Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.

Нагорняка В.А., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про встановлення порядку виховання та місця проживання малолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про встановлення порядку виховання та місця проживання малолітньої дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_3 за місцем фактичного проживання: АДРЕСА_1, та встановити батьку ОСОБА_4 зустрічі з малолітнім сином щосуботи та неділі з 11-00 до 18-00 за місцем фактичного проживання сина.

ОСОБА_3 посилалась на те, що з 19 березня 2011 року по 24 лютого 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначала, що з кінця грудня 2013 року сторони проживають окремо, відповідач забрав у неї сина і не дозволяє з ним бачитися, на даний час вона фактично позбавлена можливості виховання сина. У 2014 році вона лише декілька разів бачила сина. При зустрічах син плакав та просився до мами, а відповідач із застосуванням фізичного примусу та фізичного насильства не дає такої можливості.

Зазначала, що вона як мати дитини хоче виховувати свого сина, піклуватись про його здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, надати дитині належний, повноцінний догляд та виховання і має всі належні для цього можливості. Вона разом із своїми батьками проживає в приватному будинку в м. Обухів, загальною площею 300 кв. м, в якому створені всі належні умови для проживання сина, натомість відповідач не має власного житла, проживає в маленькій орендованій квартирі по АДРЕСА_2, житлово-побутові та санітарні умови якої не відповідають вимогам для повноцінного розвитку малолітнього сина.

Ніяких виняткових обставин для того, щоб відібрати у неї власного сина, немає. Вона не зловживає спиртними напоями, наркотичними чи психотропними препаратами. Має постійне місце роботи, а саме працює на посаді менеджера зі збуту продукції в ТОВ «Електрон-прилад», з окладом 2 900 грн, що дає можливість належним чином утримувати власну дитину. Крім того, за місцем фактичного проживання позивача син може відвідувати дошкільний навчальний заклад - дитячий садок «Черешенька».

Відповідач не займається належним вихованням сина, не цікавиться його здоров'ям. Відповідач емоційно неврівноважений та схильний до фізичних образ, неодноразово застосовував по відношенню до нею та сина фізичну силу, у зв'язку з чим позивачка зверталась до правоохоронних органів, прокуратури.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визначити місце проживання малолітнього сина з батьком.

ОСОБА_4 посилався на те, що спільне життя з ОСОБА_3 у них не склалося внаслідок різних поглядів на життя, ведення спільного господарства, морально-етичних цінностей. Постійні суперечки негативно впливали на розвиток та емоційний стан дитини. Відповідач вказував, що 30 грудня 2013 року позивач втекла з дому, залишивши його сина на його матір. З цього часу син проживає з ним та його батьками. Вважає, що в інтересах сина проживати саме з батьком, а не з матір'ю, оскільки він має постійне місце роботи, стабільний самостійний дохід, може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонічний розвиток її особисті в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В той час як ОСОБА_3 не має достатнього постійного доходу та не може забезпечити належні умови нормального розвитку дитини. Також відповідач зазначав, що його батьки мають сили і бажання доглядати за внуком доки його немає вдома. Протягом всього часу дитина вказує на бажання жити разом із батьком у зв'язку з тим, що дуже прив'язана до батька. Перебування сина у ОСОБА_3 негативно впливатиме на виховання та здоров'я сина.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Судами встановлено, що з 19 березня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24 лютого 2014 року шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, розірвано.

Також встановлено, що з кінця грудня сторони проживають окремо, малолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з батьком - відповідачем у справі ОСОБА_4

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи вік дитини, висновок органу опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 01 липня 2014 року, акт обстеження житлових умов від 30 січня 2014 року, складений Службою у справах дітей та сім'ї Обухівської райдержадміністрації, відсутність у відповідача власного житла, дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з матір'ю за місцем її проживання. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення часу спілкування відповідача з дитиною, суд виходив з того, що позивачка не довела вказані позовні вимоги, не надала висновку органу опіки та піклування щодо розв'язання спору стосовно побачень з дитиною батька.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Згідно з висновком Органу опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 01 липня 2014 року орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання сина сторін з матір'ю.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка разом зі своїми батьками проживає в приватному будинку загальною площею 300 кв. м по АДРЕСА_1, в якому згідно з актом обстеження житлових умов від 30 січня 2014 року, складеним Службою у справах дітей та сім'ї Обухівської райдержадміністрації, дитині створені належні умови для проживання, навчання та відпочинку.

Відповідач проживає в орендованій квартирі АДРЕСА_2, або з батьками.

Враховуючи вік дитини, висновок Органу опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 01 липня 2014 року, акт обстеження житлових умов від 30 січня 2014 року, складений Службою у справах дітей та сім'ї Обухівської райдержадміністрації, відсутність у відповідача власного житла, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю за місцем її проживання.

Також суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення часу спілкування відповідача з дитиною.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

В.А. Нагорняк

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко