АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1559/15 Справа № 205/5486/14 Головуючий у 1 й інстанції - Мовчан Д.В. Доповідач - Котушенко С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Котушенко С.П.

суддів Петренко І.О., Романюк М.М.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства «Банк «Біг Енергія», товариства з обмеженою відповідальністю «Мірада Класік», треті особи: регіональне відділення фонду державного майна України у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Орлов Олег Анатолійович про визнання договору іпотеки недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та ТОВ «Мірада Класік» про визнання договору іпотеки недійсним. Позивач вказувала на те, що 02 квітня 2008 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» та TOB «Сигма» було укладено договір про надання кредиту №14/12-04-08. У забезпечення виконання цього договору 03 квітня 2008 року між ВАТ Банк «БІГ Енергія» та ОСОБА_3, котрий діяв від її імені на підставі довіреності, був укладений іпотечний договір №15/15-04-08, за умовами якого було передано в іпотеку банку будівлі та споруди по АДРЕСА_1, що належали їй на праві власності, а також ті, на які право власності буде зареєстровано в майбутньому після введення в експлутацію.

На підставі укладеного 20 липня 2012 року між ВАТ Банк «БІГ Енергія» та ТОВ «Мірада Класік» договору про відступлення права вимоги, останній набув права вимоги за вказаним іпотечним договором.

Посилаючись на перевищення повноважень ОСОБА_3, який на підставі довіреності був уповноважений на управління та розпорядження лише належним їй на праві приватної власності майном, а передав в іпотеку банку нерухоме майно, яке фактично їй не належало; а також на те, що зазначена в іпотечному договорі площа нерухомого майна не відповідає дійсній площі приміщень, вказаній в правовстановлюючому документі, позивач просила визнати недійсним іпотечний договір в частині передачі в іпотеку нерухомого майна, яке не є її власністю.

Ухвалами від 23 вересня 2014 року суд залучив до участі у справі в якості співвідповідача ПАТ «Банк «Біг Енергія» та в якості третьої особи регіональне відділення фонду державного майна України у Дніпропетровській області.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення, як постановленого з порушенням норм матеріального і процесуального права про ухвалення нового рішення.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх матеріалами справи, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою частковому задоволенню з наступних підстав.

Частинами 1, 2 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

У відповідності зі ст. 241 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Судом встановлено, що 02 квітня 2008 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» та TOB «Сигма» було укладено договір про надання кредиту №14/12-04-08. У забезпечення виконання цього договору 03 квітня 2008 року між ВАТ Банк «БІГ Енергія» та ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3, котрий діяв від її імені на підставі довіреності, був укладений іпотечний договір №15/15-04-08, за умовами якого, було передано в іпотеку банку будівлі та споруди по АДРЕСА_1, а саме: А-2, Al-I, А2-1 - головний корпус бази (цегла) 752,0 кв.м.; а, а-1,а-6 - ґанки; а-7 тераса; Б-2, Б1-3, В-2, Д-1, Е-1, Ж-1, Є-1 - туристичні будинки; в -ганок; 1-1 - ротонда; К-1 - котельня турбази 75,8 кв.м.; к - ганок-навіс; к-1 - ґанок; Л-1 - склад для зберігання матеріалів 68,2 кв.м; С-1 - будівля очистки стічних вод 31,0 кв.м.; с - ганок; Т-1 - душова 6,2 кв.м.; П-1 - електрощитова 15,8 кв.м.; М-1 - насосна із свердловиною 13,9 кв.м.; Н-1 - сарай; Р - бон; Г - туристичний будинок (у стані зруйнування); У-1 - господарча будівля; Ф-1 -будівля котеджу; ф1-1 - веранда; ф, ф-1 - ґанки; Х-1 - господарчий будинок 11,7 кв.м.; Ц - альтанка; №1 - башта Рожновського; №4, 12 - ворота; №7 - газорозподільчий пункт (тимчасовий); №8, 9 -туалет (тимчаствий); №10, 15, 19, 20 - огорожа; №13 - хвіртка; №14 - кран-умивальник; №18 -споруда (тимчасова); №21 - бон з навісом (тимчасовий), №22, 23 - споруди (тимчасові); І-УІ -мостіння.

Із вказаних будівель та споруд ОСОБА_2 належали:

А-2 - головний корпус турбази; К-1 - котельна турбази 71,4 кв.м.; Л-1 - склад для зберігання матеріалів 68,2 кв.м; М-1 - насосна із свердловиною; 13,9 кв.м.; І - мостіння асфальтоване; ІІ - мостіння бетонне; №1 - башта Рожновського; №2 - огорожа металева навколо насосної; №3 - огорожа металева; №4 - ворота (на підставі нотаріально посвідченого 17 листопада 2001 року договору купівлі-продажу);

Б-2, В-2, Г-2, Д-1, Е-1, Ж-1, З-1 - туристичні будинки; 1-1 - ротонда; Н-1 - сарай; О-1 - сарай; №5 - сарай металевий; №6 - збірник сміття (на підставі рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2004 року).

Інші будівлі та споруди, а саме: П-1 - електрощитова 15,8 кв.м.; Т-1 - душова 6,2 кв.м.; Ж-1, Є-1 - туристичні будинки; С-1 - будівля очистки стічних вод 31,0 кв.м.; У-1 - господарча будівля; Ф-1 -будівля котеджу; ф1-1 - веранда; ф, ф-1 - ґанки; Х-1 - господарчий будинок 11,7 кв.м. значились самовільно побудованими.

В п.п.2.1.- 2.4. договору іпотеки зазначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно з усіма його приналежностями, що знаходиться по АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю, право власності на яке зареєстроване в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, а також право власності на яке буде зареєстроване в майбутньому, та зазначене у витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, як таке, що знаходиться у користуванні іпотекодавця та підлягає введенню в експлуатацію.

З дослідженої судом апеляційної інстанції справи №2-4822/04 Ленінського районного суду м.Дніпропетровська за позовом ОСОБА_2 до ВАТ «Дніпродомнаремонт» про визнання договору купівлі-продажу дійсним вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2004 року позов було задоволено, договір купівлі-продажу нерухомого майна визнано дійсним та за ОСОБА_2 було визнано право власності на туристичні будинки Б-2, В-2, Г-2, Д-1, Е-1, Ж-1, З-1; 1-1 - ротонда; Н-1 - сарай; О-1 - сарай; №5 - сарай металевий; №6 - збірник сміття по АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2010 року вказане рішення було скасовано з поверненням справи на новий розляд.

Після повторного розгляду справи рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2010 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на туристичні будинки Б-2, В-2, Д-1, Е-1, Ж, Є-1 по АДРЕСА_1. Проте рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2011 року воно було скасовано з відмовою у задоволенні позову ОСОБА_2

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26 січня 2012 року право власності на туристичні будинки Б-2, В-2, Д-1, Е-1, Ж-1; Н-1 - сарай; 1-1 - ротонда; туристичний будинок Г (у стані руйнування) по АДРЕСА_1 визнано за державою в особі Верховної Ради України.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 травня 2012 року, зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2013 року, на погашення заборгованості TOB «Сигма» перед ВАТ Банк «Біг Енергія» за кредитним договором №14/12-04-08 від 02 квітня 2008 року звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу банком будь-якій особі покупцеві.

На підставі укладеного 20 липня 2012 року між ВАТ Банк «БІГ Енергія» та ТОВ «Мірада Класік» договору про відступлення права вимоги, останній набув права вимоги за вказаним іпотечним договором.

Встановивши вказані обставини, суд дійшов правильного висновку про те, що передача в іпотеку частини майна, яке не належить ОСОБА_2 на праві власності, не порушує її прав і не не є підставою для визнання договору в частині передачі цього майна в іпотеку недійсним саме за її позовом, а тому обгрунтованого відмовив у його задоволенні.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Разом з тим, ухвалюючи рішення, як на підставу для відмови у задоволенні позову поданого у червні 2014 року, суд посилався також на те, що позивач пропустила строк позовної давності, перебіг якого розпочався в липні 2010 року.

З таким висновком погодитись не можна з огляду на наступне.

Згідно з розясненнями, викладеними в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватись лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо при розгляді справи встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Враховуючи те, що суд не взяв до уваги наведені обставини, висновок про відмову у задоволенні позову також за пропуском строку позовної давності підлягає виключенню з оскарженого судового рішення, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року змінити, виключивши з нього висновок суду про відмову у задоволенні позову також за пропуском строку позовної давності, а в іншій частині - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Котушенко С.П.

Судді Петренко І.О.

Романюк М.М.