УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Управління Пенсійного фонду України у Київському районні м. Одеси, Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом та, уточнивши його, просила стягнути з держави за рахунок коштів Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України 763 грн матеріальної та 2000 грн моральної шкоди, заподіяної невиконанням з квітня 2011 року грошового зобов'язання, визначеного постановою Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2011 року та ухвалою цього суду від 09 грудня 2013 року про стягнення з Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси 510,04 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги тим, що судами порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що підстав для застосування відповідальності немає, оскільки між позивачкою та Управлінням Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси не виникло договірних відносин та вона не надала доказів завдання їй моральної шкоди.

Проте погодитися з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій не можна, оскільки вони ухвалені з порушенням вимог ст. 213 ЦПК України, без повного та всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, та перевірки їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, без виконання усіх вимог цивільного судочинства.

Судами встановлено, що 09 грудня 2011 року постановою Київського районного суду м. Одеси, яка набрала законної сили 20 грудня 2011 року, частково задоволено позов ОСОБА_6 та визнано неправомірною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси щодо невиплати їй, як дитині війни, щомісячної державної соціальної допомоги за період з 27 квітня 2011 року по 22 липня 2011 року у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком та зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси нарахувати та виплатити їй цю допомогу.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2013 року змінено спосіб виконання судового рішення та стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси на користь позивачки 510,04 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами, не визначився із характером спірних відносин та нормами матеріального права, що їх регулюють, зробив передчасний висновок про відсутність підстав для задоволення позову, ухвалив помилкове рішення.

Суд не врахував, що позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідача матеріальну та моральну шкоду, заподіяну невиплатою їй грошової суми, визначеної судовим рішенням, та не перевірив, чи не є ця сума грошовим зобов'язанням, за невиконання якого настає цивільно-правова відповідальність, не надав цим обставинам відповідної оцінки, а, пославшись на відсутність між сторонами договірних зобов'язань, відмовив у задоволенні позову.

При цьому суд не перевірив та не навів відповідних доводів відповідності такого рішення правовому висновку, висловленому у постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року та 01 жовтня 2014 року у справах № 6-38цс11 та № 6-113цс14 відповідно про те, що до грошового зобов'язання, за невиконання якого настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, відноситься будь-яке зобов'язання про сплату грошей незалежно від правових підстав його виникнення.

Крім того, суд не виконав вимоги процесуального права та не перевірив доводів позивачки про заподіяння їй моральної шкоди та її розміру, не з'ясував, чим підтверджується факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, не встановив ступеня вини особи, яка завдала моральну шкоду, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі вона оцінює заподіяну їй шкоду та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, не надав їм належної оцінки.

А встановивши, що бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси щодо невиплати позивачці соціальної допомоги, як дитині війни, визнана неправомірною згідно з постановою суду, вказав, що вона не надала доказів на підтвердження своїх вимог, при цьому не врахував, що неправомірність його дій доведена та встановлена відповідною постановою суду щодо цього, і ці обставини відповідно до ст. 61 ЦПК України не потребують доказування, і таким чином не з'ясував, чи була у зв'язку з цим позивачці завдана моральна шкода, не перевірив її доводів щодо цих обставин, ухвалив передчасне рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційний суд цих недоліків не усунув, не виконав вимог ст. 303 ЦПК України та не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, а пославшись на те, що Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» запроваджено засіб юридичного захисту від невиконання або затримки виконання рішення суду та визначено відповідний порядок, постановив помилкову ухвалу про залишення його без змін.

Невиконання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є підставою для скасування ухвалених судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян
Судді: В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко