УХВАЛА ІМЕНЕМ України
21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Денихівської сільської ради Тетіївського району Київської області про визнання права власності в порядку набувальної давності, за касаційною скаргою Денихівської сільської ради Тетіївського району Київської області на рішення апеляційного суду Київської області від 27 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому, посилаючись на те, що більше 10 років відкрито і безперервно володіє приміщенням магазину в АДРЕСА_1, просила визнати за нею право власності на зазчене нежитлове приміщення - магазин площею 93 кв. м, вартістю 92 270 грн, за набувальною давністю.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 18 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 27 квітня 2015 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення - магазин площею 93 кв. м, вартістю 92 270 грн, по АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі Денихівська сільська рада Тетіївського району Київської області просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що по АДРЕСА_1 знаходиться приміщення магазину загальною площею 93 кв. м.

Рішенням Денихівської сільської ради Тетіївського району Київської області від 28 листопада 2008 року «Про визнання на території сільської ради безгосподарного майна» приміщення магазину по АДРЕСА_1 визнано безгосподарним, оскільки Тетіївське споживче товариство та споживче товариство Тетіївського району не надали документів, що підтверджують їх право власності на нерухоме майно (а. с. 97).

За інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданою Тетіївським МБТІ 20 червня 2012 року, нежитлова будівля (магазин) за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована 10 грудня 2008 року як безгосподарне майно (а. с. 126).

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Денихівської сільської ради Тетіївського району Київської області від 15 квітня 2009 року № 9/28 «Про надання дозволу ПП ОСОБА_3 на право торгівлі продовольчими і господарчими товарами та погодження режиму торгівлі», приватному підприємцю ОСОБА_3 надано дозвіл на право торгівлі продовольчими та господарчими товарами в приміщенні магазину НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 (безгосподарне майно) (а. с. 96).

Рішенням Виконавчого комітету Денихівської сільської ради Тетіївського району Київської області від 27 лютого 2012 року № 175-23-VІ ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право коритування земельною ділянкою, на земельну ділянку орієнтовною площею 0,02 га по АДРЕСА_1 (а. с. 94).

Денихівською сільською радою 14 липня 2009 року дано довідку про те, що сільська рада не заперечує, щоб ОСОБА_3 користувалася приміщенням магазину, який знаходиться по АДРЕСА_1 і не заперечує проти укладання тимчасового договору на використання електроенергії між ОСОБА_3 та Київобленерго (а. с. 92).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що магазин за адресою: АДРЕСА_1 за заявою Денихівської сільської ради взято на облік Тетіївським МБТІ 10 грудня 2008 року як безхазяйну нерухому річ та, враховуючи приписи ст. 335 ЦК України та роз'яснення п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», дійшов висновку про відсутність правових підстав для набуття права власності за набувальною давністю на безхазяйну нерухому річ.

Скасовуючи зазначене рішення та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що чинним законодавством не передбачено заборони щодо набуття права власності третіми особами за набувальною давністю на безхазяйну нерухому річ, на яку претендує орган місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена.

При цьому апеляційний суд вважав, що, виходячи зі змісту ст. ст. 335, 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі до комунальної власності не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Отже, право власності за набувальною давністю може набутися на безхазяйну нерухому річ, а взяття її на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі до комунальної власності не є перешкодою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю.

З висновками апеляційного суду погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд наведеного в повній мірі не врахував, не звернув уваги та те, що спірне майно відповідачем взято на облік як безхазяйне і саме до відповідача позивачка як до, так і після взяття майна на облік зверталась за наданням дозволів на здійснення у магазині підприємницької діяльності та за наданням дозволу на оформлення прав користування земельною ділянкою; не надав оцінки наявності претензій на майно з боку Тетіївського споживчого товариства та споживчого товариства Тетіївського району, висновків про добросовісність володіння позивачкою спірним майном дійшов помилково.

Сукупність встановлених судом першої інстанції обставин, що апеляційним судом не спростовані, свідчать про те, що користуючись магазином для здійснення підприємницької діяльності за згодою відповідача, позивачка була обізнана про відсутність у неї підстав для набуття права власності, про наявність претензій третіх осіб та про взяття майна на облік як безхазяйного, що виключає добросовісність володіння.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Денихівської сільської ради Тетіївського району Київської області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 27 квітня 2015 року скасувати, рішення Тетіївського районного суду Київської області від 18 лютого 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік