РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2015 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира в складі:

головуючого - судді Кузнєцова Д.В.,

при секретарі с/з - Говорадло А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із указаним позовом в обґрунтування вимог за яким зазначив, що 21 серпня 2011 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно якого ОСОБА_4 зобов'язався передати ОСОБА_3 кошти в сумі 15 000 (п'ятнадцять тисяч) грн. 00 коп., а останній зобов'язався повернути позивачу зазначену суму грошових коштів у повному обсязі в 2013 році, або за першою ж вимогою. Свідками цієї домовленості і передачі частини коштів стали ОСОБА_5 та його знайомий ОСОБА_6. За домовленістю між сторонами позивач того ж дня 21.08.2011 року передав відповідачу кошти в розмірі 2 150,00 грн., а пізніше через Ощадний банк України, терміновим переказом "Швидка копійка", згідно договору позики перерахував відповідачу решту суми в розмірі 12 850 (дванадцять тисяч вісімсот п'ятдесят) грн. 00 коп., а саме:

30.08.2011 року переказ на суму 2 000,00 грн.;

11.10.2011 року переказ на суму 750,00 грн.;

15.03.2012 року переказ на суму 4 600,00 грн.;

15.05.2012 року переказ на суму 4 000,00 грн.;

31.05.2012 року переказ на суму 1 500,00 грн.

Гр. ОСОБА_4 вказує, оскільки на його усні вимоги повернути кошти відповідач не реагував, то 10.10.2013 року він направив гр. ОСОБА_3 письмову вимогу про повернення позики, але на даний час так і не отримав коштів.

Посилаючись на положення ст.ст. 625, 1049 ЦК України та з урахуванням уточнених вимог позивач просить суд стягнути із ОСОБА_3 на свою користь 15 000 (п'ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. заборгованості за договором позики, інфляційні втрати в 3 030 (три тисячі тридцять) грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 488 (чотириста вісімдесят вісім) грн. 22 коп., а всього 18 518 (вісімнадцять тисяч п'ятсот вісімнадцять) грн. 22 коп.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Добавила, що договір позики був укладений сторонами по справі в усній формі після одержання першої частини позики в сумі 2 150 грн., жодних розписок на підтвердження укладення договору позики не складалось, до того ж факт укладення договору позики підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями про переказ, які по своїй суті і є розписками. За словами представника позивача сторони по справі знайомі між собою, але у зв'язку із тим, що позивач мешкає у м. Києві, то позика надавалась останнім частинами шляхом грошових переказів. Також з пояснень представника позивача в судовому засіданні слідує, що жодних трудових відносин між сторонами по справі не існувало та в с. Старошийка Житомирського району у її довірителя жодного виробництва не було.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, просили відмовити в їх задоволенні за безпідставністю. Зазначили, що ніякої позики не було, а одержані від позивача кошти витрачались на виробничі потреби, оскільки сторони по справі працювали разом. За словами ОСОБА_3 він познайомився із позивачем, який і прийняв його на роботу, пов'язану із виготовленням дерев'яного вугілля в с. Старошийка Житомирського району. На період роботи відповідача із 2011 по 2012 роки останній за кошти ОСОБА_2, які той пересилав йому із м. Києва, виплачував заробітну плату робітникам, розраховувався за бензин, вигрузку печей тощо. Відповідач зазначає, що наразі виробництво зупинене, однак гр. ОСОБА_2 заборгував йому 6 000 грн. заробітної плати. З даного приводу відповідач звертався до різних інстанцій, зокрема правоохоронних органів, а тому вважає звернення гр. ОСОБА_2 із даним позовом як спробу своєрідної помсти за дії ОСОБА_3

Допитаний в якості свідка ОСОБА_7 підтвердив, що працював у гр. ОСОБА_2 на виробництві вугілля і знає, що відповідач одержував із м. Києва гроші на бензин та заробітну плату робочим. Про позику нічого не чув.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8 пояснив в судовому засіданні, що знає позивача із липня-серпня 2012 року, коли той займався виробництвом дерев'яного вугілля в с. Старошийка. З відповідачем також знайомий з липня 2012 року, останній був фактично управляючим на даному виробництві. За словами свідка, гр. ОСОБА_2 вигнав відповідача з роботи, але не розрахувався з ним по заробітній платі. У зв'язку із цим на місце виробництва, у с. Старошийка, приїжджала міліція. Свідок ОСОБА_8 дав показання, що чув від позивача погрози вчинити якійсь дії проти гр. ОСОБА_3 у зв'язку із зверненням відповідача до правоохоронних органів. Так само, як і свідок ОСОБА_7, нічого не чув про позику від гр. ОСОБА_2

Суд, заслухавши пояснення відповідача, представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку із наступним.

Судом встановлено, підтверджується копіями квитанцій та не заперечується сторонами, що за допомогою проведених у АТ "Ощадбанк" грошових переказів від 30.08.2011, 11.10.2011, 15.03.2012, 15.05.2012 та 31.05.2012 року відповідач ОСОБА_3 одержав від позивача 12 850 грн. Призначення платежу: "Терміновий переказ" (а.с. 3-6).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При цьому у ст. 1047 ЦК України закріплені вимоги, які стосуються форми договору, а саме договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Статтею 208 ЦК України передбачено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі, однак недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 218 ЦК України).

Судом встановлено, що постановою ст. о/у СДСБЕЗ Житомирського РВ УМВС України в Житомирській області ОСОБА_9 було відмовлено гр. ОСОБА_3 в порушенні кримінальної справи відносно гр. ОСОБА_2 за ст. 202 КК України за відсутністю в діях останнього ознак складу злочину. Однак, в матеріалах перевірки, зареєстрованих в ЖРЗПЗ №3831 від 15.08.2012 за зверненням гр. ОСОБА_3 щодо прийняття мір до гр. ОСОБА_2, що були надані Житомирським РВ УМВС України в Житомирській області на запит суду, містяться письмові пояснення громадян ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які підтвердили, що працювали в с. Старошийка у ФОП ОСОБА_2 на роботах, пов'язаних з випалюванням дерев'яного вугілля та вказали, що з ними працював також і гр. ОСОБА_3 Ці пояснення свідчать про перебування сторін у справі у трудових відносинах між собою, які офіційно оформлені не були.

Суд, з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України, критично оцінює надані гр. ОСОБА_5 свідчення, викладені у письмовій формі, з яких вбачається, що останній був свідком подій при яких гр. ОСОБА_3 домовлявся із гр. ОСОБА_2 про надання йому позики та був присутній при обговоренні механізму передачі грошей й, зокрема бачив, як позивач 21.08.2011 року передав відповідачу у позику кошти в сумі 2 150 грн. Дані показання гр. ОСОБА_5 давав не у судовому засіданні, не під час допиту в якості свідка, а тому вони не можуть вважатись доказами в розумінні ст. 57 ЦПК України.

Таким чином суд вважає, що позивачем ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів укладання між сторонами по справі договору позики, наявні в матеріалах справи квитанції про здійснення грошових переказів не є доказами існування між сторонами відносин як позичальника та позикодавця, а відтак вимоги про стягнення із відповідача заборгованості в сумі 15 000 грн., інфляційних втрат та 3% річних є безпідставними та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 203, 207, 208, 218, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 209, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, що не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.В. Кузнєцов