Справа № 639/8381/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді Труханович В.В.

за участю секретаря - Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський автомобільний завод», 3-ті особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Управління праці та соціального захисту населення Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про поновлення порушеного права та визнання дій протиправними, суд

ВСТАНОВИВ:

18 вересня 2015 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась ОСОБА_1 з позовом до ДП «Харківський автомобільний завод», 3-ті особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Управління праці та соціального захисту населення Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, в якому просила суд поновити порушені права, визнати дії ДП «Харківський автомобільний завод» з приводу звільнення 19.06.2012 року ОСОБА_2 по ст. 38 КЗпП протиправними.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 16.11.2009 року відповідач по справі, являючись власником будинку АДРЕСА_1, видав ордер №001073 на квартиру №51 в даному будинку. Ордер був виданий на батька позивача - ОСОБА_2, працюючого на заводі інженером.

У вказаній квартирі були зареєстровані ОСОБА_2, як основний наймач, ОСОБА_1, та ОСОБА_3

19.06.2012 року ОСОБА_2 був звільнений з заводу за власним бажанням.

Позивач вказує, що керівництво заводу, шляхом обману, замість оформлення звільнення у зв'язку з виходом на пенсію, звільнили батька позивача за власним бажанням.

Позивач вважає, що такими діями відповідач порушив права ОСОБА_2 та її права, і права її дитини, у зв'язку з чим вона і звернулась до суду з даним позовом.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_4, який діє на підставі договору від 18.09.2015 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримав, підтвердив обставини, викладені в ньому, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача, Борисенков Є.В., який діє на підставі довіреності від 28.01.2015 року, в судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на сплив позовної давності.

Треті особи в судове засідання не з'явились, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причина неявки суду невідома.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Розглядаючи даний позов суд виходить з положень Цивільного кодексу України щодо способів захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони є визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

З урахуванням наведеного, важливого значення набуває необхідність належного з'ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд з'ясовує характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що 16.11.2009 року Виконавчим комітетом Жовтневої районної у м. Харкові ради було видано Ордер на житлове приміщення №001073 на ім'я ОСОБА_2 разом з родиною з трьох осіб на право заняття житлового приміщення житловою площею 20,5 кв.м., яке складається із двокімнатної квартири по АДРЕСА_1 Склад родини: ОСОБА_2 - основний наймач, ОСОБА_3 - син, ОСОБА_6 - донька. (а.с. 5)

Прізвище позивача ОСОБА_6 було змінено на «Іваненко» у зв'язку із реєстрацією шлюбу 13.09.2014 року, про що свідчить Свідоцтво про шлюб НОМЕР_1. (а.с. 8)

19 червня 2012 року ОСОБА_2 було звільнено з ДП «Харківський автомобільний завод» за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України. (а.с. 29)

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер. (а.с. 10)

Представник позивача пояснив в судовому засіданні, що на його думку звільнення ОСОБА_2 було протиправним та порушує права позивача у справі, оскільки після звільнення ОСОБА_2 відповідач звертався до суду з вимогою про виселення позивача та членів її родини із займаного житлового приміщення.

Отже, судом було з'ясовано, що порушеними вважаються права ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, на проживання у квартирі АДРЕСА_1, що і стало підставою для даного позову.

Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В даному випадку позивачем обрано спосіб захисту цивільного права у вигляді визнання звільнення ОСОБА_2 протиправним.

Проте, суд вважає, що такий спосіб захисту цивільного права є в даному випадку невірним, та не відповідає характеру спірних правовідносин, у зв'язку з чим зазначає наступне.

Право особи на житло, закріплене ст. 47 Конституції України та право на місце проживання, закріплене ст. 310 ЦК України, є особистими немайновими правами особи.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оспорювання суб'єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб'єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі. Якщо таким органом є суд, то особа, чиє право оспорюється, може вимагати його визнання.

Таким чином, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Виходячи із характеру спірних правовідносин, належним способом захисту порушених оспорюваних чи невизнаних житлових прав ОСОБА_1 в даному випадку є визнання такого права.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Аналіз положень ЦК України, надає змогу дійти висновку, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, не відповідає положенням ст. 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, то порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12 червня 2013 р. у справі № 6-32цс13).

За таких обставин, спосіб захисту, обраний позивачем (визнання звільнення протиправним), не передбачений ч.2 ст. 16 ЦК України, не є ефективним, та не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, та наслідкам спричиненим порушенням, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд також зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Натомість, в позовних вимогах ставиться питання про захист трудових прав, нині померлого, ОСОБА_2 - батька позивача, що не відповідає положенням вказаної статті, та принципам цивільного процесуального законодавства.

Так, особисте немайнове право ОСОБА_2 на працю припинилося у момент його смерті, у зв'язку із припиненням правоздатності. (ст. 25 ЦК України)

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що за життя ОСОБА_2 не визнався недієздатним, та його дієздатність не обмежувалась.

Крім того, трудові правовідносини щодо питання звільнення з роботи не допускають правонаступництва, у зв'язку з чим у ОСОБА_1 відсутнє право на звернення до суду за захистом трудових прав її померлого батька ОСОБА_2

За таких обставин, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 15, 16, 25, 310 ЦК України, ст. 8, 9, 47, 55, 124 Конституції України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський автомобільний завод», 3-ті особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Управління праці та соціального захисту населення Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про поновлення порушеного права та визнання дій протиправними - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту одержання його копії.

Суддя В. В. Труханович