Справа № 305/2266/14-ц
Провадження по справі 2/305/59/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2015 року Рахівський районний суд закарпатської області у складі:

головуючого - судді Ємчук В.Е.

з участю: секретаря - Орос С.Ю.

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та об'єднаний зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсною окремої частини договору позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22.03. 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким він надав у позику грошові кошти на суму 100 000 гривень. Договором позики передбачено, що позичальник зобов'язується повернути кошти за вимогою позикодавця, але не пізніше тридцяти днів з моменту отримання такої вимоги. З метою отримання коштів ним на адресу боржника було надіслано вимогу про пред'явлення боргу від 01.09. 2014 року. Врезультаті направлення вказаної вимоги, відповідач повернув частину коштів - 35 000 гривень і залишок боргу становить 65 000 гривень. На телефонні дзвінки про повернення іншої частини боргу відповідач не реагує, спочатку пообіцяв повернути у найкоротші строки позичені кошти а останній час взагалі ігнорує його звернення на повернення боргу.

У зв'язку з вищенаведеним, ОСОБА_3 просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 65 000 гривень. Судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні, представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав, позов просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, позовні вимоги не визнав з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві.

Вимоги зустрічної позовної заяви, яка ухвалою суду від 17.12. 2014 року об'єднана в одне провадження з первісним позовом зводяться до наступного. Так в п. 3 Договору позики вказано, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до його підписання. Вказане зазначення в договорі призвело до того, що такий правочин втратив спрямованість на реальне настання правових наслідків, що повинні бути обумовлені ним - обов'язку позикодавця передати позичальнику грошові кошти. Договір позики повинен бути спрямований на виникнення обов'язку у позикодавця передати позичальнику грошові кошти. Однак укладений між сторонами договір позики містить лише права позикодавця, без його обов'язку передати грошові кошти. Він визнає, що підписав договір позики, однак під впливом тяжких для нього обставин. З огляду на відсутність власної спрямованості договору на реальне настання правових наслідків і пункт 3 Договору вказує на недійсність цієї частини договору. Грошові кошти від позивача він не отримував. Тому на підставі наведеного, просить визнати пункт 3 Договору позики від 22.03. 2014 року недійсним. Просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати, що складаються з 243,60 гривень судового збору.

Крім того, відповідач ОСОБА_2, в судовому засіданні показав суду, що 22.03. 2014 року він прибув до м. Ужгород в офіс ТОВ "Ортан" для проходження співбесіди з метою працевлаштування. Співбесіду проводив директор Товариства - позивач ОСОБА_3, який запропонував йому роботу торговим представником. Під час зустрічі, позивач вказав про необхідність підписання Договору позики, оскільки його робота пов'язана з фінансами позивача, і останній таким способом хоче захистити свої кошти від зловживань з його боку. ОСОБА_3, вказав, що якщо відповідач не підпише договору, той не прийме його на роботу. А він, будучи у тяжкому фінансовому становищі, потребував працевлаштування був змушений підписати такий договір. Після підписання вказаного договору, позивач пообіцяв, що після випробувального терміну поверне цей договір та прийме його офіційно на роботу. Після закінчення випробувального терміну, він зателефонував до позивача з вимогою про офіційне працевлаштування та про повернення договору позики, однак ОСОБА_3 відмовився. Договір позики йому позивач так і не надав, мотивуючи, що не може знайти такий.

Свідок ОСОБА_5, допитаний в ході судового розгляду показав суду, що він, як і відповідач ОСОБА_2, в один день проходили співбесіду у позивача, як директора ТОВ "Ортан", з метою працевлаштування. В той день від позивача будь-яких коштів не отримував, потім на роботу був влаштований офіційно, має трудову книжку з відповідними записами днів прийняття на роботу та звільнення. Вказав, що позивач не надавав грошових коштів відповідачу у день проходження співбесіди.

Свідок ОСОБА_6, показав суду, що також був присутній під час співбесіди та підписання оспорюваного договору між сторонами, однак позивач не передавав жодних коштів відповідачу ОСОБА_2

Заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частина 2 статті 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано підписаний сторонами договір позики від 22.03. 2014 року, зі змісту якого вбачається, що Позикодавець в особі ОСОБА_3 передав у власність Позичальникові ОСОБА_2, грошові кошти на суму 100 000 гривень, а Позичальник зобов'язався повернути Позикодавцеві вказану суму коштів на умовах, визначених договором.

З позицій вимог ЦК України, закріплених в ч. 2 ст. 1047, наявний в матеріалах справи договір позики від 22.03. 2014 року є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 2 Договору передбачено, що строк повернення позики, який визначений моментом пред'явлення вимоги, тобто позичальник зобов'язується повернути грошові кошти, які є предметом цього договору протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем письмової вимоги про повернення боргу.

Судом встановлено, що позивачем надсилалася вимога до відповідача про виконання договору позики від 01.09. 2014 року, і така відповідачем виконана частково, ним сплачено 35 000 гривень боргу, тому межі вимог позивача та, відповідно, судового розгляду, є вимога про стягнення з відповідача боргу в сумі 65 000 гривень.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичними вимогами, що пред'являються.

Невиконання або неналежне виконання зобов'язання вважається його порушенням, що тягне за собою негативні наслідки для сторони, що спричинила їх (ст. 610 ЦК).

Враховуючи, що у ОСОБА_2 перед позивачем існує грошове зобов'язання, письмовий договір позики є належним доказом існування зобов'язання, яке відповідач у визначений строк виконав частково, суд вважає, що підлягає до стягнення з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 65 000 гривень і вимоги первісного позову підлягають до задоволення.

Натомість, відповідач оспорює договір позики, а саме просить визнати недійсною окрему частину договору - пункт 3 Договору з підстав, що такий не спрямований на реальне настання правових наслідків, договір підписано ним під впливом тяжких для нього обставин, і вирішуючи доводи поданого зустрічного позову суд виходить з наступного.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Згідно зі ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину наступні: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1,4 ст.61 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач посилається на недійсність договору з підстав ч. 5 ст. 203 ЦК, однак у судовому засіданні не надано жодних доказів того, що при укладенні договору позики у сторін, зокрема у позивача не було наміру на створення наслідків, які випливають з умов договору.

Згідно ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідач вказує, що договір позики він підписав під впливом тяжких для нього обставин, натомість окрім зазначення в зустрічному позові такого міркування, жодних доказів не надав суду які саме обставини на момент укладення договору існували, які на думку відповідача та на оцінку суду, були "тяжкими".

За твердженням відповідача, він не отримував грошові кошти за договором позики, про що і вказали допитані судом свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_7, однак в даному випадку позивачем наданий підписаний сторонами договір позики, відповідач не оспорює даний договір позики з підстав передбачених 230-233 ЦК України, то такий не вправі оспорювати факт отримання грошових коштів виключно на підставі показань свідків (пояснення сторін) згідно ст. 1051 ЦК України. Жодних інших якихось доказів на підтвердження факту неотримання відповідачем грошових коштів не надано.

Наявний в матеріалах справи акт врегулювання взаємних вимог від 08.08. 2014 року, за яким сторонами врегульовані один до одного претензії фінансового та майнового характеру не вказує які саме питання узгоджено між сторонами, тому на думку суду, підписання такого акта сторонами, не свідчить про припинення зобов'язання за договором позики від 22.03. 2014 року.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем не надано жодних доказів недійсності оспорюваного правочину, тому і частина такого, як складова договору позики, не може судом бути визнана недійсною.

Згідно положень ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Згідно квитанції № 9977975 від 16.10. 2014 року, позивачем ОСОБА_3, при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в сумі 650,00 гривень, тому з врахуванням задоволення судом вимог первісного позову, суд вважає стягнути ці витрати з відповідача на користь позивача.

У зв'язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову, судові витрати, що складаються з 243,60 гривень судового збору за подання зустрічної позовної заяви, слід залишити за відповідачем ОСОБА_2

На підставі наведеного, ст.ст. 10, 58, 60, 88, 212, 213, 223 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, мешканця АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3, мешканця АДРЕСА_1 65 000 (шістдесят п'ять тисяч) гривень боргу, згідно договору позики від 22.03. 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_2, мешканця АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3, мешканця АДРЕСА_1 судові витрати, які складаються з 650 (шістсот п'ятдесят) гривень судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсною окремої частини договору позики - відмовити.

Судові витрати, що складаються з 243,60 (двісті сорок три гривні шістдесят копійок) гривень судового збору за подання зустрічної позовної заяви залишити за відповідачем ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржено у судову палату з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області через Рахівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ємчук В.Е.

З оригіналом вірно,

Суддя Рахівського районного суду: Ємчук В.Е.