Справа № 297/883/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

18 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Джуги С.Д.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 04 липня 2014 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі по тексту - ТзОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до Берегівського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 17.12.2012 року між позивачем та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено Договір відступлення прав вимоги, згідно якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило позивачу права вимоги по кредитних договорах, укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами.

Згідно вищезазначеного договору відбулося відступлення права вимоги і по кредитному договору №2364 від 21.12.2007 року, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала в ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» кредит на суму 45 881 доларів США.

Відповідачка своїх зобов'язань за кредитним договором не виконувала належним чином внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 20.02.2014 року становить 467 719,30 грн.

Зважаючи на викладене, просив суд стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору в розмірі 467 719,30 грн.

Заочним рішенням Берегівського районного суду від 04 липня 2014 року даний позов задоволено.

На вказане рішення представник відповідача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги зазначає, що матеріали справи не містять доказів переходу права вимоги до позивача, зокрема не додано Реєстр позичальників та Акт прийому-передачі реєстру заборгованостей. Також позивачем не надано доказів передачі грошових коштів на виконання договору про відступлення права вимоги. Крім того, позивачем не направлялося відповідачу письмове повідомлення про відступлення права вимоги. Вважає, що договір про відступлення права вимоги є недійсним, так як суперечить ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому, що позичальником є фізична особа, а не суб'єкт господарювання. Вказує, що кредитний договір укладений в іноземній валюті, в силу чого у Фактора виникло право на отримання від позичальника платежів саме в іноземній валюті. Однак позивач не має спеціального дозволу (ліцензії) НБУ на здійснення валютних операції, а тому не володів достатнім обсягом цивільної дієздатності для вчинення правочину про відступлення права вимоги. Внаслідок чого позивач також не вправі отримувати іноземну валюту за кредитним договором та нараховувати заборгованість. Також вважає, що договір про відступлення права вимоги суперечить податковому законодавству. Крім того, договір про відступлення прав вимоги є нікчемним відповідно до ст. 228 ЦК України, оскільки ПАТ «Промінвестбанк», продавши борг, без згоди позичальника розкрив банківську таємницю та передав персональні дані третій особі. Посилається на те, що позивач не надав належних доказів отримання відповідачем грошових коштів в сумі 45 881 доларів США, якими можуть бути документи первинної бухгалтерської документації, оформлені відповідно до ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Також позивачем надано розрахунок заборгованості починаючи з 17.12.2012 року, а до вказаної дати не має належного розрахунку по кожному періоду. Вважає правильним при здійсненні розрахунку заборгованості переводити кожен платіж в еквівалент гривні на момент нарахування відповідно до курсу НБУ, який діяв на той день, а не визначати загальну заборгованість у валюті та переводити її в гривневий еквівалент на момент звернення до суду. Також суд, ухваливши заочне рішення, позбавив її права подати клопотання про застосування строків позовної давності, надати свої розрахунки, залучити спеціаліста в області бухгалтерського обліку в банках.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 21 грудня 2007 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» уклав з ОСОБА_2 кредитний договір №2364, згідно з яким банк надав позичальникові кредит у розмірі 45 881 дол. США (а.с.17-23).

17 грудня 2012 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» уклали договір відступлення права вимоги (купівлі-продажу боргових зобов'язань) за кредитними договорами. (а.с.9-14). Відповідно до умов цього договору кредитор за кредитними договорами переліченими в Додатку №1, змінюється з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (первісний кредитор) на ТОВ «Кредитні ініціативи» (новий кредитор).

Згідно з витягом з Додатку №1 до Договору про відступлення прав вимоги до переліку кредитних договорів переданих за вказаним Договором входив також кредитний договір №2364 від 21.12.2007 року, по якому позичальником є ОСОБА_2 (а.с.15).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, загальна заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором станом на 20.02.2014 року становить 467 719,30 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, так як він ґрунтується на матеріалах справи.

Колегія суддів не може взяти до уваги посилання апелянта на відсутність в розрахунку заборгованості періодів до 17.12.2012 року, так як на вимогу апеляційного суду позивачем надано повний розгорнутий розрахунок заборгованості, в якому включені всі періоди, по яким нараховувалась заборгованість, і вказаний розрахунок узгоджується з первинним розрахунком, наданим до суду першої інстанції..

Також підлягає відхиленню й посилання апелянта на відсутність доказів переходу права вимоги до позивача, оскільки в судовому засіданні представником позивача надано для огляду Додаток №1 до Договору відступлення права вимоги від 17.12.2012 року «Реєстр позичальників», в якому мітяться відомості про кредитний договір №2364 від 21.12.2007 року.

Не береться до уваги й посилання апелянта на відсутність доказів передачі позивачем грошових коштів на виконання договору відступлення права вимоги, оскільки вказане стосується виключно правовідносин між сторонами цього договору, а тому така обставина не має жодного правового значення для даної цивільної справи. Крім того, позивачем надано Повідомлення ПАТ «Промінвестбанк» від 23.10.2013 року яким первісний кредитор підтвердив здійснення розрахунку за договором відступлення права вимоги від 17.12.2012 року в повному обсязі.

З приводу доводів апеляційної скарги щодо не направлення боржнику повідомлення про відступлення права вимоги колегія суддів констатує наступне.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Оскільки з матеріалів справи вбачається (з повного розгорнутого розрахунку заборгованості), що боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, то суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі.

Подібного висновку дійшов ВСУ в своїй Постанові №6-979цс15 від 23.09.2015 року, яка є обов'язковою для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

Тобто вказані доводи апеляційної скарги також підлягають відхиленню.

Не може братися до уваги й посилання апелянта на недійсність договору відступлення права вимоги (факторингу) через його невідповідність ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», так як такі не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Зокрема, спеціальним законом, яким врегульовано діяльність із надання фінансових послуг є Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 цього Закону, факторинг є фінансовою послугою.

Згідно з ч. 1 ст. 21 цього Закону, державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється: щодо ринку банківських послуг та діяльності з переказу коштів - Національним банком України; щодо ринків цінних паперів та похідних цінних паперів (деривативів) - Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку; щодо інших ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

У відповідності до ч. 5 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку з грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

ТзОВ «Кредитні ініціативи» зареєстроване як фінансова установа Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 18 вересня 2008 року № 1121 за реєстраційним номером 13102248, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 15 вересня 2011 року (а.с.5).

Статтею 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено види діяльності, на які Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії, а саме:

1) страхової діяльності;

2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення;

3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів;

4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Відповідно, законодавство України не містить норми, внаслідок застосування якої у фактора за договором факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги від 17 грудня 2012 року - ТОВ «Кредитні ініціативи», існував чи існує обов'язок отримати спеціальну ліцензію для підтвердження свого права на здійснення факторингових операцій.

Ні вказаним Законом, ні ЦК України не встановлено якихось обмежень щодо суб'єктного складу сторін договору факторингу, як і не має обмежень щодо відступлення права вимоги по кредитному договору в якому позичальником є фізична особа. Не встановлює такого обмеження й Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (на яке посилається апелянт в апеляційній скарзі), так як в ньому міститься лише перелік певних видів фінансових послуг, які слід віднести до послуг факторингу. Однак вказаним Розпорядженням жодним чином не обумовлена заборона, на укладення інших видів відступлення права грошової вимоги, в тому числі й по яким боржником є фізична особа.

Крім того, колегія суддів додатково констатує, що з даних підстав договір відступлення права вимоги в судовому порядку ніким не оспорюється (не оспорювався).

Не береться до уваги колегією суддів і посилання апелянта на відсутність у позивача спеціальної ліцензії на здійснення валютних операцій.

Так, в пункті 2 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено виключний перелік операцій, які є валютними. Згідно з цим переліком до валютних операцій належать: 1) операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; 2) операції, пов'язані з використанням валютних цінностей у міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; 3) операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей

Тобто чинним законодавством встановлено вимоги щодо обов'язкової наявності спеціальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій лише щодо кредитора, який видає грошові кошти під час укладення кредитного договору у іноземній валюті, так як видача валютних коштів відноситься до валютних операцій. Натомість укладення договору про відступлення права вимоги за таким кредитним договором не може вважатися валютною операцією, оскільки за таким договором переходить лише право грошової вимоги, а не право власності на валютні цінності. Тобто для можливого укладення такого договору не є обов'язковою умовою наявність у нового кредитора (клієнта) спеціальної ліцензії на право здійснення валютних операцій.

Помилковим є і твердження апелянта щодо неправомірності нарахування позивачем заборгованості у валюті, оскільки саме по собі нарахування заборгованості за кредитним договором не є валютною операцією, а відтак позивач, як новий кредитор, вправі її здійснювати відповідно до умов кредитного договору без спеціальної ліцензії. Натомість звертаючись з даним позовом позивач просив стягнути заборгованість в гривневому еквіваленті, що не свідчить про порушення законодавства, яке регулює порядок здійснення валютних операцій.

Не береться до уваги й посилання апелянта на невідповідність договору відступлення права вимоги податковому законодавству, так як з цих підстав вказаний договір в судовому порядку не оспорюється.

Також необґрунтованим вважає колегія суддів посилання апелянта на ст. 228 ЦК України.

Зокрема, згідно роз'яснень, викладених в п.18 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Таким чином, обставини на які посилається апелянт в апеляційній скарзі: продаж боргу без згоди відповідача, що на його думку призвело до розкриття банківської таємниці через передачу персональних даних третій особі - не свідчать про нікчемність такого правочину.

Більше того, колегія суддів констатує, що такі дії не є протиправними, адже згідно ч.1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора здійснюється без згоди боржника, а відповідно до ч.1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, тобто й документи, які стосуються особи боржника.

Відхиляє колегія суддів і посилання апелянта на відсутність у матеріалах справи доказів отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 45 881 доларів США, так як в матеріалах справи наявна заява про видачу готівки №1 від 24.12.2007 року на зазначену суму, яка підписана позичальником, посадовими особами первісного кредитора та скріплена його печаткою. При цьому посилання апелянта на Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» щодо необхідності подання первинних документів є безпідставним, оскільки вказаний закон спірні правовідносини не регулює.

Не ґрунтується на нормах матеріального права й твердження апелянта про те, що при здійсненні розрахунку заборгованості переводити кожен платіж в еквівалент гривні на момент нарахування відповідно до курсу НБУ, який діяв на той день, оскільки це не узгоджується з приписами ч.3 ст.623 ЦК України. Таким чином, оскільки відповідач порушив свої зобов'язання за кредитним договором, чим завдав кредитору збитків, то останній правомірно розрахувавши загальний розмір заборгованості у валюті кредиту, пред'явив позов про стягнення гривневого еквіваленту заборгованості згідно курсу на момент пред'явлення такого позову.

Щодо твердження апелянта стосовно позбавлення його судом права подати клопотання про застосування строків позовної давності, надати свої розрахунки, залучити спеціаліста в області бухгалтерського обліку в банках, то колегія суддів констатує, що зазначені апелянтом клопотання жодного разу ним не заявлялися ні в заяві про перегляд заочного рішення, ні в апеляційній скарзі (апелянтом жодним чином не обґрунтовано вказані клопотання, а лише вказано в апеляційній скарзі про неподання таких з вини суду першої інстанції), ні в жодній іншій якійсь заяві, адресованій суду першої чи апеляційної інстанцій. Більше того, ні апелянт, ні його представник ОСОБА_3 жодного разу в судові засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду, а лише подавали заяви про відкладення розгляду справи. При цьому ні апелянтом, ні його представником так і не надано якогось конкретного, обґрунтованого клопотання із вказаних ним в апеляційній скарзі.

За таких обставин, відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Берегівського районного суду від 04 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді