У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді Собіни І.М.

Суддів: Оніпко О.В., Хилевича С.В.

Секретар судових засідань Пиляй І.С.

З участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 10 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок та земельну ділянку,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаними позовними вимогами.

Рішенням Костопільського районного суду від 10 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 6260гривень 21коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_5 вказує, що рішення суду не відповідає вимогам ЦПК України, судом неповно з"ясовано обставини, що мають значення для справи та не доведено обставини, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що спірний будинок побудований в 1995 році.

В матеріалах справи відсутнє свідоцтво про право власності на будинок та його державна реєстрація.

Вважає, що суд неправильно застосував норми ст. 12 Закону України „Про власність" та ч. 1 ст. 22 КпШС, у даному випадку підлягав застосуванню ЦК України 2003 року оскільки, спір між сторонами виник вже після їх розлучення в січні 2012 року.

Спірне будинковолодіння не визнавалося судом спільним сумісним майном подружжя. Після скасування Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ 12 грудня 2014 року, позивачка ОСОБА_3 змінила та уточнила свої позовні вимоги та просила визнати за нею право власності на ? частини житлового будинку, надвірних споруд та земельної ділянки площею 0,0815га. при цьому суд вийшов за межі позовних вимог та поділив будинковолодіння.

Вважає, що запис у погосподарській книзі від 07 жовтня 2013 року не є доказом права власності на будинок оскільки такий порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу тривав до 19 січня 1996 року.

За життя його мати ОСОБА_6 склала заповіт на все своє майно на доньку ОСОБА_4 Незважаючи на наявний заповіт та спадкову справу ОСОБА_7 ще не оформила право власності на земельну ділянку та будинковолодіння.

Просив оскаржуване рішення скасувати та відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог.

У своїй апеляційній скарзі на рішення суду позивачка ОСОБА_3 вказує на незаконність рішення суду в частині відмови їй у визнанні за нею права власності на ? частини земельної ділянки площею 0,0815га., через неправильне застосування норм матеріального права.

Право власності на земельну ділянку площею 0,0815га., розташованої у с. Корчів"я Костопільського району, цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, виникло у ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії РВ № 068817 від 12 жовтня 2006 року.

Зазначала, що суд першої інстанції відмовляючи їй у визнанні права власності на ? частини цієї земельної ділянки, не врахував, що на цій земельній ділянці розташований будинок з надвірними будівлями, а тому у разі його поділу та виділу одному з подружжя конкретної його частини, будівель та споруд, переходить і право власності у розмірі частки права власності у спільному майні будинку відповідно до статей 120 ЗК та 377 ЦК України.

Просила в цій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її вимог.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_8 просив відхилити її, постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі, відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі і з"явились в судове засідання у межах апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, дійшла висновку про їх відхилення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 жовтня 1984 року по 24 січня 2012 року. від шлюбу мають троє дітей.

Згідно інформації виконкому Підлужненської сільської ради Костопільського району від 06 січня 2015 року господарство в с. Корчів"я рахувалося за ОСОБА_5, рік побудови житлового будинку 1995. В даному будинку були зареєстровані: ОСОБА_5 - голова домогосподарства, ОСОБА_3 - дружина та троє їхніх дітей (а.с.207,208).

На підставі рішення Підлужненської сільської ради №68 від 11 лютого 2003 року ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0815га. в с. Корчів"я для обслуговування житлового будинку.

Рішенням Костопільського районного суду від 18 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення витрат за комунальні послуги на утримання спірного будинку було встановлено, що сторони за час шлюбу набули спірний будинок, який є їх спільною сумісною власністю (а.с.20).

Зазначені обставини відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доведенню у даній справі.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В заяві про уточнення позовних вимог ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на ? частини житлового будинку та господарських споруд, ? частини присадибної земельної ділянки та стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати (а.с.161,162).

Суд обґрунтовано дійшов висновку, що доводи відповідача та його представника про те, що спірний будинок належав його батькам, а після їх смерті в порядку спадкування мав перейти до його сестри ОСОБА_4 є недоведеними.

Оскільки, належних та допустимих доказів реєстрації спірного будинковолодіння за іншою особою, не відповідачем суду надано не було, суд правомірно взяв до уваги запис у погосподарській книзі Підлужненської сільської ради, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 (а.с.208).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про незаконну відмову їй у визнанні права власності на ? частини присадибної земельної ділянки на якій розташований спірний будинок до уваги не заслуговують, оскільки відповідно до ст. 120 ЗК та ст. 377 ЦК України позивачка вимог про поділ будинковолодіння не заявляла та не просила про виділ їй конкретної частини будинку.

За наведених обставин апеляційна скарга позивачки також підлягає відхиленню.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. ст. 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Костопільського районного суду від 10 лютого 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена сторонами в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів починаючи з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І.М.Собіна

Судді: О.В.Оніпко

С.В.Хилевич