Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої-судді Кожух О.А.

суддів- Кондора Р.Ю., Чужі Ю.Г.

при секретарі - Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, інтереси якої представляє ОСОБА_4, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, та, в подальшому уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з ОСОБА_3 борг в сумі 198346,15 грн., процентів в сумі 36313,22 грн., та три проценти річних у сумі 11229,73 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 позичила від позивача грошові кошти в розмірі 15000 доларів США, з терміном повернення до 01.10.2012 р., про що 24.03.2012 склала розписку. Однак взяті на себе зобов'язання по поверненню позики відповідач не виконала. Посилаючись, в тому числі, на положення ст. ст. 625, 1048 ЦК України, просила позов задовольнити.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22 вересня 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача грошові кошти за борговою розпискою від 24.03.2012 р. в сумі 198346,15 грн. - основного боргу, 36313,22 грн. - процентів, 11229,73 грн. - трьох відсотків річних. Також стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивачки 2458,90 грн. - суму судового збору, сплачену при поданні позову, і 121,80 грн. сплачених при поданні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 4 грудня 2014 року заяву ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач, від імені якої діє її представник, подала апеляційну скаргу і, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що між сторонами договір позики не укладався, а існувала інша домовленість особистого характеру.

Відповідач та її представник в судове засідання не з'явились повторно, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать повідомленя про вручення поштових відправлень (а.с.120-121). Судова повістка, яка надсилалась позивачу, повернулась до суду за закінченням терміну зберігання (а.с.122-123). В судове засідання з"явився представник позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України судова колегія розглянула справу без участі осіб, які не з"явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого у справі рішення та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 24 березня 2012 року ОСОБА_3 склала розписку, відповідно до якої зобов'язалась виплатити ОСОБА_5 до 1 жовтня 2012 року грошові кошти, що є еквівалентом 15000 доларів США в національній валюті гривні на день виплати боргу. Розписка була складена в присутності двох свідків - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.2).

Також встановлено, що позивачка є колишньою дружиною сина відповідачки, разом з яким, а також з їх двома малолітніми дітьми проживала та була зареєстрована у квартирі в АДРЕСА_1.

У запереченнях на позовну заяву, у заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі відповідач зазначала, що коштів від позивачки вона не отримувала, а 15000 доларів США зобов'язалась їй виплатити за зняття відповідачки та її малолітніх дітей з реєстраційного обліку у квартирі, яка належить відповідачці. Відповідачем було надано копію розписки, складеної також 24 березня 2012 року ОСОБА_5 (а.с. 64). Згідно цієї розписки ОСОБА_5 зобов'язується після отримання нею грошей в сумі, що є еквівалентною 15000 доларів США від ОСОБА_3, протягом семи днів знятися з реєстраційного обліку та зняти з реєстраційного обліку двох своїх малолітніх дітей із квартири в АДРЕСА_1.

Проте за наявності розписки, яка свідчить про існування грошових зобов'язань відповідача перед позивачем, судова колегія не бере до уваги позицію відповідача, що ці кошти вона зобов'язалась виплатити позивачці саме за те, що остання зніметься з реєстраційного обліку у квартирі по АДРЕСА_1.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками.

Відповідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.

За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14.

Як вбачається з матеріалів справи, у позивача є розписка від 24.03.2012, яка свідчить про те, що ОСОБА_3 зобов'язалась повернути ОСОБА_5 борг в національній валюті, що є еквівалентом 15000 доларів США.

Отже, у ОСОБА_3 перед позивачкою існує грошове зобов'язання, письмова розписка є належним доказом існування зобов'язання, яке відповідачка у визначений строк не виконала.

Позивач, подавши позовну заяву в новій редакції, просила стягнути з відповідача борг, виходячи з встановленого НБУ офіційного курсу гривні щодо долара США станом на 20.08.2015 - 1322,3077 грн. за 100 доларів США. Сума боргу складає 198346,15 грн., яку слід стягнути з відповідача.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 2 ст. 1048 ЦК України визначено коли договір позики вважається безпроцентним.

Відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 у справах № 6-36цс14 та № 6-79 цс 14, у частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Статтями 536, 1048 ЦК України визначено, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. У випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Договір, що був укладений між сторонами, не є безоплатним, а тому позивач має право вимагати сплати процентів.

В той же час, виходячи зі змісту положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання процентів від суми позики лише протягом строку дії договору, а після його закінчення, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, застосовуються положення ст. 625 ЦК України.

Обчислюючи розмір процентів за користування коштами, позивач, з яким погодився суд першої інстанції, такий розрахунок провів до 20 серпня 2014 року - до дня збільшення розміру позовних вимог.

Проте, задовольняючи такі вимоги, суд першої інстанції не врахував, що нарахування таких процентів можливе лише до 1 жовтня 2012 року - до строку, визначеного сторонами для повернення боргу. Виходячи з того, що часом повернення коштів було визначено 1 жовтня 2012 року, то договір діяв 190 днів. Облікова ставка НБУ в період з 24 березня до 1 жовтня 2012 року становила 7,5 %. Тому на користь позивача слід стягнути проценти в сумі, еквівалентній 585,62 доларам США (15000 доларів США*7,5%/365*190 днів), що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні щодо долара США станом на 20.08.2014 складало 7743,70 грн.

У випадку неповернення (несвоєчасного повернення) суми позики у визначений сторонами строк кредитор може вимагати застосування наслідків, встановлених ч. 1 ст. 1050 ЦК України - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем наведено розрахунок, відповідно до якого 3% річних за 689 днів прострочення виконання грошового зобов'язання (з 1 жовтня 2012 року до 20.08.2014) за встановленим НБУ офіційним курсом гривні щодо долара США станом на 20.08.2014 складало 11228,73 грн. (15000 доларів США*3%/365*689 днів), які також слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції при вирішенні позову в частині стягнення процентів, передбачених ст 1048 ЦК України, було неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду слід змінити (п. 4 ст. 309 ЦПК України) - стягнути на користь позивача 217319,58 грн., з яких 198346,15 - основний борг, проценти - 7743,70 грн., три проценти річних - 11229,73 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо апеляційний суд змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2104,66 грн. (а.с.28) та додатково внесено при збільшенні розміру позовних вимог 353,89 грн. (а.с.42), а всього 2458,90 грн. Також було сплачено 121,80 грн. судового збору при поданні заяви про забезпечення позову (а.с.15). Оскільки позов слід задовольнити частково, на користь позивачки слід стягнути з відповідача судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 2173,20 грн., а також 121,80 грн., сплачених при поданні заяви про забезпечення позову.

Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції безпідставно розглянув позовну заяву ОСОБА_5, що була подана до суду 20 серпня 2014 року, яка не пройшла реєстрацію в автоматизованій системі і по якій не було відкрито провадження. Проте такі доводи представника відповідача щодо порушення судом норм процесуального права судова колегія до уваги не бере з наступних підстав.

Так, з позовом до суду ОСОБА_5 звернулась 18 квітня 2014 року, визначивши суму боргу виходячи з встановленого НБУ офіційного курсу гривні щодо долара США станом на 11 квітня 2014 року. 22 квітня було відкрито провадження у справі. 21 серпня 2014 року ОСОБА_5, користуючись правом згідно ч. 2 ст. 31 ЦПК України, подала до суду позовну заяву, викладену в новій редакції, з додатками - розрахунок боргу було проведено виходячи з встановленого НБУ офіційного курсу гривні щодо долара США станом на 20.08.2014 (а.с.43-54). Також позивачем було сплачено відповідну суму судового збору (а.с.42). Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України, позивачем було збільшено розмір позовних вимог. Спосіб оформлення збільшення розміру позовних вимог законом не визначено, і викладення позовної заяви в новій редакції, в якій фактично було розширено обґрунтування позову та зазначено до стягнення більшу суму, не суперечить нормам процесуального права.

В матеріалах справи міститься дві копії позовної заяви в новій редакції і додатків до неї, та відсутній супровідний лист про направлення копій цих документів відповідачеві. У справі було ухвалено заочне рішення. Проте судова колегія вважає, що таке порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 304, 307, ст. 309 п. 4, ст. ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 вересня 2014 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 кошти за борговою розпискою від 24.03.2012 р. в сумі: 198346,15 грн. - основного боргу, проценти - 7743,70 грн., три проценти річних - 11229,73 грн., а всього 217319,58 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 2295 грн. у відшкодування спаленого судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча

Судді: