У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,Кадєтової О.В., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за договором перевезення, за касаційними скаргами ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2015 року про закриття провадження у справі,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 30 березня 2012 року між ним, як фізичною особою - підприємцем, та ОСОБА_7, як фізичною особою - підприємцем, був укладений договір перевезення вантажів із залученням третіх осіб, згідно з яким сторони погодили замовлення з перевезення вантажу - сировини на палетах за маршрутом Німеччина - Україна.

Актом приймання-передачі робіт від 11 квітня 2012 року підтверджується, що замовнику були надані транспортно-експлуатаційні послуги у вигляді міжнародного вантажного перевезення та виставлено рахунок на суму 33 023,53 грн, однак ОСОБА_7 кошти не сплатив, акт підписувати відмовився.

Крім того, 30 березня 2012 року, з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором від 30 березня 2012 року, між позивачем та ОСОБА_8 був укладений договір поруки.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором від 30 березня 2012 року в сумі 33 023,53 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2013 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 33 023,53 грн боргу за договором перевезення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості за договором перевезення з ОСОБА_8 та стягнення з відповідачів судових витрат скасовано та ухвалено нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 33 023,53 грн заборгованості за договором перевезення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості за договором перевезення з ОСОБА_7 скасовано та провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором перевезення закрито.

У касаційних скаргах ОСОБА_6, мотивуючи свої доводи порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2011 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скаргах доводи, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 взяті на себе зобов'язання за договором перевезення виконав належним чином, проте відповідач ОСОБА_7 зобов'язання за даним договором не виконав, у зв'язку з чим заборгованість за договором перевезення становить 33 023,53 грн, яка повинна бути стягнута солідарно, як з боржника ОСОБА_7, так і з поручителя ОСОБА_8

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором перевезення та закриваючи в цій частині провадження у справі, вважав, що спір про стягнення боргу за договором перевезення виник між ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7, тому підлягає розгляду в порядку господарського судочинства і не може розглядатися в одному провадженні зі спором про стягнення боргу за договором поруки, укладеним між ОСОБА_6 та поручителем ОСОБА_8, який повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості за договором перевезення з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та стягуючи вказану заборгованість лише з ОСОБА_8, виходив із того, що оскільки в даному випадку в одне провадження об'єднані вимоги за позовом ФОП ОСОБА_6 до ФОП ОСОБА_7, які виникли з укладеного ними договору перевезення і які підлягають розгляду в порядку господарського судочинства та позовом ФОП «ОСОБА_6 до фізичної особи ОСОБА_8, що виник з окремого договору поруки, який може бути самостійним та окремим предметом позову, тому в даному випадку заборгованість має бути стягнута лише з самого поручителя ОСОБА_8, який визнав заявлені до нього позовні вимоги, про що подав до суду відповідну письмову заяву.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовними заявами: підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ГПК України, господарським судам підвідомчі: в тому числі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається із матеріалів справи, 30 березня 2012 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_7, як замовником, та фізичною особою підприємцем ОСОБА_6, як виконавцем, було укладено договір, згідно з яким замовник доручає, а виконавець приймає на себе організацію перевезення вантажів в міському та міжміському сполученні, за рахунок замовника, шляхом залучення третіх осіб.

Перевезення вантажу - сировини на палетах здійснено за маршрутом Німеччина - Україна про що складено акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 11 квітня 2012 року та виставлено рахунок на суму 33 023,53 грн.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором 30 березня 2012 року між ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_8 був укладений договір поруки, згідно з яким ОСОБА_8 поручився перед кредитором ФОП ОСОБА_6 за виконання боржником ФОП ОСОБА_7 зобов'язань по оплаті наданих послуг з міжнародного перевезення, 3 % річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій за договором від 30 березня 2012 року.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до пункту 2.1. договору поруки від 30 березня 2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_8 поручитель відповідає перед кредитором солідарно з боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом так і від будь-кого з них окремо.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 02 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про стягнення боргу за договором від 30 березня 2012 року, апеляційний суд вказаних вимог закону та роз'яснень не врахував, та не звернув уваги на те, що договір поруки від 30 березня 2012 року, укладений між ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_8 нерозривно пов'язаний з договором перевезення від 30 березня 2012 року, укладеним між ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7, а також те, що ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є солідарними боржниками та відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України позивач (кредитор) скористався своїм правом вимагати виконання обов'язку від обох боржників разом, у зв'язку з чим дійшов до помилкового висновку щодо закриття провадження у справі.

З урахуванням того, що суд апеляційної інстанції дійшов до помилкового висновку щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про стягнення боргу, підлягає скасуванню і рішення суду апеляційної інстанції про стягнення боргу лише з поручителя ОСОБА_8, оскільки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є солідарними боржниками відповідно до договору поруки від 30 березня 2012 року.

За таких обставин, ухвалені судові рішення підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук