аліментах неправомірно зазначив, що згідно заяви ОСОБА_3 заборгованість станом на 15.01.2013 року відсутня, у зв»язку з тим, що заяву, яку ОСОБА_5 пред»явив державному виконавцю, що була посвідчена нотаріусом була написана ОСОБА_3 ще до винесення рішення судом про стягнення аліментів і вказана заява не була предметом дослідження в судовому засіданні про стягнення аліментів, а в рішенні Рівненського міського суду та у виконавчому листі зазначено, що аліменти стягуються з 01.03.2012 року. Таким чином, вважає, що державний виконавець Левчук Ю.С., вказавши про відсутність у ОСОБА_5 заборгованості зі сплати аліментів за період червень 2012р. - грудень 2012р. у зв'язку із вищезгаданою заявою, фактично скасував рішення суду, яке набрало законної сили. Просить суд, скасувати постанову про звільнення майна з під арешту від 22.10.2014 року та визнати дії державного виконавця Левчука Ю.С. неправомірними.

Представник державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції - ОСОБА_2 вимоги, які зазначені у скарзі не визнав, вказав, що державний виконавець діяв у межах наданих йому повноважень, розрахунок наданої заборгованості ОСОБА_3 не визнавався в судовому засіданні невірним. ОСОБА_3 того, вказав, що скаржник пропустила строки звернення до суду. Просить у задоволенні скарги відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду скарги повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення учасників розгляду справи, оглянувши виконавче провадження та документи, долучені до справи, суд прийшов до таких висновків.

Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 27 березня 2012 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання дітей, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 450 грн., на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 01 березня 2012 року до досягнення дітьми повноліття ( а.с. 5)

27 березня 2012 року Рівненським міським судом було видано виконавчий лист за вказаним вище рішенням. ( а.с. 6)

11 червня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ( а.с. 7)

Судом також встановлено, що свої обов'язки щодо сплати аліментів, ОСОБА_5, не виконував належним чином, станом на 30.04.2014 року існував борг по аліментах в розмірі 15300 грн, у зв'язку з чим, державним виконавцем 01.05.2014р. видано постанову про арешт майна боржника та заборону на його відчуження.( а.с. 8)

Які слідує із заяви від 06.04.2015р. ОСОБА_3 звернулась до відділу ДВС РМУЮ з заявою про надання розрахунку заборгованості по сплаті аліментів з моменту відкриття виконавчого провадження (11.06.2012р.) до дня звернення з відповідною заявою. ( а.с. 10)

Не зважаючи на те, що в заяві чітко зазначено період за який необхідно здійснити розрахунок, при його виконанні, ОСОБА_4С, не враховано період червень 2012р. - грудень 2012р. У даному розрахунку вказано, що відповідно до її заяви від 13.01.2009р., заборгованість за період червень 2012р. - грудень 2012р. - відсутня. ( а.с. 11)

Суд не приймає до уваги доводи представника ВДВС ОСОБА_8 в тій частині, що виконавцем вірно здійснений розрахунок, з огляду на те, що вказана заява, що була подана ОСОБА_5 державному виконавцю від імені ОСОБА_3 від 13 січня 2009 року, про те, що ОСОБА_3 відмовляється від аліментів на період з 15.01.2009 року по 15.01.2013 року ( а.с. 37) не мала братись до уваги, оскільки була датована 13.01.2009 року, тобто ще до винесення рішення Рівненським міським судом від 27.03.2012 року, де чітко зазначено, що аліменти стягуються з 01 березня 2012 року.

Також судом встановлено, що державний виконавець, врахувавши те, що заборгованість станом на 15.01.2013 року відсутня, а інший борг було погашено 22 жовтня 2014 року виніс постанову про звільнення майна боржника з під арешту.

Суд вважає такі дії державного виконавця незаконними та такими, що не відповідають чинному законодавству, у зв'язку з таким.

Відповідно до ст. 1 Закону, виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з вимогами статті 17 Закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених Законом.

Для примусового виконання рішення, ухвали, постанови суду видається виконавчий лист письмовий документ встановленої форми і змісту, який видається судом загальної юрисдикції, і зобов'язує боржника, інших юридичних і фізичних осіб точно і своєчасно виконати рішення суду і сприяти державному виконавцю у примусовому їх виконанні

Згідно п.3.2. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом міністерства юстиції 02.04.2012р., підставою для вжиття заходів примусового виконання рішень є виконавчий документ, який пред'явлений до виконання в установленому Законом порядку.

Стаття 11 Закону визначає, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного у виконавчому документі, у спосіб та в порядку, встановленому цим виконавчим документом та Законом.

У виконавчому листі № 1715/3653/12, що виданий 27.03.2012р. Рівненським міським судом, чітко зазначено, що стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліментів на дітей, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, необхідно провадити, починаючи з 01.03.2012р.

Таким чином, державний виконавець Левчук Ю.С., вказавши про відсутність у ОСОБА_5 заборгованості зі сплати аліментів за період червень 2012р. - грудень 2012р. у зв'язку із заявою ОСОБА_3 від 13.01.2009 року, фактично не виконав рішення суду, яке набрало законної сили.

Частиною 8 ст.74 Закону передбачено, що після закінчення строку, передбаченого законом для стягнення аліментів, у разі відсутності заборгованості із сплати аліментів адміністрація підприємства, установи, організації, фізична особа, фізична особа - підприємець, які проводили відрахування, повертають постанову державного виконавця про стягнення аліментів органу державної виконавчої служби з відміткою про перерахування в повному обсязі стягувачу утриманих сум аліментів. У разі якщо утримані суми аліментів стягувачу не перераховані, державний виконавець письмово повідомляє стягувачу про розмір заборгованості, роз'яснює йому права та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Ст.60 закону України «Про виконавче провадження» містить перелік підстав для зняття арешту з майна боржника, зокрема:

*4.1. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

*Ч.З. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

*Ч.4.У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності -суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

*4.5. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Отже, враховуючи те, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1715/3653/12 не закінчене, а до суду з приводу зняття арешту з майна боржник не звертався, державним виконавцем Левчуком Ю.С. неправомірно знято арешт з майна, що належить ОСОБА_5

Таким чином, вищезазначені дії державного виконавця Левчука Ю.С, а саме встановлення відсутності заборгованості за період червень 2012р. -грудень 2012р., винесення постанови про зняття арешту з майна боржника під час незавершеного виконавчого провадження, суперечать статті 11 Закону, яка визначає, що обов'язком державного виконавця є здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного у виконавчому документі, у спосіб та в порядку, встановленому цим виконавчим документом та Законом.

Разом з тим, суд зауважує на таке: право на звернення із скаргою до суду передбачено ст. 383 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК), зокрема, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Відповідно, строки для звернення із скаргою зазначено у ст. 385 ЦПК України. Так, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Скаржник стверджує, що про незаконні дії державного виконавця вона дізналась з листа Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 21.09.2015 року, а тому дана скарга, на її думку подана з дотриманням процесуальних строків.

Проте, судом в судовому засіданні встановлено, що скаржник ОСОБА_3 про винесення державним виконавцем постанови про звільнення майна з під арешту стало відомо ще раніше.

З дослідженої судом заяви ОСОБА_3 на ім.»я в.о. прокурора міста Рівне ОСОБА_9 від 24.10.2014 року слідує, що ОСОБА_3 звертається в прокуратуру з заявою про неправомірні дії державного виконавця Левчука Ю.С., який самовільно зняв арешт з майна боржника ОСОБА_10 ( а.с.20)

З витягу з кримінального провадження № 0006752 внесеного до ЄРДР 28.10.2014 року вбачається, що від ОСОБА_3 надійшло повідомлення про притягнення до відповідальності службової особи ДВС за самовільне зняття арешту з майна( а.с. 21)

Оглянуті судом лист № 8 5768 від 19.05.2015 року, витяг з журналу відправлення кореспонденції на ім»я ОСОБА_3, а також позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_11 про визнання договору дарування недійсним від 26.05.2015 року ( а.с. 22-23, 24, 26-30) також свідчать про те, що ОСОБА_3 про винесення постанови про звільнення майна боржника з під арешту від 22.10.2014 року було відомо, ще з жовтня 2014 року.

Очевидним є те, що право подання скарги у ОСОБА_3 виникло ще 24.жовтня 2014 року ( день коли ОСОБА_3 подала заяву в прокуратуру, що свідчить, що вона знала про порушення її права), а тому передбачений законом десятиденний строк для звернення до суду зі скаргою на дії виконавця сплив.

Як роз'яснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, відмова в задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги скаржника є доведеними, проте, як слідує з матеріалів справи ОСОБА_3 про порушення свого права дізналась ще 24 жовтня 2014 року,а скаргу подала до суду 01 жовтня 2015 року, тобто за межами десятиденного строку звернення до суду. Клопотання про поновлення строків подано вже після початку розгляду справи по суті. В клопотанні ОСОБА_3 не навела поважних причин для його пропущення та підстав для поновлення строку в судовому засіданні не здобуто.

На підставі викладеного, п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року « Про судове рішення у цивільній справі», керуючись ст.ст.10,60,210, 383-388 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на рішення державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 - відмовити у зв»язку з пропуском строку звернення .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк апеляційної скарги.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_12