Номер провадження: 22-ц/785/177/15
Головуючий у першій інстанції Бодашко Л.І.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Суворова В.О., Артеменка І.А.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Віктор Д" на рішення Балтського районного суду Одеської області від 19 березня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 - "Про визнання дійсним договору дарування", -

ВСТАНОВИЛА:

10.03.2010 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом про визнання дійсним договору дарування, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між нею та відповідачем був підписаний 09.03.2010 року договір дарування частки у статутному капіталі ТОВ "Промтоварний ринок", за яким позивач набула право власності на частку у статутному капіталі цього товариства, у разі чого відбулася зміна учасників товариства. Інформація про зміни до установчих документів юридичної особи підлягає обов'язковій державній реєстрації шляхом внесення відповідних змін до записів Єдиного державного реєстру в порядку, встановленому Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", відповідно до ч. 3 ст. 29 якого для проведення державної реєстрації зазначених змін, необхідно подати нотаріально посвідчений договір про такий перехід чи передання іншій особі прав власності на частку у статутному капіталі товариства. Але відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору дарування, оскільки вважає, що вказана норма визначає, що у разі внесення змін до установчих документів подається нотаріально завірена копія документа про перехід частки учасника у статутному капіталі товариства.

Представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача позов визнав, не заперечував проти його задоволення.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 19.03.2014 року задоволений позов ОСОБА_3, визнано дійсним договір дарування частки у статутному капіталі ТОВ "ПРОМТОВАРНИЙ РИНОК" від 09.03.2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 належну йому частку у статутному капіталі ТОВ "ПРОМТОВАРНИЙ РИНОК" в розмірі 374000 грн., що становить 34 % статутного капіталу (фонду) ТОВ "ПРОМТОВАРНИЙ РИНОК", а ОСОБА_3 прийняла у дар зазначену частку; визнано за ОСОБА_3 право власності на частку в статутному капіталі ТОВ "ПРОМТОВАРНИЙ РИНОК", в розмірі 374000 грн., що становить 34 % статутного капіталу (фонду) цього товариства; визнано, що ОСОБА_3 набула усіх прав та прийняла на себе усі обов'язки учасника ТОВ "ПРОМТОВАРНИЙ РИНОК" з моменту набуття права власності на частку в статутному капіталі (фонді) цього товариства.

30.09.2014 року ТОВ "Віктор Д", яке не було стороною по справі, але чиї права та інтереси можуть бути порушені вказаним рішенням суду, подало апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просить рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.10.2014 р. апелянту ТОВ "ВІКТОР Д" було поновлено строк апеляційного оскарження рішення Балтського районного суду Одеської області від 19.03.2010 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору дарування та відкрито апеляційне провадження.

Під час апеляційного провадження ТОВ "ВІКТОР Д" в порядку ст. 37 ЦПК України звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про визнання товариства процесуальним правонаступником відповідача ОСОБА_2 у цій справі. У своєму клопотанні ТОВ "ВІКТОР Д" посилалося на те, що відповідач по справі ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 При цьому, під час життя відповідача у липні 2011 року ТОВ "ВІКТОР Д" придбало належну йому частку у статутному капіталі ТОВ "ПРОМТОВАРНИЙ РИНОК" на підставі Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 12.07.2011 року посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, за реєстровим № 1147. На цей час ТОВ "ВІКТОР Д" є власником вказаної частки.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.12.2014 р. ТОВ "ВІКТОР Д" було визнано правонаступником відповідача ОСОБА_2, оскільки останній помер, а всі належні йому права учасника ТОВ "ПРОМТОВАРНИЙ РИНОК" він ще за життя передав ТОВ "ВІКТОР Д" шляхом укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 12.07.2011 року, з огляду на що ТОВ "ВІКТОР Д " є матеріальним та процесуальним правонаступником.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору дарування та договору ренти, що підтверджується письмовими доказами, а саме підписаним сторонами договором дарування. Ухилення від нотаріального посвідчення договору з боку відповідача нібито відбулось через помилкове розуміння законодавчих приписів. Також судом було встановлено факт прийняття у момент підписання договору дарування дарунка позивачем шляхом передання примірника статуту ТОВ "ПРОМТОВАРНИЙ РИНОК". Таким чином присутня наявність юридичного складу, встановленого ч. 2 ст. 220 ЦК України, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

З такими висновками районного суду колегія суддів не погоджується, оскільки такі висновки є помилковими і були зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦППК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст. 57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Згідно до п. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Судом були встановлені такі обставини у справі.

В матеріалах справи міститься копія договору від 09.03.2014 року, укладеного між Позивачем та Відповідачем у простій письмовій формі за умовами якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 належну йому частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМТОВАРНИЙ РИНОК", , в розмірі 374000,00 грн. (триста сімдесят чотири тисячі гривень 00 копійок), що становить 34% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМТОВАРНИЙ РИНОК", а ОСОБА_3 прийняла у дар зазначену частку. Відповідно до умов п. 3.1. договору дарування від 09.03.2014 р. було встановлено обов'язок ОСОБА_3 щодо довічної щомісячної сплати на користь ОСОБА_5 ренти у сумі 1000 (одна тисяча) гривень.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" (в редакції, яка діяла на момент укладання спірного договору дарування) у разі внесення змін до установчих документів, які пов'язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається або копія рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників), завірена в установленому порядку, або нотаріально засвідчена копія заяви фізичної особи про вихід зі складу засновників (учасників), або нотаріально засвідчена копія документа про перехід чи передання частки учасника у статутному капіталі товариства, або нотаріально посвідчений договір про такий перехід чи передання, або рішення уповноваженого органу юридичної особи про примусове виключення засновника (учасника) зі складу засновників (учасників) юридичної особи, якщо це передбачено законом або установчими документами юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Ч. 3 ст. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі.

Ч. 1 ст. 725 ЦК України, встановлено, що договором дарування може бути встановлений обов'язок обдарованого вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред'являти вимог до третьої особи про виселення тощо).

Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Статтею 731 ЦК України встановлено, що за договором ренти одна сторона (одержувач ренти) передає другій стороні (платникові ренти) у власність майно, а платник ренти взамін цього зобов'язується періодично виплачувати одержувачеві ренту у формі певної грошової суми або в іншій формі. Договором ренти може бути встановлений обов'язок виплачувати ренту безстроково (безстрокова рента) або протягом певного строку. Відповідно до статті 732 ЦК України договір ренти укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Копія договору, який міститься у матеріалах справи укладена в простий письмовій формі без нотаріального посвідчення, у зв'язку з чим вказаний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, щодо форми укладення договору.

Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді справ про визнання правочину дійсним суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Таким чином, з урахуванням зазначених норм статті 220 ЦК України при розгляді цієї справи місцевий суд повинен був з'ясувати, в тому числі, чому договір не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи відбулося повне або часткове виконання договору. При цьому у відповідності до ч. 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, всі обставини, на які посилається суд, повинні бути підтверджені відповідними доказами, які приєднуються до матеріалів справи.

У даному випадку місцевий суд зробив необгрунтований висновок щодо підтвердження вказаних обставин. Матеріали справи не містять жодного доказу, який підтверджує обов'язок відповідача з'явитися до нотаріальної контори для додержання нотаріальної форми посвідчення договору та узгодження сторонами місця та часу нотаріального посвідчення та факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору і факт часткового або повного виконання сторонами договору.

Апеляційний суд не погоджується з висновками місцевого суду про те, що відповідач, уклавши з позивачкою 09.03.2010 р. договір дарування частки, вже наступного дня 10.03.2014 р. фактично ухилився від його нотаріального посвідчення, адже позивачка звернулася з позовом до суду вже на наступний день після укладення договору дарування. Будь-які докази того, що в період між датою укладення договору та датою звернення до суду між сторонами по справі виник спір щодо нотаріального посвідчення договору в матеріалах справи відсутні.

Суд апеляційної інстанції також не погоджується з висновком місцевого суду про те, що відбулося часткове виконання договору дарування від 09.03.2014 року, оскільки відповідач передав позивачу під час підписання договору дарування статут ТОВ "Промтоварний ринок" у зв'язку з наступним.

По-перше, судом не був перевірений факт знаходження у відповідача оригінального примірнику Статуту ТОВ "ПРОМТОВАРНИЙ РИНОК", оскільки на момент укладання вказаного договору дарування відповідач був не єдиним учасником вказаного товариства, крім того відповідач не займав посаду керівника підприємства; по-друге, Статут товариства не є правовстановлюючим документом на частку у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ГК України установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є статут. Статут товариства з обмеженою відповідальністю крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу, з визначенням частки кожного учасника; склад та компетенцію органів управління і порядок прийняття ними рішень; розмір і порядок формування резервного фонду; порядок передання (переходу) часток у статутному капіталі. Тобто за своєю правовою природою статут є основним нормативним документом, який регулює діяльність товариства, при цьому він не є правовстановлюючим документом на частки його учасників в статутному капіталі.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з письмових пояснень колишнього директора ТОВ "ВІКТОР Д" та за сумісництвом головного бухгалтера ТОВ "ПРОМТОВАРНИЙ РИНОК" ОСОБА_6 позивач ОСОБА_3 ніколи не зверталася до загальних зборів учасників ТОВ "ПРОМТОВАРНИЙ РИНОК" з заявою про прийняття її до складу учасників та ніколи не приймала участі у діяльності самого товариства.

Окремо слід зазначити те, що у відповідності до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи документів, зокрема договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 12.07.2011 року посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, за реєстровим № 1147, частка у ТОВ "Промтоварний ринок" знаходилася у спільній сумісній власності відповідача та його дружини - ОСОБА_7.

З урахуванням наведеного, для укладення Договору між позивачем та відповідачем обов'язково була потрібна згода дружини відповідача на укладення договору дарування від 09.03.2014 р. Матеріали справи такої згоди не містять.

З огляду на такі обставини, місцевий суд не мав достатніх підстав підтверджених належними та допустимими доказами для визнання укладеного між позивачем та відповідачем договору дарування від 09.03.2014 р. дійсним.

Що стосується інших позовних вимог, які є похідними від вимоги про визнання дійсним договору дарування від 09.03.2014 р., колегія апеляційного суду вважає, що ці вимоги також були помилково задоволені місцевим судом. По-перше сторонами не було дотримано вимог чинного законодавства щодо форми укладання правочину та відсуті підстави для визнання його дійсним, про що було зазначено вище.

По-друге, відповідно до частин 2, 3 ст. 4 Закону України "Про господарські товариства" установчі документи повинні містити відомості про вид товариства, предмет і цілі його діяльності, склад засновників та учасників, найменування та місцезнаходження, розмір та порядок утворення статутного (складеного) капіталу, порядок розподілу прибутків та збитків, склад та компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, по яких необхідна кваліфікована більшість голосів, порядок внесення змін до установчих документів та порядок ліквідації і реорганізації товариства. Установчі документи повинні також містити відомості, передбачені статтями 37, 51, 65, 67 і 76 цього Закону.

Згідно ч. 2 ст. 82 Господарського кодексу України установчі документи господарського товариства повинні містити відомості про вид товариства, предмет і цілі його діяльності, склад засновників та учасників, склад і компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, з яких необхідна одностайність або кваліфікована більшість голосів, інші відомості, передбачені статтею 57 цього Кодексу.

Статтею 7 Закону України "Про господарські товариства" встановлено, що зміни, які сталися в установчих документах товариства і які вносяться до державного реєстру, підлягають державній реєстрації за тими ж правилами, що встановлені для державної реєстрації товариства. Товариство зобов'язане у п'ятиденний строк повідомити орган, що провів реєстрацію, про зміни, які сталися в установчих документах, для внесення необхідних змін до державного реєстру.

Відповідно до ч. 4 ст. 83 Господарського кодексу України зміни, які сталися в установчих документах господарського товариства і які вносяться до державного реєстру, підлягають державній реєстрації за тими ж правилами, що встановлені для державної реєстрації товариства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Частина 2 статті 17 вказаного Закону встановлює, що в Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, відомості щодо переліку засновників (учасників) юридичної особи.

Таким чином, нормами вказаних вище законодавчих актів передбачається обов'язкова реєстрація змін в установчих документах щодо складу засновників юридичної особи. Згідно ч. 5 ст. 89 Цивільного кодексу України зміни до установчих документів юридичної особи набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації, а у випадках, встановлених законом, - з моменту повідомлення органу, що здійснює державну реєстрацію, про такі зміни.

З огляду на те, що позивачем не була дотримана встановлена законом процедура щодо набуття статусу учасника та обов'язкової державної реєстрації - суд не має права визнавати право власності на частку у статутному капіталі та визнавати за особою права учасника товариства, оскільки такими діями суд фактично підміняє повноваження інших державних органів, які здійснюють процедуру державної реєстрації юридичних осіб та змін до установчих документів, що є неприпустимим у відповідності до ч. 2 статті 19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

У зв'язку з порушенням і неправильним застосуванням районним судом норм матеріального і процесуального права, судове рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Віктор Д" - задовольнити.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 19 березня 2010 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

В.О. Суворов

І.А. Артеменко

21.01.2015 року м. Одеса