АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц- 796/5055/2015 Головуючий у 1 інстанції : Савлук Т.В. Доповідач : Желепа О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого: Желепи О.В.

Суддів: Кабанченко О.А., Андрієнко А.М.

При секретарі: Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соврас Олена Юріївна про визнання недійсним договору дарування квартири, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1, звернувся з вищеназваним позовом до суду та просив визнати Договір дарування квартири від 06 квітня 2013 року, укладений між ним та ОСОБА_2 та посвідчений ПН КМНО Соврас О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №897, недійсним.

Вимоги обґрунтовував тим, що він є особою похилого віку, інвалід війни другої групи, в силу віку та наявних захворювань, які стали підставою для встановлення групи інвалідності, потребує стороннього догляду, тому маючи за мету укласти договір довічного утримання, попередньо домовився з відповідачем, своєю онукою, що у разі здійснення за ним належного догляду передасть їй у власність належну йому квартиру АДРЕСА_1. 06 квітня 2013 року він з онукою разом з'явився до приватного нотаріуса, де був укладений договір, факт підписання договору він не заперечує, однак внаслідок дуже слабкого зору, він не мав можливості в повному обсязі ознайомитись з текстом договору, оригінал договору йому не був наданий нотаріусом після його підписання. Протягом певного часу він очікував на виконання з боку своєї онуки умов договору та здійснення належного догляду за ним. Однак після укладеного договору відносини між ними погіршились, відповідач почала натякати про виселення його з квартири, оскільки є власником квартири, у зв'язку з чим він звернувся до приватного нотаріуса з метою отримання копії договору, ознайомившись з його текстом зрозумів, що уклав договір дарування квартири, однак він мав на меті відчуження на користь відповідача квартири, яка є його єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений. Позивач вважає, що відповідач, знаючи про стан його здоров'я та вади зору, свідомо ввела його в оману стосовно договору, який був укладений, при цьому, на його думку, з боку приватного нотаріуса були допущені порушення, оскільки нотаріус належним чином не роз'яснила йому сутність укладеного договору дарування та наслідки його укладання, що призвело до порушення його прав, так як у такий спосіб він позбавився власного житла, тому відновлення його порушених прав можливо лише шляхом визнання недійсним договору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено .

В апеляційній скарзі позивач посилався на те, що укладення ним договору дарування не відповідало його дійсному волевиявленню так як він мав на меті укласти договір довічного утримання. З текстом договору він ознайомився лише влітку 2014 року і лише тоді зрозумів, що посвідчено нотаріусом був не той договір який він бажав укласти. Вказана обставина підтверджується змістом договору з якого вбачається, що він був укладений в двох примірниках, один з яких залишився в нотаріальній конторі, а інший передано обдарованій особі.

Суд не врахував, що позивач продовжував проживати в квартирі та сплачувати за неї комунальні послуги, тобто обдарована особа, жодним чином не вступила в свої права власності на спірну квартиру, а передача квартири не відбувалася. Суд не врахував стан здоров`я позивача, який є особою похилого віку, а тому потребує стороннього догляду, таким чином відчуження ним власності могло відбутись лише за умови отримання належного догляду. Суд безпідставно не долучив до матеріали справи медичні довідки про стан його здоров`я, довідки про оплату комунальних платежів та витяг з реєстру про скасування заповіту на ім`я матері відповідача, що свідчить про те, що він не мав бажання дарувати квартиру онуці безоплатно. Суд безпідставно не застосував ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримала.

Представники відповідача доводи скарги не визнали.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави на які посилався позивач для визнання договору дарування недійсним .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду в повному обсязі так як вони в повній мірі відповідають встановленим обставинам справи та вимогам Закону.

Відповідно до частини першої ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (Дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (Обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За нормою частини першої ст.722 Цивільного кодексу України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Судом встановлено, що 06 квітня 2013 року ОСОБА_1 укладено Договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_1 передав в дар ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №897. (а.с.5)

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Згідно ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно частини першої ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визначається судом недійсним.

Як роз'яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд вважав встановленим, що при оформленні оспорюваного договору дарування квартири від 06 квітня 2013 року дотримано процедуру нотаріального посвідчення даного виду договору. Виходячи зі змісту договору, приватним нотаріусом Соврас О.Ю. дарувальнику роз'яснено зміст статей 717-ЦК України (п.9 Договору дарування), дарувальник був ознайомлений з природою договору дарування як безоплатного договору, та що він не має права вимагати від обдарованої особи вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Крім того, текст договору дарування особисто підписаний позивачем, ця обставина визнана позивачем в судовому засіданні, що свідчить про його обізнаність в укладенні договору дарування, а не договору довічного утримання.

Позивач не довів, що при укладенні договору помилявся щодо природи правочину та діяв під впливом помилки - не розумів і не знав, що укладає договір дарування; що він не бажав його укладення, що його волевиявлення не було вільним.

Суд встановив, що на момент укладання договору дарування відповідачка не мала достатніх коштів для утримання позивача, так як була вагітною, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року народила сина ОСОБА_4, а тому перебуває у відпустці по догляду за дитиною, і єдиним джерелом доходів відповідача є державні допомоги при народженні дитини, та під час її догляду, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації.

Тобто вказаними доказами відповідач довела, що вона не могла б укласти договір довічного утримання свого діда, тому, що не має доходів на таке утримання.

Суд також встановив, що позивач не довів, що він був введений в оману обдарованою особою, щодо істотних умов договору, та правомірно зазначив, що обставини, які впливали на мотиви укладення договору правового значення не мають .

Висновки суду про не доведеність обставин, які б слугували підставою для визнання недійсним Договору дарування квартири від 06 квітня 2013 року відповідно до ст.ст.229, 230 Цивільного кодексу України, відповідають встановленим обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги з приводу домовленості сторін укласти договір довічного утримання, окрім особистих пояснень позивача іншими доказами не підтверджені.

Крім того , позивач зобов`язаний був також довести, що і у відповідача також існувало волевиявлення на укладення договору довічного утримання, проте остання пояснила, та довела, що коштів на утримання діда в момент дарування квартири не мала, а тому не могла укладати договір довічного утримання і не бажала цього робити.

Апеляційна скарга не містить посилання на докази, які б свідчили про те, що з боку відповідача був вчинений обман.

Посилання на те, що позивач продовжував сплачувати всі комунальні платежі, лише доводить, що відповідачка не мала коштів, та не могла взяти на утримання свого діда.

Оплата позивачем комунальних витрат не свідчить про недійсність договору дарування квартири.

Надані суду довідки про стан здоров`я позивача також не свідчать про обман чи допущену ним помилку.

Крім того, колегією враховується, що позивач заявив до суду позовні вимоги про визнання недійсним правочину, які є взаємовиключними, так як помилка передбачає що договір був укладений з волі позивача, проте останній помилявся, щодо обставин які мали істотне значення. Разом з тим правочин, який укладений внаслідок обману, передбачає вплив з боку відповідача на волевиявлення позивача. (замовчування якихось обставин, чи повідомлення неправдивих відомостей, які спонукали позивача до укладення саме такого правочину)

Долучені до апеляційної скарги докази, а саме довідки про оплату комунальних платежів, медичні довідки про стан здоров`я позивача, а також скасування позивачем заповіту на ім`я матері відповідача в даній справі, не спростовують висновків суду про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог.

Скасування позивачем заповіту на ім`я матері відповідачки в січні 2015 року, під час слухання даної справи, лише свідчить про те, що у позивача з дочкою та онукою зіпсувались відносини в кінці 2014 року, що й стало приводом для подачі позову, проте вказані обставини не доводять , що на початку 2013 року, в квітні місяці, в момент дарування у останнього була відсутня воля на укладення договору дарування квартири на користь онуки , - відповідачки в даній справі.

Доводи позивача про те, що нотаріусом не був вручений йому примірник договору дарування, та не вірні, на думку позивача покази нотаріуса з цього приводу на правильність ухваленого рішення не впливають, тому, що не вручення позивачу договору дарування після його посвідчення, не є порушенням вимог закону, а крім того не доводить, що нотаріус не роз`яснювала позивачу суть договору, який вона посвідчувала.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Постановлене судом рішення є законним і обґрунтованим, а тому підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 301, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий: Судді: