Ухвала

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та процентів за користування грошовими коштами, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнень просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 4 млн грн, відсотки за користування ними з 05 грудня 2013 року до 30 грудня 2014 року в сумі 852 164 грн 40 коп.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем в усній формі був укладений попередній договір купівлі-продажу та будівництва об'єкта нерухомості по АДРЕСА_1. На виконання цього договору він передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 16 млн грн, про що були надані розписки. За змістом однієї із розписок відповідач узяв у нього в борг 4 000 000 грн і зобов'язався виконати умови попереднього договору.

Оскільки договір не був укладений в письмовій формі і не посвідчений нотаріально, вважає, що ОСОБА_4 повинен повернути йому 4 млн грн як безпідставно одержані кошти.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31 грудня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 4 000 000 грн безпідставно набутих коштів. У решті вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 05 березня 2010 року між ОСОБА_4 (продавцем), ОСОБА_5, ОСОБА_3 і ОСОБА_6 (покупцями) укладено нотаріально посвідчений попередній договір, за умовами якого його сторони зобов'язались у майбутньому у строк 5 банківських днів з моменту здачі об'єкта (нежитлове приміщення, а також всі приміщення, які будуть добудовані при реконструкції цього об'єкта, по АДРЕСА_1) в експлуатацію після його реконструкції укласти договір купівлі-продажу нежитлового приміщення у письмовій формі з нотаріальним посвідченням на умовах, визначених цих договором. Купівля-продаж об'єкта має бути вчинена на суму, що на день підписання договору купівлі-продажу об'єкта складатиме 24 млн грн.

15 вересня 2011 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 і ОСОБА_6 був укладений договір про розірвання попереднього договору, який був посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Хоменком В.Ю.

Встановлено, що ОСОБА_4 надав ОСОБА_3 письмову розписку без дати про отримання від нього 4 млн грн згідно з попереднім договором купівлі-продажу та будівництва об'єкта по АДРЕСА_1, зобов'язавшись виконати умови цього договору.

Докази про наявність будь-яких інших договорів між сторонами матеріали справи не містять.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, застосувавши до даних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України, виходив із відсутності правових підстав для набуття або збереження відповідачем отриманих за розпискою 4 млн грн, оскільки сторони основний правочин не уклали, ці кошти не є позикою, тому між сторонами існують позадоговірні зобов'язання.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції та залишив його без змін.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач зазначав, що в листопаді 2011 року між ним та ОСОБА_4 в усній формі було укладено попередній договір про будівництво торговельного центру та купівлю-продаж побудованого приміщення по АДРЕСА_1. На виконання його умов він надав ОСОБА_4 частинами 16 млн грн, а останній за умовами усного договору повинен був після закінчення будівництва оформити його (позивача) право власності на частину даного об'єкта відповідно до суми наданих грошових коштів, або укласти договір купівлі-продажу частини об'єкта, або повернути кошти. На підтвердження отримання коштів відповідач писав розписки. Оскільки за цією домовленістю відповідач не виконав свої зобов'язання, грошові кошти повністю не повернув, а із наданих відповідачем розписок у нього збереглась лише розписка на суму 4 млн грн, просив стягнути ці кошти як безпідставно отримані.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України, зокрема ст. 1212 ЦК України

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок iншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна в iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що наявність договору чи іншого правочину є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як вбачається з матерiалiв справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його зберігання та передачі для придбання у майбутньому торговельного центру.

Крім того, грошові кошти не передавались у власність чи користування, їх було отримано не як позику чи оплату за надані послуги згідно з договором, а лише як предмет договору.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Втім, апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, на зазначене вище уваги не звернув, пославшись на те, що між сторонами відсутні будь-які зобов'язання, за наслідками яких відповідач може відповідати за їх виконання, передчасно застосував до даних правовідносин норми ст. 1212 ЦК України, не надавши належної правової оцінки доказам, наявним у справі, а також правовідносинам сторін.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик