У х в а л а

30 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в частині перегляду Верховним Судом України рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватне акціонерне товариство «Західно-Український Консорціум», про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2015 року, у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк») відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року касаційну скаргу АТ «Укрексімбанк» відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2015 року залишено без змін.

25 вересня 2015 року АТ «Укрексімбанк» звернулось до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підстави неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, а саме частин першої, четвертої статті 559 ЦК України.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 жовтня 2013 року, 25 грудня 2014 року, 2 лютого 2015 року і постанови Вищого господарського суду України від 1 вересня 2010 року, 14 серпня 2012 року і 10 грудня 2014 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження в частині перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити з таких підстав.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 25 червня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишаючи без змін судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, погодився з їх висновками про те, що зобов'язання за договором поруки припинилися, оскільки умовами договору поруки передбачено його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором, однак банк звернувся із позовом до поручителів з пропуском передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку з моменту настання строку виконання основного зобов'язання.

Разом з тим у судових рішеннях судів касаційної інстанції, наданих для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 жовтня 2013 року касаційний суд, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог щодо визнання поруки припиненою, оскільки позивачем подано позовну заяву в межах передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2014 року касаційний суд, залишаючи без змін судові рішення, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для визнання поруки припиненою з підстав, передбачених статтею 559 ЦК України, оскільки умовами додаткових угод обсяг відповідальності поручителя стосовно суми кредитних коштів, розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, строків виконання зобов'язань щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами не збільшувався;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року касаційний суд, залишаючи без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог щодо визнання поруки припиненою, оскільки банк, пред'явивши у серпні 2009 року вимогу до боржника про дострокове повернення кредиту, звернувся до поручителя з відповідною вимогою лише у грудні 2013 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, передбаченого положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України;

- у постанові Вищого господарського суду України від 1 вересня 2010 року касаційний суд, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про задоволення позовних вимог щодо стягнення кредитної заборгованості солідарно з боржника і поручителя, оскільки умовами договору поруки передбачена відповідальність поручителя перед кредитором за невиконання або неналежне виконання зобов'язань боржником;

- у постанові Вищого господарського суду України від 14 серпня 2012 року касаційний суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, погодився з їх висновками про те, що при укладенні додаткових угод до кредитного договору згода поручителя не вимагалася, оскільки обсяг його відповідальності при цьому не збільшувався, так як договором поруки визначено ліміт відповідальності поручителя у конкретній сумі, а тому вказана сума підлягає стягненню з поручителя на користь банку;

- у постанові Вищого господарського суду України від 10 грудня 2014 року касаційний суд, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про те, що банк звернувся з вимогою до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання щодо повернення коштів поза межами шестимісячного строку, передбаченого положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, а тому порука припинилася і указана заборгованість не підлягає стягненню з поручителя.

Таким чином, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Ухвала Верховного Суду України від 18 листопада 2009 року, надана як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, не може бути предметом аналізу, оскільки в поданій заяві відсутнє посилання на зазначене рішення касаційного суду.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України в частині перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватне акціонерне товариство «Західно-Український Консорціум», про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в частині перегляду Верховним Судом України рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

Ю.Л. Сенін