АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Куценко Т.Р., Демченко Е.Л.,

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє також в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи: Амур-Нижньодніпровський РВ у м.Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпропетровську ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням , -

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2013 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням своєї доньки ОСОБА_3, та своїх малолітніх онуків ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В обгрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що їй на підставі свідоцтва про право власності від 11.02.2012 року належить квартира АДРЕСА_1 у Дніпропетровську. В даній квартирі зареєстровані позивачка, її чоловік ОСОБА_6, та їх донька ОСОБА_3 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У 2007 році відповідачка разом зі своєю старшою малолітньою дитиною ОСОБА_4, 2002 року народження, добровільно покинула квартиру та поїхала до іншого невідомого позивачці місяця проживання, її речі у даній квартирі відсутні.

У 2012 році відповідачка без згоди позивачки, як власника житлового приміщення, зареєструвала в даній квартирі свою новонароджену дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Оскільки ОСОБА_3 разом зі своїми дітьми не проживають в даній квартирі без важних причин, не користуються житловим приміщенням, не несуть витрати по утриманню житла, у зв'язку з чим позивачка змушена сплачувати комунальні послуги за кількість зареєстрованих у квартирі осіб, тому ОСОБА_2 просила суд визнати ОСОБА_3 та її малолітніх дітей ОСОБА_4., ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою №104 в будинку №15 по вул.Шолохова у м.Дніпропетровську.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до вимог ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.

Частинами 1, 4 ст.156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування приміщенням.

Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В пунктах 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року, з послідуючими змінами, роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням(ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності(перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо), суд може продовжити пропущений строк.

Судом встановлено, що позивачці на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 17 лютого 2012 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, належить квартира №104 в будинку по вул.Шолохова у м.Дніпропетровську.

На теперішній час в даній квартирі зареєстровані позивачка, її чоловік ОСОБА_6 та їх донька ОСОБА_3 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою Житлово-будівельного кооперативу №378.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження заявлених вимог та факту відсутності ОСОБА_3 з неповнолітніми дітьми в спірній квартирі, позивачка посилалась на акт від 11 листопада 2008 року, який складений мешканцями квартир АДРЕСА_2 та акт комісії ЖБК № 348 від 11 червня 2014 року, згідно якого ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживає декілька років.

Разом з тим, належних доказів в розумінні ст.57,58 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування та свідчили б про непроживання ОСОБА_3 в спірній квартирі без поважних причин чи про факт її вибуття на інше постійне місце проживання(ст.71, 107 ЖК України), позивачка не надала, в той час як відповідно до положень ст.60 ЦПК України саме сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка сплачує комунальні послуги.(а.с.78).

Отже, встановивши відсутність доказів в підтвердження заявленого позову, суд прийшов до правильного висновку про відмову ОСОБА_2 в задовленні її позовних вимог.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на неповне з'ясування обставин справи не можуть бути взяті до уваги, оскільки висновки суду про відсутність правових підстав для задоволення позову не спростовані.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст..ст. 10, 60 ЦПК кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Вказані вимоги апелянтом не виконано.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Ухвалене судом рішення відповідає матеріалам справи та вимоги закону, що регулює зазначені правовідносини, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді Е.Л.Демченко

Т.Р.Куценко