Номер провадження: 22-ц/785/2492/15
Головуючий у першій інстанції Бондаренко Н. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Виноградової Л.Є.,

Гайворонського С.П.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання частки в майні спільної сумісної власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільної сумісної власності подружжя,

встановила:

16 липня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання частки в майні спільної сумісної власності, мотивуючи свої вимоги тим, що він з відповідачкою ОСОБА_4 5 червня 1993 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Котовської міської ради Одеської області, актовий запис № 133 від 05.06.1993 року.

Свої вимоги мотивував тим, що за час перебування в шлюбі ними був збудований житловий будинок АДРЕСА_3 та придбаний автомобіль марки ВАЗ 21114 д/н НОМЕР_2.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд виділити в натурі частку майна зі спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право приватної власності на його частки.

В подальшому, 02.12.2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про зміну позовних вимог, у якій просив суд стягнути з відповідачки половину вартості житлового будинку АДРЕСА_3 на його користь. Від позовних вимог щодо розподілу автомобіля марки ВАЗ 21114 д/н НОМЕР_2 позивач відмовився в судовому засіданні.

В свою чергу, відповідачка ОСОБА_4 заперечувала проти позовних вимог та звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільної сумісної власності. Свої позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтувала тим, що вони, як вже було зазначено вище, з 5 червня 1993 року перебувають у зареєстрованому шлюбі з позивачем, від шлюбу мають спільну доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_3 (а.с.20-22).

Свої зустрічні позовні вимоги мотивувала тим, що на протязі останніх років їх сімейне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин.

Під час перебування в шлюбі подружжя ОСОБА_3 набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 та гараж за цією ж адресою піл літ "Д",на підставі рішення виконкому Котовської міської ради від 06.09.2001 року №390, а також свідоцтва про право власності від 17.09.2001 року, виданих на ім'я ОСОБА_3

Зазначені об'єкти нерухомості ОСОБА_4 просила розділити між подружжям в рівних долях.

Що стосується вказаного у первісному позові ОСОБА_3 житлового будинку АДРЕСА_3, про розподіл якого він ставить питання, то цей будинок будувався матір'ю ОСОБА_4 - ОСОБА_6, про що свідчить акт вводу в експлуатацію зазначеної будівлі 25.12.2008 року та свідоцтво про право власності №8 від 05.02.2009 року.

В подальшому, після смерті матері, батько ОСОБА_4 - ОСОБА_7 отримав у спадщину вказаний житловий будинок та продав його ОСОБА_4, про що свідчить рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22.07.2013 року. Пізніше ОСОБА_4 з чоловіком продали цей дім доньці ОСОБА_5, що підтверджується рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 квітня 2014 року, а також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.06.2014 року №23165248.

ОСОБА_4 вказала, що житловий будинок АДРЕСА_3 не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4, а є власністю ОСОБА_5, а тому не підлягає розподілу.

Автомобіль марки ВАЗ 21114 д/н НОМЕР_2 на думку ОСОБА_4 є власністю спільної доньки - ОСОБА_5, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 (а.с.8), а тому не підлягає розподілу між подружжям, оскільки не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 вимоги по зустрічному позову не визнав.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання частки в майні спільної сумісної власності було відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільної сумісної власності було задоволено частково.

Було визнано за ОСОБА_4 право приватної спільної часткової власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 76,0 кв. м., житловою площею 28,3 кв. м.

Було визнано за ОСОБА_4 право приватної спільної часткової власності на 1/2 частину гаражу по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право приватної спільної часткової власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 76,0 кв. м., житловою площею 28,3 кв. м.

Визнано за ОСОБА_3 право приватної спільної часткової власності на 1/2 частину гаражу по АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та увалити нове рішення про задоволення його первісного позову, посилаючись на те, що рішення суду було ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

До суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_3 та його представник адвокат Сухарчук В.В. двічі не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (а.с.122,138-144), у тому числі в порядку, передбаченому абз. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України, оскільки за зареєстрованою адресою місця проживання і особисто вказаною в апеляційній скарзі, апелянт ОСОБА_3 не проживає (а.с.106, 116, 139-144).

При цьому апелянт ОСОБА_3 достовірно знав про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, оскільки 30.01.2015 року виконав ухвалу суду щодо усунення недоліків апеляційної скарги (а.с.115-118).

У зв'язку з цим колегія суддів прийняла рішення про слухання справи у відсутність апелянта та його представника, за участю представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10 та на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Та обставина, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 05 червня 1993 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, а також те, що від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, підтверджуються матеріалами справи та визнані сторонами, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Спірним є питання щодо встановлення майна, що було придбано сторонами у спільну сумісну власність в період шлюбу та його розподілу.

З цих підстав колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, під час перебування в шлюбі у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_3 набули квартиру АДРЕСА_1, а також гараж за цією ж адресою піл літ "Д", що підтверджується рішенням виконкому Котовської міської ради від 06.09.2001 року №390 та свідоцтва про право власності від 17.09.2001 року, виданих на ім'я відповідача ОСОБА_3

У відповідності до ч. ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Таким чином, та з урахуванням вимог, передбачених ст.ст. 61, 69, 70 СК України, а також того, що домовленості між сторонами щодо поділу майна в натурі на день ухвалення рішення не досягнуто, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 та гараж за цією ж адресою піл літ "Д", є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та про необхідність визнання за кожним із них права приватної власності по 1/2 частині зазначеного нерухомого майна.

При цьому суд обґрунтовано керувався положеннями п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року.

Що стосується первісних позовних вимог ОСОБА_3 про розподіл іншого сумісно придбаного майна, а саме: житлового будинку АДРЕСА_3, то відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, суд обґрунтовано виходив і того, що вказаний житловий будинок не належить подружжю ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності на час розгляду справи.

Більш того, із матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що у відповідності до рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 квітня 2014 року був визнаний дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_3, за яким право власності на вказаний будинок визнаний за ОСОБА_5 (а.с.29-30).

На даний час вказане рішення суду набрало законної сили, ніким не оскаржено і не скасоване у встановленому законом порядку, а тому за змістом ст. 14 ЦПК України є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Крім того, у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються про розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини.

З огляду на викладене, та враховуючи дійсність договору купівлі-продажу, а також того, що власник житлового будинку АДРЕСА_3 - ОСОБА_5 не була залучена до участі у справі, суд першої інстанції був позбавлений можливості визнати за позивачем ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину цього житлового будинку.

Аналогічний висновок суду стосується і автомобіля марки ВАЗ 21114 д/н НОМЕР_2, який на час розгляду справи, був і залишається власністю ОСОБА_5, у зв'язку з чим не підлягає розподілу між подружжям ОСОБА_3, оскільки не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя на день розгляду справи.

Крім того, як було зазначено вище, позивач відмовився від вказаних позовних вимог у судовому засіданні 23.12.2014 року.

Що стосується посилання апелянта ОСОБА_3 на те, що в ході розгляду справи він своєю заявою від 02.12.2014 року змінив позовні вимоги, то суд першої інстанції правомірно вказав, що заява ОСОБА_3 не була прийнята і була залишена без розгляду, оскільки була подана в порушення вимог ст. 31 ЦПК України (а.с. 91-92).

Тобто, враховуючи, що ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про зміну предмету та підстав позову після початку розгляду справи по суті, то керуючись нормами ч.2 ст. 31 ЦПК України суд дійшов висновку, що позивач не скористався наданим йому цивільним процесуальним законодавством правом змінити свої позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, у зв'язку з чим втратив його в даному цивільному процесі.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що вказані обставини не позбавляють позивача ОСОБА_3 звернутись до суду з позовом до ОСОБА_4 щодо захисту своїх прав, мотивуючи свої вимоги іншими доказами та обґрунтовуючи їх іншими підставами.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.Є. Виноградова

С.П. Гайворонський