Справа № 138/3589/14-ц
Провадження №:2/138/31/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2015 м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області, в складі:

головуючої судді Жикевич Т.Б.,

з участю: секретаря Алєксєєвої І.Д.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про солідарне стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину щодо зняття з обліку для реалізації та перереєстрації на ім'я ОСОБА_2 спільного майна подружжя - автомобіля марки Mercedes-benz Sprinter 316 CDI, 2005 року випуску. Правовою підставою позовних вимог позивач визначила ст. 60,63,65 СК України та ст.ст. 203,215,369 ЦК України.

Позов мотивовано тим, що позивач та відповідач ОСОБА_5 з 09.01.2004 по 12.07.2014 перебували у шлюбі. За час шлюбу подружжя придбало вказаний автомобіль, який було зареєстровано на ім'я чоловіка. Дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, однак 17.05.2014, тобто незадовго до розірвання шлюбу, без повідомлення дружини та без отримання її письмової згоди чоловік відчужив авто своїй матері ОСОБА_2

Після розірвання шлюбу згоди щодо поділу майна подружжя не досягло, а тому позивач звернулась до суду з відповідним позовом в серпні 2014 і, саме при розгляді та вирішенні справи в суді позивачу стало відомо про відчуження зазначеного авто відповідачем. Позивач вважає, що такі дії відповідача були спрямовані на приховування спільного майна від розподілу та призвели до порушення її права власності гарантованого ст. 41 Конституції України.

Пред'являючи вимогу про визнання недійсним правочину, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 щодо відчуження спільного майна сторін спору позивач також зазначала в позові про фіктивність такого правочину, з тієї підстави, що відповідач не мав наміру відчужувати дане майно, а тому правочин він уклав зі своєю матір'ю, однак майно їй він не передавав, оскільки в подальшому сам ним користувався.

В попередньому судовому засіданні суд залучив до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_2

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 заявила клопотання про уточнення позовних вимог, яке суд задовольнив частково.

З врахуванням прийнятих уточнень позивач просила суд, ухвалити рішення про визнання недійсним правочину, укладеного 17.05.2014 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 щодо відчуження автомобіля марки Mercedes-benz Sprinter 316 CDI, 2005 року випуску, факт укладення якого підтверджується довідкою-рахунком від 17.05.2014.

До початку розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про застосування реституції та стягнення солідарно з відповідачів середньої вартості автомобіля марки Mercedes-benz Sprinter 316 CDI, 2005 року випуску.

Ухвалою суду від 21.01.2015 суд прийняв зустрічний позов та об'єднав його вимоги з первісним позовом.

Зустрічний позов мотивовано тим, що в разі задоволення вимог первісного позову суд має застосувати реституцію, що передбачає повернення кожною стороною отриманого по договору. Оскільки ОСОБА_2 придбала авто, яке є спільним майном ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і в разі задоволення вимог первісного позову вона має повернути авто відповідачам, як співвласникам, вона просила суд захистити і її право власності, згідно ст. 216 ЦК України, шляхом стягнення з відповідачів, як солідарних боржників, середньої ринкової вартості автомобіля, яку позивач визначила станом на 22.12.2014 в розмірі 229700,00 грн.

До початку розгляду справи по суті відповідач - позивач ОСОБА_2 заявила клопотання про зміну предмета позову та зменшила розмір позовних вимог, надавши суду письмову заяву в якій просила вже стягнути солідарно з відповідачів 145 122, 00 грн., тобто не середню вартість придбаного авто, станом на 22.12.2014, а вартість зазначеного автомобіля, яку ОСОБА_2 сплатила при його придбанні. Усно пояснила суду, що в разі задоволення первісного позову вона бажає отримати кошти, які вона сплатила за придбання автомобіля, на підставі тієї 216 статті ЦК України, однак враховуючи те, що авто є спільним майном відповідачів вона вважає, що такі кошти мають бути стягнуті з них на її користь солідарно.

Ухвалою суду від 10.02.2015, яка була занесена до журналу судового засідання, задоволено клопотання ОСОБА_2 та прийнято заяву про зміну предмета позову та зменшення розміру позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача - відповідача ОСОБА_4 вимоги первісного позову підтримала, а вимоги зустрічного позову не визнала.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні вимоги первісного та зустрічного позовів не визнав.

Відповідач - позивач ОСОБА_2 вимоги первісного позову не визнала, вимоги зустрічного позову підтримала.

За клопотанням представника ОСОБА_5 в судовому засіданні допитано в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які надали суду показання з приводу їх співпраці з подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_4 щодо купівлі-продажу промислових товарів, а саме дитячого одягу та взуття і, наявності у подружжя перед свідками боргів за придбаний товар та порядок погашення таких боргів.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази та оцінивши докази в їх сукупності встановив наступні обставини і визначив відповідно до них такі правовідносини.

09.01.2004 в відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Могилів-Подільському реєстраційної служби Могилів-Подільського міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_5. Актовий запис про шлюб № 2. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб (а. с. 8).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_4, 12.07.2014 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 розірвано. Актовий запис № 18. Після реєстрації розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_4 (а. с. 9).

Судом встановлено, що 15.05.2013, тобто за час шлюбу, придбано автомобіль марки Mercedes-benz Sprinter 316 CDI, 2005 року випуску, номер двигуна НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, який було зареєстровано на ім'я ОСОБА_5 Дана обставина підтверджуються реєстраційною карткою транспортного засобу (а. с. 13).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Та обставина, що придбаний об'єкт рухомого майна є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визнана сторонами спору під час розгляду справи і, доказів які б спростовували даний факт в матеріалах справи немає.

Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до реєстраційної картки транспортного засобу Mercedes-benz Sprinter 316 CDI, 2005 року випуску, номер двигуна НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, 17.05.2014 ОСОБА_5 провів операцію в органах ДАІ щодо зняття з обліку для реалізації даного майна (а.с. 14).

Того ж дня, 17.05.2014 ОСОБА_5 укладає договір купівлі-продажу зазначеного вище автомобіля з ОСОБА_2, яка як стверджували усі сторони спору під час розгляду справи є його матір'ю.

Той факт, що ОСОБА_5 не отримував письмової згоди дружини ОСОБА_8 на укладення такого договору визнано ним же в попередньому судовому засіданні та в подальшому підтверджено його представником в ході розгляду справи по суті. Як сам ОСОБА_5 так і його представник зазначали про наявність усної згоди дружини. Факт відсутності письмової згоди та наявності такої згоди в усній формі визнано відповідачем ОСОБА_2 в ході розгляду справи.

Таким чином, правовідносини, що склались між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 регулюються ст.ст. 63, 65 СК України, які стосуються договорів, які подружжя або один з них укладає з іншими особами щодо майна, яке їм належить на праві спільної сумісної власності.

Щодо факту укладення договору купівлі-продажу вказаного вище транспортного засобу то він підтверджується довідкою-рахунком, серія ВІА № 224608 від 17.05.2014, виданою ПП УВК "Авто-Світ", в якій зафіксовано вид майна, що є предметом договору, факт його передачі покупцю та факт сплати коштів за придбання майна в розмірі 145 122,00 грн. Дана довідка містить підпис покупця ОСОБА_2 та засвідчена підписом відповідної посадової особи, який скріплений печаткою вказаного підприємства (а.с. 76).

Висновок суду щодо укладення договору купівлі-продажу ґрунтується на такому.

В силу ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Особливості цивільного обороту автомобілів регулюється, зокрема, Закону України "Про дорожній рух", а також Порядками здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 р. N 1200 та державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. N 1371 (1371-2009-п).

Так, пунктом 12 Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 р. N 1200, передбачена можливість проведення оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів навіть в Державтоінспекції.

Згідно вимог ст. 34 Закону України "Про дорожній рух" власники транспортних засобів, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Пунктом 3 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. N 1371 (1371-2009-п), (далі - Порядок), визначено, що державна реєстрація транспортних засобів проводиться підрозділами Державтоінспекції з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів передбачає реєстрацію, накопичення, узагальнення, зберігання і передачу інформації про такі засоби та відомостей про їх власників, які вносяться до Єдиного державного реєстру Державтоінспекції.

Згідно пункту 7 Порядку, зокрема, власнику транспортного засобу надано 10 діб, після його придбання, для виконання зобов'язання щодо реєстрації транспортного засобу.

Зміст вказаних вище нормативних актів та аналіз положень Цивільного Кодексу України свідчить про те, що Закон не вимагає обов'язково нотаріального посвідчення, а також державної реєстрації такого правочину, як договір купівлі-продажу транспортного засобу. Обов'язковій реєстрації підлягає не договір про придбання транспортного засобу, а сам транспортний засіб.

Пунктом 8 Порядку визначено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. До переліку документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, віднесено, зокрема, засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою довідки-рахунки за формою згідно з додатком 1, видані суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Тобто, зазначена вище довідка-рахунок від 17.05.2014, відповідність якої не оспорювалась сторонами спору, є належним документом на підтвердження придбання транспортного засобу.

В подальшому ОСОБА_2, як власник автомобіля, що є предметом оспорюваного договору реєструє транспортний засіб на своє ім'я, а 30.05.2014 знімає його з обліку для реалізації. Дані обставини підтверджуються реєстраційними картками транспортного засобу (а.с. 12,15).

Оспорюючи в судовому порядку правочин, що фактично, як встановив суд є договором купівлі-продажу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя позивач зазначає, що згоди на відчуження такого майна вона ОСОБА_5 не надавала ні усної на письмової.

Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою.

Частиною 2 та 3 цієї статті передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положення статті 65 СК України кореспондуються з ч. 4 ст. 369 ЦК України, яка визначає, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Частиною 1 ст. 67 СК України передбачено, що дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Така позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначена в ухвалі від 30.01.2013 (6-49586св12).

Враховуючи суть правовідносин, що склались між сторонами спору та зміст ст. 8 СК України, стаття 65 цього Кодексу є спеціальною нормою, яка визначає, що для укладення одним із подружжя договорів, зокрема, стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Як слідує зміст Глави 8 Сімейного Кодексу України, що регулює питання пов'язанні з правом спільної сумісної власності подружжя факт розірвання шлюбу чи фактичного припинення шлюбних відносин не змінює правового режиму майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя (статті 67, 68 СК України).

З приводу часу фактичного припинення шлюбних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в попередньому судовому засіданні та в змісті позову позивач вказувала про таку дату, як червень 2013. ОСОБА_5 в попередньому судовому засіданні не підтвердив даного факту та зазначив, що подружні відносини були припиненні при розірвання шлюбу. Як на доказ на підтвердження даної обставини представник позивача ОСОБА_4 посилалась на зміст довідки квартального комітету №50 від 16.02.2015, в якій зазначено про зміну місця проживання позивача ОСОБА_4, що на переконання суду не є достатнім доказом, що свідчить про припинення відносин між подружжям саме в червні 2013, оскільки факт тимчасової зміни місця проживання сам по собі не свідчить про безумовність припинення шлюбних відносин. Інших доказів, які б підтверджували такий факт суду надано не було. Таким чином, такий факт не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи.

При вирішенні спору суд зважає на те, що ст. 65 СК України чітко встановлює обов'язковість надання письмової згоди одним з подружжя іншому для укладення договору купівлі-продажу цінного майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, не встановлюючи жодних альтернатив та виключень з цього правила, в тому числі наявності усної згоди.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Заперечуючи проти доводів позивача по первісному позову щодо необхідності отримання згоди дружини представник відповідача ОСОБА_5 наголошував на необхідності застосування до правовідносин, що склались між сторонами спору презумпції правомірності укладеного договору купівлі-продажу транспортного засобу встановленої ч.2 ст. 65 СК України, однак суд також зважає на те, що така презумпція є безумовною лише за відсутності подальших заперечень другого з подружжя щодо укладення договорів, які виходять за межі дрібних побутових, а в разі наявності таких при доведеності факту використання коштів в інтересах сім'ї.

Така позиція суду ґрунтується на положеннях тієї ж ч.2 ст. 65 СК України, яка одночасно встановлює право дружини, чоловіка на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Поняття дрібного побутового правочину визначено лише п.1 ч.1 ст. 31 ЦК України і, таким слід вважати правочин, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Норми Цивільного та Сімейного кодексів України не містять визначення поняття "цінне майно". Разом з тим, аналіз норм вказаних нормативно правових актів свідчить про те, що дане поняття слід визначати враховуючи вартість майна. Таким чином, враховуючи вартість транспортного засобу, який є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, за яку ОСОБА_5 відчужив його ОСОБА_2, а саме 145 122,00 грн. дане майно не можна вважати не цінним, а сам договір дрібним побутовим.

Заперечуючи проти вимог первісного позову представник відповідача ОСОБА_5 також посилався на положення ч.4 ст. 65 СК України та вказував про ряд обставин, а саме те, що ОСОБА_4 надала усну згоду на укладення оспорюваного договору, оскільки подружжя мало боргові зобов'язання за придбання товару реалізацією якого займалась сама ж дружина, як приватний підприємець та те, що кошти від продажу автомобіля ОСОБА_5 використав виключно в інтересах сім'ї, оскільки отриманими коштами було сплачено вказані борги.

Положенням ч.4 ст. 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Разом з тим, вказані представником обставини заперечувались представником ОСОБА_4 в судовому засіданні, про що суду були додатково надані письмові пояснення. Такі обставини також не були доведенні представником відповідача в ході розгляду справи належними доказами.

Як на доказ, що підтверджує зазначені вище обставин, представник відповідача ОСОБА_5 посилався на показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повідомили суду, що вони є подружжям та надали показання про те, що з подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_8 вони знайомі близько 4 років, оскільки співпрацювали в сфері торгівлі промисловими товарами, як приватні підприємці. При купівлі чергової партії товару ОСОБА_8 та ОСОБА_5, в квітні 2013 року, вони попросили відстрочку платежу без обумовлення конкретної дати сплати ціни товару. Такий товар було надано в кредит. Товар вибирала завжди ОСОБА_8, а ОСОБА_5 їй лише допомагав. Свідок ОСОБА_7 не зазначив розмір коштів, які подружжя зобов'язалось сплатити свідкам вказуючи про те, що підрахунки веде дружина, тобто свідок ОСОБА_6 В свою чергу свідок ОСОБА_6 також в судовому засіданні не назвала ні кількості придбаного товару ні ціни такого товару, тобто точної суми про яку йшла мова, як про боргову. Надаючи такі показання свідок посилалась на давність події та відсутність у неї в засіданні її особистих записів з даного приводу. Свідок зазначила, що кредит погашався частинами, зокрема в червні 2014, а остаточне погашення кредиту ОСОБА_5 здійснив до вересні 2014 року. Свідок зазначила лише про те, що пам'ятає, що сума була значною, тобто понад 100 000,00 грн., однак одночасно вказала, що жодні письмові угоди між нею, чи її чоловіком з будь з ким з подружжя ОСОБА_5 не укладались.

Клопотань з приводу оголошення перерви в судовому засіданні та отримання часу для можливості подання додаткових доказів та клопотань про забезпечення додаткових доказів, крім тих, що уже містились в матеріалах справи, сторона відповідачів не заявляла.

Показання свідків, як один із видів доказів в цивільному процесі підлягають оцінці відповідно до положень ст. 212 ЦПК України у взаємозв'язку з іншими доказами у справі.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За загальним правилом, встановленим ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, враховуючи зазначену свідком приблизну вартість придбаного товару такий договір мав би бути укладеним в письмовій формі, що прямо передбачено п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України. Дана норма мітить виключення щодо обов'язкової письмової форми правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу.

В свою чергу ч.1 ст. 206 ЦК України визначає, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відтак положення ч.1 ст. 206 ЦК України не може бути застосовано до договору купівлі-продажу товару в кредит, а саме з відстрочкою оплати, оскільки покупець не виконав свого обов'язку щодо оплати товару, тобто договір не виконується в момент його укладення.

Таким чином, в силу дії ч.2 ст. 59 ЦПК України та положень вказаних вище норм Цивільного кодексу України факт наявності у подружжя чи в одного з них невиконаного зобов'язання по договору купівлі-продажу товару в кредит та факт виконання такого зобов'язання ОСОБА_5 за рахунок коштів отриманих від продажу автомобіля, що був предметом оспорюваного договору, не підтверджено належними доказами.

З приводу обізнаності та надання згоди ОСОБА_8 щодо продажу автомобіля свідки зазначили лише про те, що ОСОБА_5 повідомляв їм про такі наміри. Сама ж ОСОБА_8, після придбання товару з відстрочкою платежу, в єдиній телефонній розмові, що відбулась в вересні 2013 року між нею та свідком ОСОБА_6 зазначала, що кошти їм віддасть ОСОБА_5 Телефонувала ОСОБА_8 з приводу придбання нової партії товару за який вона розраховувалась одразу. Конкретно про те, що подружжя продає автомобіль сама вона свідку не повідомляла. Такий висновок свідки зробили лише зі слів самого ОСОБА_5

Тобто на такий факт свідки вказували лише за наявності у них таких припущень, однак в силу дії ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування у цивільній справі не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, навіть при умові доведеності факту усної згоди, чого в даному випадку зроблено не було, саме по собі надання згоди дружини на укладення чоловіком договору не свідчить, що його було укладено в інтересах сім'ї, а відтак не означає, що цей договір створює для неї обов'язки. Така позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначена в ухвалі від 21.01.2015 (справа 6-36319св14).

В матеріалах справи містяться докази, які підтверджують факт провадження підприємницької діяльності ОСОБА_4 Вид діяльності - роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах. Дана обставина підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Дата державної реєстрації ФОП 10.08.2007.

Разом з тим, як слідує з довідок Могилів-Подільської ОДПІ №3256/17 від 16.06.2014 та №1097/17 від 18.02.2015 обсяг виручки ОСОБА_4 з 01.01.2013 по 31.12.2013 склав лише 33931,00 грн., а з 01.01.2014 по 31.03.2014 - 7515,00 грн. Згідно поданої декларації про доходи та майновий стан за період з 01.04.2014 по 31.12.2014 доходів не отримувала та згідно поданої заяви від 10.03.2014 перейшла на загальну систему оподаткування з 01.04.2014 і, на час видачі довідки, тобто 16.06.2014, патентів не придбавала.

Тобто, сукупний розмір доходу ОСОБА_4, як приватного підприємця, у період про який свідки зазначають, як час надання їй товару в кредит та до 01.01.2014 не свідчить про наявність у підприємця такого товару чи його реалізацію на суму приблизну до розміру вказаного кредиту.

Суд також звертає увагу на те, що в змісті первісного позову одночасно з оспорюванням правочину позивач зазначала про його фіктивність, що є взаємно виключаючими обставинами чинності правочину. Разом з тим, позовної вимоги про визнання фіктивним правочину ОСОБА_4 не заявляла. Також, така обставина не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки не була доведена жодним належним доказом.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

При запереченні ОСОБА_4 факту наявності будь-якої її згоди на укладення оспорюваного договору та за недоведеністю такого факту відповідачами, а також при недоведеності факту подальшого спрямування коштів від реалізації спільного майна суд, вважає, що право власності позивача було порушене відповідачем ОСОБА_5, а тому такий договір слід визнати недійсним, оскільки відсутність такої згоди Закон пов'язує з недійсністю укладеного договору.

Таке положення ст. 65 СК України кореспондується з ч.4 ст.369 та ч. 3 ст. 215 ЦК України, зміст яких вказує про те, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Правова позиція щодо взаємозв'язку дій ст. 65 СК України та ч.1 ст. 203 та зазначених вище частин статті 215 ЦК України зазначена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначена в ухвалі від 10.12.2014 (справа № 6-36832св14).

Вимогу щодо визнання оспорюваного договору недійсним в цілому суд вважає належним способом захисту прав позивача по первісному позову, оскільки ОСОБА_5 мав би право на самостійне розпоряджання своєю часткою у майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном, що прямо визначено згаданою вище ч.1 ст. 67 СК України. Про наявність обставин обумовлених даною нормою жодна сторона не зазначала при вирішенні спору.

За правилами ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи встановлені обставини справи та те, що суд прийшов до переконання про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, наявні також підстави передбачені ч.1 ст. 216 ЦК України для часткового задоволення вимог зустрічного позову про застосування реституції. Позов підлягає задоволенню в частині стягнення ціни автомобіля на користь ОСОБА_2 сплачених нею, як покупцем, ОСОБА_5, як продавцю, в розмірі 145122,00 грн. Такі кошти підлягають стягненню на користь покупця лише з ОСОБА_5, оскільки той факт, що ОСОБА_4 була чи може вважатись стороною оспорюваного договору не доведена при розгляді справи. В свою чергу транспортний засіб, що був предметом такого договору слід повернути ОСОБА_5

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, враховуючи суть рішення суду, відповідачі по первісному позову повинні компенсувати позивачу сплачений нею судовий збір в розмірі 243,60 грн. (а. с. 1), а відповідач ОСОБА_5 повинен компенсувати позивачу по зустрічному позову сплачений нею судовий збір в розмірі 1451, 22 грн. (а. с. 92).

Враховуючи викладене та положення ст. 41 Конституції України, ст. 34 Закону України "Про дорожній рух", ст.ст. 8, 60, 63, 65, 67, 68 СК України, ст.ст. 31, 203, 206, 208, 215, 216, 328, 369, 638, 655 ЦК України, Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 р. N 1200, Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. N 1371 (1371-2009-п) та керуючись ст.ст. 10,11, 59-61, 88, 209, 212, 215-218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки Mercedes-benz Sprinter 316 CDI, 2005 року випуску державний номер НОМЕР_3 (після зняття з обліку для реалізації - НОМЕР_5), колір - білий, номер двигуна НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, укладений 17.05.2014 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних частках судовий збір на користь ОСОБА_4 в розмірі 243, 60 грн.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 кошти по договору купівлі-продажу автомобіля марки Mercedes-benz Sprinter 316 CDI, 2005 року випуску державний номер НОМЕР_3 (після зняття з обліку для реалізації - НОМЕР_5), колір - білий, номер двигуна НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, укладеного 17.05.2014, в розмірі 145 122,00 грн.

Автомобіль марки Mercedes-benz Sprinter 316 CDI, 2005 року випуску державний номер НОМЕР_3 (після зняття з обліку для реалізації - НОМЕР_5), колір - білий, номер двигуна НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, повернути ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1451,22 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Т.Б.ЖИКЕВИЧ