Справа №618/42/15-ц
Провадження №2/618/30/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року

Дворічанський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Буніна Є.О.,

за участю секретаря Будної О.М.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в cмт.Дворічна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошової суми,-

встановив:

16 січня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про недійсність частини правочину та стягнення грошової суми, 26 лютого 2015 року ОСОБА_1 подав до суду уточнену позовну заяву про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошової суми. В позові зазначається, що 20 листопада 2014 року між ОСОБА_1 і ТОВ «ЛК «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу №01/14-00301. Предметом лізингу по даному договору є МТЗ 892 Беларус. Договір фінансового лізингу суперечить принципам добросовісності та справедливості, його умови для позивача є неприйнятними та такими, що істотно порушують його права, у зв'язку з чим необхідно визнати недійсним договір фінансового лізингу з додатками з дати його укладення та стягнути з ТОВ «ЛК «Автофінанс» на його користь грошові кошти в сумі 23000 гривень, та стягнути з ТОВ «ЛК «Автофінанс» судовий збір, сплачений ним при подачі позову до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали позов в повному обсязі, просили його задовольнити.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи без його участі. Позов не визнає, проти задоволення позову заперечує. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з тим, що укладений договір відповідає нормам чинного законодавства. Умовами Договору передбачено, що у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок Лізингодавця авансового платежу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору у розмірі 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається (ст. 10.11. Договору). У разі розірвання даного договору лізингоодержувачем, сплачена позивачем комісія за організацію Договору в розмірі 23000,00 гривень поверненню не підлягає. За заявою ОСОБА_1, 03 грудня 2014 року договір було розірвано за взаємною згодою сторін.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

15 лютого 2012 року ТОВ «Лізингова Компанія «Автофінанс» зареєстровано як юридичну особу (а.с.58).

11 вересня 2012 року ТОВ «ЛК «Автофінанс» отримало довідку серії ФЛ №486 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відповідно до якої ТОВ «ЛК «Автофінанс» має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с.57).

20 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу №01/14-00301 з додатками (а.с.6-15).

Відповідно до п. 1.3 укладеного Договору фінансового лізингу (надалі - Договір), лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ 892 Беларус, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця транспортного засобу (а.с.6-12, 13-15).

Пунктами 1.7, 1.8 Договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною, розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію (а.с.6-12).

20 листопада 2014 року ОСОБА_1 сплатив на користь ТОВ «ЛК «Автофінанс» комісію за організацію, згідно договору №01/14-00301 в розмірі 23000,00 гривень (а.с.16).

01 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ЛК «Автофінанс» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених на користь ТОВ «ЛК «Автофінанс» коштів - комісії за організацію та оформлення даного договору фінансового лізингу у розмірі 23000,00 гривень (а.с.18-27).

У зв'язку з чим 03 грудня 2014 року договір фінансового лізингу було розірвано. Також зазначається, що «У випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок Лізингодавця авансового платежу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається». Отже, за умовами договору сплачена ОСОБА_1 комісія не повертається взагалі, авансових платежів здійснено не було (а.с.32-34).

Правові відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частинами 2, 3 ст. 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Посилання позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на те, що вказаний договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, тому позов слід задовольнити, судом не приймається з наступних підстав.

Дійсно, ч. 2 ст. 799 ЦК України передбачено, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, вказана стаття є складовою параграфа 5 глави 58 ЦК України, який регулює правові відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу, а тому є передчасним до правовідносин, що виникають із договору лізингу, застосована бути не може, оскільки, незважаючи на схожість цих відносин, законодавством вони розділені як такі, що мають окреме регулювання. Крім того, ці правовідносини регулюються спеціальним законом - Законом України «Про фінансовий лізинг», яким, як вже зазначалося вище, не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення. Таким чином, нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень вказаного Закону та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Оскільки діючим законодавством не передбачено умов обов'язкового нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, суд не знаходить підстав для визнання договору фінансового лізингу №01/14-00301 недійсним.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 10.11 договору лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору у розмірі 30% від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається (а.с.6-12).

У ст.203 ЦК України визначені основні критерії чинності правочину і зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим акта цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.ст. 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що вважає договір фінансового лізингу таким, що суперечить принципам добросовісності та справедливості, умови договору для нього є неприйнятними та істотно порушують його права. В результаті укладення договору фінансового лізингу відбувся істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». ОСОБА_1 вважає несправедливими умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю. виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на:

захист своїх прав державою;

· належну якість продукції та обслуговування;

· безпеку продукції;

· необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця);

· відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством;

· звернення до суду та інших уповноважених органів державної влади за захистом порушених прав;

· об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів).

Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів.

Відповідно до ст. 22 Закону захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Позивач ОСОБА_1 не надав доказів про порушення його прав як споживача, передбачених ст. 4 вказаного Закону.

В той же час, об'єм та зміст інформації за договором чітко визначений, сторони ознайомлені з цим, про що свідчать підписи у договорі та у додатках до нього (а.с. 6-15).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У позовній заяві позивач просить суд визнати договір фінансового лізингу недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним:

Зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

· Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

· Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі.

· Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

· Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Договір фінансового лізингу №01/14-00301 від 20 листопада 2014 року укладено з додержанням всіх вказаних вимог: зміст договору не суперечить чинному законодавству; на момент укладення договору ОСОБА_1 мав повний обсяг дієздатності, волевиявлення ОСОБА_1 було вільним; правочин спрямований на настання певних наслідків, а саме отримання позивачем предмету лізингу - трактора МТЗ 892 Беларус.

Під час судового розгляду справи судом не встановлено, що оспорюваний договір суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів» або містить умови, які є несправедливими та обмежують права споживача.

Таким чином, посилання позивача на недійсність укладеного договору є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно ч.1 ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з ч.3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 3 ст.60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Позивачем, всупереч вимог ст.ст.10, 11, 57, 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів для задоволення позовних вимог не надано.

Відповідач наполягає на тому, що договір фінансового лізингу укладено відповідно до вимог чинного законодавства України.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач та його представник, як на підставу своїх вимог, а представник відповідача ТОВ «ЛК «Автофінанс» як на підставу своїх заперечень, вивчивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України вимоги позивача про відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки йому в задоволенні позовних вимог відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 15, 57-60, 208-209, 212-215, ч.1 ст.218 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошової суми.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Дворічанський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 16 березня 2015 року.

Суддя Є.О. Бунін