У Х В А Л А

Іменем України

11 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Готри Т.Ю., Кеміня М.П.

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду від 12 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Рахівська міська рада, про поділ майна подружжя та визначення порядку користування нерухомим майном, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту окремого проживання та стягнення суми, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Рахівська міська рада, про поділ майна подружжя та визначення порядку користування нерухомим майном.

Позовну вимогу обґрунтовувала тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.04.2003 року їй та її колишньому чоловіку ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить будинок за адресою АДРЕСА_1

09.12.2011 року шлюб між нею та відповідачем розірвано згідно рішення Рахівського районного суду.

На даний момент між ними виник спір щодо користування нерухомим майном, а відтак з урахуванням змінених позовних вимог просила суд поділити житловий будинок в натурі.

У лютому 2014 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву в якій просив встановити факт його окремого проживання з ОСОБА_3 з 01.09.2009 року по 19.12.2011 року та стягнути з ОСОБА_3 на його користь 94 662,64 грн. виплачених ним за цивільно-правовими зобов'язаннями ОСОБА_3

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що 26.09.2007 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір згідно якого остання отримала кредит в сумі 60 000 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором укладено договір іпотеки від 26.09.2007 року, за яким надано в іпотеку будинок, що є предметом спору.

ОСОБА_3 не виконувала своїх зобов'язань належним чин6ом, хоча кредит нею був отриманий для погашення заборгованості перед певною організацією, допущеною внаслідок халатних дій.

З метою недопущення відповідних санкцій, які могли мати місце внаслідок невиконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань, ним сплачувалися всі платежі відповідно до кредитного договору, а 20.07.2011 року після чергового попередження про наявність заборгованості та можливих санкцій він сплатив загальну заборгованість та виконав у повному обсязі зобов'язання ОСОБА_3 перед ПАТ «Промінвестбанк».

Вважає, що такі кошти повинні бути стягнуті на його користь, так як з 01.09.2009 року він фактично не проживав із своєю дружиною, оскільки вона виїхала в Чеську Республіку. З того часу вони не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, у зв'язку з чим фактично перебували в режимі окремого проживання. Виконавши такі обов'язки за кредитним договором як третьою особою до нього перейшли права кредитора.

За таких обставин, посилаючись на ст.ст. 119, 120СК України, ч.3 ст. 528 ЦК України, просив суд встановити факт його окремого проживання з ОСОБА_3 з 01.09.2009 року по 19.12.2011 року та стягнути з ОСОБА_3 на його користь 94 662,64 грн. виплачених ним за цивільно-правовими зобов'язаннями ОСОБА_3

Ухвалою Рахівського районного суду від 06.02.2014 року обидва позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Рахівського районного суду від 12.12.2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Поділено житловий будинок АДРЕСА_1 згідно варіанту ІІ судової будівельно-технічної експертизи. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за відхилення від реальної частки в сумі 29 823,50 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити частині вирішення первісного позову, зменшивши грошову компенсацію до 7880,51 грн., та скасувати в частині відмови в задоволенні зустрічного позову, ухваливши в цій частині нове рішення про задоволення його зустрічного позову. Зокрема зазначає, що суд стягуючи грошову компенсацію в сумі 29 828,50 грн. послався на висновок експерта у якому вказана ринкова вартість будинку в сумі 411 017,80 грн., однак не звернув уваги, що в цьому ж висновку зазначено, що дійсна вартість житлового будинку згідно витратного методу становить лише 112 876,40 грн. Вважає, що саме з цієї суми слід будо виходити при визначенні розміру грошової компенсації. Стосовно зустрічного позову, то вважає, що були всі підстави для його задоволення. Ним був доведений факт не проживання з ОСОБА_3, починаючи з 01.09.2009 року. Також ним був доведений факт повної сплати кредиту ОСОБА_3, однак суд безпідставно не застосував приписи ст.ст. 526-528 ЦК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині стягнення грошової компенсації за відступ від реальних часток та щодо відмови в задоволенні зустрічного позову, то колегія суддів, згідно приписів ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Відповідно до приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, починаючи з 05.05.1984 року. Шлюбні відносини були припинені на підставі рішення Рахівського районного суду від 09.12.2011 року (а.с.13).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно будинок за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по ? частці. (а.с.6).

Задовольняючи первісний позов частково, суд першої інстанції поділив нерухоме майно згідно висновку №ІІ судової експертизи та стягнув грошову компенсацію за відступлення від реальних часток. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з його безпідставності та недоведеності.

З даним висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та нормах матеріального і процесуального права.

З приводу визначення розміру грошової компенсації, який оспорюється апелянтом колегія суддів констатує наступне.

Як вбачається з судового рішення, суд поділив житловий будинок між сторонами згідно варіанту ІІ експертизи, за яким ОСОБА_2 виділено на 6,4 кв.м. більше, а відтак на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню грошова компенсація за відхилення від реальних часток.

Як роз'яснено в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір грошової компенсації, виходячи з визначеної експертом порівняльним підходом реальної ринкової вартості будинку, за яку він може бути проданий в даній місцевості. Посилання апелянта на зазначену в експертизі дійсну вартість будинку в сумі 112 875,40 грн. визначену за витратним підходом не може братися до уваги, оскільки як зазначено в самій експертизі витратний підхід носить лише інформативний характер, а ринкова вартість визначається саме за порівняльним підходом.

Таким чином рішення суду першої інстанції в частині стягнення грошової компенсації є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування в цій частині немає.

З приводу зустрічного позову ОСОБА_2 колегія суду констатує наступне.

Однією з вимог зустрічного позову є встановлення факту окремого проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 з 01.09.2009 року по 19.12.2011 року.

Відповідно до ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

З даної норми слідує, що режим окремого проживання подружжя встановлюється рішенням суду за заявою подружжя або позовом одного з них. Такий режим встановлюється з моменту набрання законної сили відповідним судовим рішенням та поширюється на майбутнє.

Порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення визначений Главою 6 ЦПК України.

В частині 1 ст.256 ЦПК України наведений перелік фактів, які можуть встановлюватися судом і серед цього переліку немає встановлення факту окремого проживання.

Відповідно до ч.2 ст. 256 ЦПК України (на яку в тому числі посилається апелянт в апеляційній скарзі) у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Однак, оскільки в даному випадку законом (ст.119 СК України) чітко визначений порядок встановлення режиму окремого проживання подружжя, то такий не може бути визначений шляхом встановлення факту, і тим більше після того як шлюб між сторонами розірвано, а відтак суд правомірно відмовив у задоволенні даної вимоги ОСОБА_2

Що стосується вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 на його користь 94 662,64 грн. виплачених ним за цивільно-правовими зобов'язаннями, то з цього приводу слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 26.09.2007 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір згідно якого остання отримала кредит в сумі 60 000 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором укладено договір іпотеки від 26.09.2007 року, за яким надано в іпотеку будинок, що є предметом спору. При цьому ОСОБА_2 є майновим поручителем. Хоча матеріали справи взагалі не місять копій вказаних кредитного та іпотечного договорів, однак про їх укладення свідчать відповідні листи та довідки ПАТ «Промінвестбанк» і крім того ці обставини сторонами по справі визнаються та не заперечуються.

З зустрічної позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_2 слідує, що вказана позовна вимога ним обґрунтована з посиланням на приписи ч.3 ст. 528 ЦК України.

Згідно даної норми інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов'язанні і застосовуються положення статей 512 - 519 цього Кодексу.

Обов'язковою умовою застосування даної норми є існування реальної небезпеки втрати права на майно боржника (право оренди, право застави тощо). Така небезпека не повинна бути ілюзорною, а її існування повинно підтверджуватися відповідними вимогами кредитора (зокрема про можливе звернення стягнення).

Однак матеріали справи не містять жодних доказів того, що в момент коли здійснювалося повне погашення кредиту для ОСОБА_2 існувала реальна небезпека втратити права на нерухоме майно, в тому числі шляхом пред'явлення ПАТ «Промінвестбанк» вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В матеріалах справи наявна лише одна вимога про усунення порушень кредитного договору від 08.04.2008 року (а.с.42), однак така не може братися до уваги, оскільки: по-перше дана вимога адресована виключно ОСОБА_3, а не ОСОБА_2; по-друге така вимога пред'явлена 08.04.2008 року, тобто задовго до повного погашення кредиту; по-третє в даній вимозі лише ставилося питання про погашення поточної заборгованості по кредиту на загальну суму 2549,82 грн., яка є незначною.

Інших будь - яких вимог від ПАТ «Промінвестбанк», адресованих в першу чергу ОСОБА_2, щодо дострокового повернення кредитних коштів, із зазначенням інформації стосовно можливого звернення стягнення у разі їх невиконання - матеріали справи не містять.

З приводу довідки від 18.07.2011 року (на яку також посилається апелянт обґрунтовуючи необхідність погашення ним кредиту 20.07.2011 року), то така є лише довідкою про загальну заборгованість по кредиту, в якій не зазначено жодних вимог до боржника чи майнового поручителя (а.с.43). З даної довідки вбачається. що на той момент прострочена заборгованість становила лише 11 157,02 грн. (6098,93 + 4573,42 + 484,67 = 11 157,02), в той же час як строковий кредит (який підлягав погашенню в майбутньому згідно графіку до 25 вересня 2017 року) становить аж 37 000 грн.

Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не надано жодних доказів на підтвердження того, що станом на 20.07.2011 року існувала реальна небезпека втратити права на майно боржника, а відтак суд правомірно відмовив у задоволенні даної вимоги за недоведеністю.

Крім того, колегія суддів констатує, що оскільки кредит було погашено за період перебування сторін в зареєстрованому шлюбу, то вказані грошові кошти вважають спільним майном подружжя (це презюмується), а відтак інший із подружжя не вправі ставити питання про їх повернення згідно норм СК України.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовуються, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рахівського районного суду від 12 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді