Справа № 367/3971/13 Головуючий у І інстанції Пархоменко О. В.
Провадження № 22-ц/780/399/15 Доповідач у 2 інстанції Кулішенко
Категорія 58 11.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

11 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів: Лащенка В.Д., Сушко Л.П.,

при секретарі: Микитенко Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 липня 2013 року за позовом прокурора м. Ірпеня Київської області в інтересах держави до Коцюбинської селищної ради Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_1, третя особа: комунальне підприємство "Святошинське лісопаркове господарство" про визнання недійсним рішення, державних актів на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року прокурор міста Ірпеня Київської області в інтересах держави звернувся до суду із вказаним позовом та просив у відповідності до норм ст.ст.152,155 ЗК України визнати недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 р. № 2012/25-5 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1", визнати недійсним державний акт серії ЯЖ №922177 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:043:0009, виданий на ім'я ОСОБА_2, державний акт серії ЯЛ №416233 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:043:0009, виданий на ім'я ОСОБА_1, визнати право власності держави на земельну ділянку площею 0,15 га за вже вказаним кадастровим номером, судові витрати покласти на відповідачів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що вищезазначеним рішенням Коцюбинської селищної ради ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для вказаних цілей. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЖ №922177 на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га із кадастровим номером :01:043:0009 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1.

Вважав, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами сел. Коцюбинське.

Коцюбинською селищною радою її було передано у приватну власність за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство», оскільки вказану земельну ділянку було надано у користування Святошинському лісопарковому господарству на підставі постанови Ради Міністрів УРСР від 20.06.56 №673 без виключення її з Держлісфонду України та згідно з картографічними матеріалами лісовпорядкування обліковуються як квартали Святошинського та Київського лісництв.

Зазначену земельну ділянку в приватну власність відповідача було передано без її вилучення з користування КП «Святошинське лісопаркове господарство», тобто без відома держави в особі уповноваженого органу та постійного землекористувача, яким є КП «Святошинське лісопаркове господарство».

При прийнятті рішення Коцюбинською селищною радою не було дотримано вимоги ст.ст.20,21 Земельного кодексу України, ст.57 Лісового кодексу України, оскільки зміна цільового призначення спірної земельної ділянки з лісового фонду на для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд не проводилась, будь-яких рішень щодо такої зміни не приймалось.

Зазначав, що у порушення вимог ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», якою передбачено обов'язковість проведення вказаної експертизи проектів землеустрою щодо відведення земель лісогосподарського призначення, державна експертиза проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_2 не проводилась.

Вказував, що відведення спірної земельної ділянки відповідачу під будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд генеральним планом смт Коцюбинське не передбачено, а отже, оскаржуване рішення Коцюбинською селищною радою прийнято також у порушення вимог ст. 39 Земельного кодексу України, ст.ст.3,10,12,13,23 Закону України «Про планування і забудову територій».

Також, у подальшому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 грудня 2010 року земельна ділянка площею 0,15 га по АДРЕСА_1 була відчужена на користь ОСОБА_1 та видано їй державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 416233.

Вказував, що рішення Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 р. №2013/25-5 не відповідає вимогам закону, порушує право державної власності на спірну земельну ділянку, а тому підлягає визнанню недійсним. З цих же підстав підлягає визнанню недійсним виданий ОСОБА_2 на підставі вказаного рішення державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №922177 та державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 416233 виданий ОСОБА_1, оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений 08 грудня 2010 року є нікчемним згідно ст.228 ЦК України.

Оскільки уповноваженим державою органом рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 не приймалось, відповідно до ст.346 ЦК України право державної власності на цю ділянку не припинено, а право власності відповідача на неї на законних підставах не виникло.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 31 липня 2013 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року №2012/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1».

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №922177 виданий на ім'я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровий номер :01:043:0009 по АДРЕСА_1 Київської області, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 416233 виданий на ім'я ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :01:043:0009 по АДРЕСА_1 Київської області, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

В інший частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині визнання недійсним державного акту серії ЯЛ № 416233 на право власності на земельну ділянку, що видано на її ім'я, прийняти нове в оскаржуваній частині, яким у задоволенні цієї вимоги прокурора відмовити, посилаючись на те, що рішення в цій частині ухвалене з недоведеністю обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради № 2012/25-5 від 25.12.2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки для вказаних цілей.

На підставі зазначеного рішення, ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЖ № 922177 на право власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер :01:043:0009 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним рішення Коцюбинської селищної ради № 2012/25-5 від 25.12.2008 року та виданого ОСОБА_2 державного акту на його підставі, суд встановив, що при прийнятті оскаржуваного рішення Коцюбинською селищною радою було порушено вимоги ст. 39 Земельного кодексу України і ст. 3 Закону України «Про планування і забудову територій». Крім того, суд вважав, що Коцюбинською селищною радою спірне рішення прийнято з порушенням вимог п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, оскільки селищна рада розпорядилася земельною ділянкою, яка розташована за межами смт Коцюбинське.

У вказаній частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому згідно вимог ст. 303 ЦПК України перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

Разом з тим, визнаючи недійсним державний акт, виданий на ім'я ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу не відповідає вимогам закону, оскільки рішення ради, на підставі якого видано державний акт на земельну ділянку ОСОБА_2, визнається недійсним.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновками суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 відчужила зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2010 р. і останній було видано державний акт серії ЯЛ № 416233 на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :01:043:0009, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 Київської області.

При задоволенні позову в цій частині суд залишив поза увагою підстави позову прокурора, який обґрунтовував вимоги тим, що укладений між відповідачами договір купівлі-продажу спірної ділянки є нікчемним згідно положень ст. 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок, і не потребує визнання його недійсним. Саме у зв'язку з нікчемністю договору прокурор вважав, що державний акт, виданий ОСОБА_1 необхідно визнати недійсним.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необґрунтованість посилань прокурора на нікчемність договору купівлі-продажу від 08.12.2010 року, оскільки прокурор не надав доказів, що даний правочин порушує публічний порядок. Однак, прийшовши до таких висновків, суд у порушення вимог ст. 81, 131, 152 Земельного кодексу України, ст. 204 Цивільного кодексу України, та всупереч попереднім висновкам про відсутність підстав вважати договір купівлі-продажу нікчемним, визнав державний акт, виданий на ім'я ОСОБА_1, недійсним.

Суд першої інстанції також не взяв до уваги, що правовою підставою видачі ОСОБА_1 державного акту є договір купівлі-продажу від 08.12.2010 р., про що зазначено у державному акті серії ЯЛ № 416233. Відповідно, без вирішення питання щодо правомірності набуття ОСОБА_1 права на спірну ділянку за цивільно-правовою угодою, як це передбачає п. «в» ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, підстави для визнання недійсним державного акту, виданого на підставі цієї угоди, відсутні.

Вирішуючи позовні вимоги прокурора в частині визнання недійсним виданого на ім'я ОСОБА_1 державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 416233, колегія суддів вважає, що дані вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81, ст. 131 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки в тому числі на підставі придбання за договорами купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

За змістом вказаних норм правовою підставою набуття громадянином права власності на земельну ділянку є укладення ним цивільно-правової угоди, а державний акт, що видається на підставі такої угоди, лише посвідчує право особи на земельну ділянку. Отже, без встановлення судом недійсності (невідповідності вимогам закону) правочину, як правової підстави придбання громадянином земельної ділянки, визнання недійсним державного акту, виданого на підставі цього правочину, є в даному випадку є необґрунтованим.

Такі висновки відповідають приписам щодо презумпції правомірності правочину, встановленим ст. 204 Цивільного кодексу України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, такі висновки узгоджуються із положеннями ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, згідно якої захист порушених прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом заявлення позову про визнання угоди недійсною.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, зазначивши в рішенні, що укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений 08 грудня 2010 року договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки не є таким, що порушує публічний порядок, оскільки укладений між приватними особами і його предметом є майно, що перебуває у приватній власності.

За таких обставин з огляду на те, що ОСОБА_1 набула права власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2010 року, який не визнаний судом недійсним і не є нікчемним (його недійсність не встановлена законом), а також враховуючи приписи ст. 204 Цивільного кодексу України щодо презумпції правомірності правочину, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 416233, виданого ОСОБА_1 на підставі вказаного договору та з підстав вказаних прокурором у позові.

При цьому колегія суддів враховує правовий висновок, який зробив Верховний Суд України на засіданні судової палати у цивільних справах 2.10.2013 року при розгляді справи № 6-93цс 13, предметом якої був спір про визнання державного акту на право приватної власності на землю недійсним за позовом прокурора. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 Земельного кодексу України. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України при розгляді справи № 6-92цс 13.

За змістом наведеної правової позиції стосовно спору в даній справі вирішення питання про правомірність видачі державного акта на право власності на земельну ділянку безпосередньо залежить від законності правочину, на підставі якого такий акт виданий.

Крім того виходячи з вимог ст. 318 ЦПК України якщо апеляційні скарги на рішення або ухвалу суду першої інстанції були подані в установлені цим Кодексом строки, але надійшли до суду після закінчення апеляційного розгляду справи або коли строки на подання апеляційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин були поновлені або продовжені і особа, яка подала апеляційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи, апеляційний суд розглядає цю скаргу за правилами цієї глави.

Залежно від обґрунтованості скарги, зазначеної в частині першій цієї статті, суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу відповідно до статті 307 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано рішення або ухвалу апеляційного суду .

Таким чином заочне рішення Ірпінського міського суду від 31 липня 2013 року в частині визнання недійсним державного акту, виданого на ім'я ОСОБА_1, відповідно до вимог ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині заочне рішення Ірпінського міського суду від 31 липня 2013 року повинно бути залишеним без змін.

Тому, керуючись: ст.3, ч.2 ст.12 Закону України «Про планування і забудову територій», ст.21 Закону України «Про основи містобудування», ст.ст.22, 39, 116, 152, 155, 173 ЗК України, ст.228 ЦК України, ст.ст.3, 10, 60, 61, 213, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 липня 2013 року в частині визнання недійсним виданого на ім'я ОСОБА_1 державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 416233 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді: