АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/604/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2036/К/15 суддя Патинка А.Г.
Категорія - 27 (І) Доповідач - Бондар Я.М.
УХВАЛА

Іменем України

29 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

при секретарі - Петренко К.І

за участі - представника відповідача ОСОБА_1, представника позивача Подолінного Романа Георгійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № KRHGGA від 09.07.2008 року в розмірі 12584,47 дол. США, що за курсом НБУ станом на 15.04.2015 року складає 288436,02 грн., а також судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ «ПриватБанк» посилався на те, що між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № KRHGGA від 09.07.2008 року, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 15623,23 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 09.07.2018 року.

Позивачем було повністю виконано умови зазначеного кредитного договору, в той час як відповідач, в порушення умов вказаного договору, взяті на себе зобов'язання не виконала, у зв'язку з чим за нею накопичилась заборгованість, яка станом на 15.05.2015 року в загальному розмірі складає 12584,47 дол. США., з яких: 9883,08 дол. США - заборгованість за кредитом, 1210,45 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом, 323,82 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом, 557,47 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 10,91дол. США - штраф (фіксована частина), 598,74 дол. США - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Ухвалою того ж суду від 17 серпня 2015 року відмовлено ОСОБА_3 в перегляді заочного рішення.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту з'ясування обставин, які мають значення для вирішення спору по суті, поставила питання про скасування оскаржуваного рішення, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач перш за все висловила свою незгоду з розрахунком суми заборгованості. Так, на її думку в розрахунок невірно зазначено гривневий еквівалент, оскільки застосовано еквівалент станом на 15.05.2015 року, в той час як потрібно - еквівалент, визначений за курсом відповідної валюти на день платежу. При цьому відповідач зазначає, що суд не обґрунтовує саме використання гривневого еквівалента станом на 15.04.2015 року. Також відповідач вважає, що у банку не настало право вимагати дострокового повернення кредиту, оскільки вона не отримувала від банку жодних повідомлень про необхідність повернення кредитних коштів. Також ОСОБА_3 не погоджується з вимогою щодо стягнення одночасно штрафів та пені, оскільки і те і інше є одним видом юридичної відповідальності, при цьому згідно ст. 61 Конституції України ніхто не може бути притягнутим двічі за одне й те саме правопорушення. Вважає, що деякі пункти кредитного договору суперечать вимогам ЦК України. Також зазначила, що між нею та позивачем було укладено договір іпотеки та у разі невиконання умов кредитного договору спочатку у банку є право на звернення стягнення на предмет іпотеки а не на готівкові кошти і лише у разі закінчення строку виконання зобов'язання. Також зауважила на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема вона взагалі не отримувала повісток щодо виклику до суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № KRHGGA від 09.07.2008 року (а.с.4-7), за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 15623,23 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 09.07.2018 року.

ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором своєчасно та належно не виконала, в результаті чого за нею станом на 15.04.2015 року накопичилась заборгованість в розмірі 12584,47 дол. США, яка в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на 15.04.2015 року становить 288436,02 грн. та складається з: 9883,08 дол. США - заборгованість за кредитом, 1210,45 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом, 323,82 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом, 557,47 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 10,91дол. США - штраф (фіксована частина), 598,74 дол. США - штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.12-15).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, виходячи з наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог, як доведених та обґрунтованих.

Доводи апеляційної скарги щодо незгоди відповідача із розрахунком заборгованості у зв'язку з використанням еквіваленту курсу гривні по відношенню до дол. США станом саме на 15.04.2015 року, а не станом на день платежу, а також доводи щодо необгрунтування судом першої інстанції використання гривневого еквівалента станом саме на 15.04.2015 року, колегія суддів не приймає виходячи з такого.

Згідно п. 14 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в постанові «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід в мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним Банком України на день ухвалення рішення.

Разом з тим, відповідно вимог ст.ст. 10,11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість використання визначеного позивачем розрахунку заборгованості з урахуванням курсу іноземних валют по відношенню до національної валюти - гривні станом 15.04.2015 року. Застосування ж гривневого еквіваленти за курсом НБУ на момент платежу, на якому наголошує відповідач можливий лише у разі фактичного здійснення чергового платежу, за визначеним сторонами графіком платежів, який позичальником порушено.

Доводи апеляційної скарги щодо ненастання у банку права вимагати дострокового повернення кредиту, у зв'язку з не направленням їй повідомлень щодо необхідності повернення кредитних коштів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки сторонами при укладенні кредитного договору було узгоджено графік платежів за ним, відповідач підписуючи кредитний договір була ознайомлена із взятим на себе обов'язком щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування, у зв'язку із чим, на думку колегії суддів, не потребується досудова вимога для звернення з позовом про стягнення заборгованості, при цьому такого порядку чинним законодавством не передбачено.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірного, на думку відповідача, стягнення одночасно і пені і штрафу, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з такого.

Умовами укладеного сторонами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним.

Разом із тим, п. 5.3 кредитного договору сторона передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позивальником строку платежу по будь-якому грошовому зобов'язанню передбаченого кредитним договором більше ніж на 30 днів позивальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

За таких обставин доводи заявника апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції вимог ст. 61 Конституції України та покладення на неї подвійної цивільно-правової відповідальності одного й того ж виду за одне й те саме порушення договореного зобов'язання не знайшли свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності деяких пунктів кредитного договору чинному законодавству, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_3, підписуючи кредитний договір погодилась із його умовами, окремо або в даному позовному провадженні кредитний договір нею не оспорено, отже зазначені в ньому умови дійсні.

Доводи апеляційної скарги щодо першочергового права банку звернути стягнення на предмет іпотеки і лише потім стягнення заборгованості за кредитним договором, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, згідно роз'яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в п. 9 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК України).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Так, з вказаної норми випливає, що саме позивачеві належить право вибору першочерговості пред'явлення позову про стягнення заборгованості або про звірення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того, що відповідач не отримувала повісток про виклик до суду, колегією суду не приймається до уваги, оскільки це не призвело неправильного вирішення спору по суті.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: