АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/2767/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: №642/626/2015ц Ольховський Є.Б.
Категорія: скарга на дії ВДВС Доповідач: Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015 судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого-судді: Швецової Л.А.,

суддів: Піддубного Р.М.,

Малінської С.М.,

за участі секретаря: Каменської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»

на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2015 року

у справі за скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на дії старшого державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Панової Г.М., заінтересована особа: ОСОБА_4, щодо повернення виконавчого документа, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Панової Г.М. щодо повернення виконавчого документа. В обгрунтвання скарги вказали, що в ході заведеного виконавчого провадження, виконавчою службою було зроблено запит до КП "ХМ БТІ", до реєстру прав власності на нерухоме майно державного реєстру іпотек, до податкової служби та до Пенсійного фонду, до ВДАІ Ленінського РВ ХМУ та встановлено наявність двох автомобілів за наслідками чого на них покладено арешт однак один з зазначених автомобілів не був розшуканий. Крім того державним виконавцем двічі було здійснено вихід за місцем проживання боржника за наслідками чого складено два акти. Вважаючи, що виконавцем не були проведені всі необхідні дії, передбачені Законом України « Про виконавчу службу», просили визнати дії старшого державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Панової Г.М. незаконними.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 16.02.2015 року скарга публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" на дії старшого державного виконавця Ленінського ВДВС Харківського міського управління юстиції Панової Г.М. та постанову про повернення виконавчого документа - залишена без задоволення.

Не погодившись із вказаною вище ухвалою суду першої інстанції ПАТ « УкрСиббанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 16.02.2015 року, та скаргу АТ "УкрСиббанк" на дії та рішення державного виконавця - задовольнити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі: Закон № 606-XIV).

Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, та здійснюється на підставі виконавчих документів, у тому числі й виконавчих листів, що видаються судами (ст.ст. 2, 17 Закону № 606-XIV).

Згідно зі ст. 6 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Обов'язки і права державних виконавців визначені законодавцем у ст. 11 Закону № 606-XIV.

Відповідно до вказаної правової норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

За правилами ст. 20 Закону № 606-XIV виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Виконання рішення, яке зобов'язує боржника вчинити певні дії, здійснюється державним виконавцем за місцем проведення таких дій.

Відповідно до ст. 27, 30, 32 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби визначений у ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до вказаної правової норми рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Положення ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» кореспондуються зі ст. 383 ЦПК України, відповідно до якої сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи (ч. 2 ст. 387 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що 22.01.2014 року Ленінським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь заявника 867225,36 грн. та 20.03.2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 7 лютого 2014 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, згідно до ч.1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, в тому числі і боржник, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб'єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Оцінюючи встановлені у справі обставини, суд першої інстанції дійшов висновку щодо доведеності вчинення дії старшим державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Пановою Г.Му межах відкритого виконавчого провадження визначених законом виконавчих дій з виконання рішення на підставі виконавчого документу про стягнення з боржника на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості у сумі 867225,36 грн., без порушень прав заявника .

Аналізом положень Закону України "Про виконавче провадження" не встановлено імперативних вимог для держвиконавця робити запити до адресного бюро в разі відсутності боржника за адресою вказаною у виконавчому листі та залучати до виїзду за адресою боржника представника стягувача, оскільки останнє є правом стягувача.

Висновок суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовується.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду першої інстанції також не впливають.

Згідно ст. 303 ЦПК України апеляційний суд в апеляційному порядку перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Колегією суддів не встановлено таких порушень норм процесуального та матеріального права, які могли стати підставою для перегляду ухвали суду першої інстанції та постановленні нової про задоволення скарги ПАТ « УкрСиббанк».

Колегія суддів , перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, визнає , що ухвала судом першої інстанції постановлено з додержанням вимог закону , що відповідно до ч.1 п.1 ст. 312 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги .

Керуючись ст.ст. 303,304,307, 312 ч.1 п.1, 313, 317, 319, 323, 324 ЦПК України,колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відхилити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2015 року залищити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді