Єдиний унікальний номер: 378/163/15-ц
Провадження № 2/378/73/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2015 р. Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді: Марущак Н. М.

за участю секретаря: Карабань З. І.,

позивача: ОСОБА_1,

його представника: ОСОБА_2,

відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Ставище справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

До суду з вказаним позовом звернувся ОСОБА_1, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.11.2013 року, він на підставі договору позики позичив ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 16000 доларів США, про що остання власноручно написала розписку.

На даний момент ОСОБА_3 йому повернула 14500 доларів США, решту суми 1500 доларів США відмовляється повернути.

16.12.2014 року у відповідності до вимог ст. 1049 ЦК України ним відповідачці була направлена поштою цінним листом з описом та зворотнім повідомленням письмова вимога про повернення решти позики, яка була вручена їй 23.12.2014 року, позика мала бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги, проте, до даного часу позичені кошти не повернуті.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошову позику у сумі 1500

доларів США або її грошовий еквівалент у гривні за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини, на які посилається позивач в своєму позові. Допитаний в якості свідка позивач показав, що дізнавшись що позивачка, яка як і він проживала в с. Ясенівка, має намір продати житловий будинок своєї матері по АДРЕСА_2, він 1 листопада 2013 року приїхав до позивачки до місця її проживання за вказаною адресою, щоб домовитись про продаж йому даного будинку. Усно вони домовились про можливий продаж цього будинку по експертній ціні за 118000 гривень після того, як будинок буде переоформлено на позивачку. В цей же день він надав відповідачці за проханням останньої для придбання нею будинку в смт. Ставище в позику 16000 доларів США, про що остання власноручно написала розписку, пообіцявши, що поверне йому вказаний борг після продажу йому житлового будинку по АДРЕСА_2. 11 червня 2014 року між відповідачкою та ним дійсно було укладено договір купівлі-продажу даного будинку, кошти за придбання якого в сумі 118000 гривень він передав ОСОБА_3 в приміщенні нотаріальної контори. Після цього через деякий час в червні 2014 року відповідач повернула йому 14500 доларів США, решту боргу за договором позики в сумі 1500 доларів США пообіцяла повернути йому осінню після отримання плати за оренду земельного паю. Проте вказаний борг йому не було повернуто.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що фактично кошти в сумі 16000 доларів США за її розпискою від 1 листопада 2013 року вона отримала цього ж дня від відповідача не в позику, а як плату за житловий будинок по АДРЕСА_2, який за усною домовленістю з позивачем мала йому продати після виготовлення документів на даний будинок. Після отримання вказаних коштів вона придбала собі інший житловий будинок в смт. Ставище. На час отримання коштів від позивача вона не була власником житлового будинку по АДРЕСА_2, власником його була її мати, яку вона доглядала та після смерті якої успадкувала даний будинок. 11 червня 2014 року вона уклала із позивачем договір купівлі продажу цього будинку. Оскільки кошти за нього вона отримала від позивача в сумі 16000 доларів США в день написання нею боргової розписки, ніяких більше коштів в національній валюті вона від нього не отримувала.

Після визнання судом обов'язковою явки позивача для дачі особистих пояснень відповідачка в судове засідання не прибула.

Суд розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його покази як свідка, пояснення представника, пояснення відповідача та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності. Кожна сторона повинна доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

1 листопада 2013 року відповідачкою складено та підписано письмову розписку, відповідно до якої відповідач позичила у позивача кошти в сумі 16000 доларів США (а.с. 6).

Допитаний в якості свідка позивач показав, що фактично він надав відповідачці в позику 16000 доларів США. 14500 доларів США відповідач повернула йому протягом місяця після укладення 11 червня вищевказаного договору купівлі-продажу. Решту позичених коштів в сумі 1500 доларів США до вказаного часу йому не повернуто.

Відповідно до ст. ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Враховуючи наведене, суд вважає, що між сторонами 1 листопада 2013 року було укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу у борг 16000 доларів США, а остання зобов'язувалася повернути вказану суму. Даний факт підтверджується письмовою розпискою відповідача написаною нею власноруч (а.с. 3).

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідач ОСОБА_3, заперечуючи проти позовних вимог, посилається на те, що фактично вищевказана боргова розписка була складена нею у підтвердження отримання від позивача коштів у розмірі 16000 дол. США не у борг, а як авансовий платіж за житловий будинок, які мали бути зараховані в якості повного розрахунку при укладенні в майбутньому договору купівлі - продажу вказаного будинку.

Щодо посилання відповідача ОСОБА_3, як на підставу своїх заперечень, на удаваність договору позики, суд приходить до висновку про безпідставність вказаного твердження з наступних підстав.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як встановлено з пояснень сторін, копії договору купівлі-продажу (а. с. 32) між сторонами 11 червня 2014 року дійсно було укладено договір купівлі-продажу, за яким вони ОСОБА_3 продала ОСОБА_1 житловий будинок в АДРЕСА_2, який вона успадкувала після смерті матері, відповідно до свідоцтва про спадщину, виданого 31.05.2014 року.

Вказаний договір купівлі продажу сторонами не оспорювався і набрав чинності.

З вказаного договору встановлено, що на час підписання вищевказаної розписки та передачі грошових коштів, відповідачка не була власником вищевказаного житлового будинку. Як пояснила відповідачка за отримані кошти вона придбала собі житловий будинок в смт. Ставище, після чого звільнила житловий будинок в с. Ясенівка, який у неї придбав позивач 11 червня 2014 р.

Тобто, на час складання 01.11.2013 р. розписки про позику відповідачці вищевказаний будинок не належав, тобто, вона не мала права відчужувати вказаний будинок. Як пояснила остання, будинок належав її матері, після смерті якої вона і успадкувала цей будинок, лише після цього між нею та позивачем було укладено вищевказаний договір купівлі-продажу будинку.

Згідно ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За змістом ст. 59 ЦК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підтвердження укладення договору позики, позивачем було надано суду оригінал вищевказаної письмової розписки, яка на даний час в установленому законом порядку недійсною не визнана, у даній справі позовних вимог про визнання договору позики удаваним відповідачем заявлено не було. Даною розпискою підтверджено отримання відповідачем від позивача у позику коштів у сумі 16000 доларів США.(а.с. 3). В судовому засіданні відповідач підтвердила, що вказана розписка була написана нею власноручно.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 16.12.2014 рокузвернувся до відповідача з вимогою повернути 1500 доларів США - залишок боргу за договором позики в розмірі 1500 доларів США (а. с. 4, 43-45).

У встановлений частиною 1 ст. 1049 ЦК України строк позичальник свої зобов'язання не виконала, вказаний залишок боргу за договором позики не повернула.

Таким чином, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись абз. 2 ч. 1 ст. 218, ст. ст. 526, 533, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, жительки АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, жителя АДРЕСА_2, борг за договором позики в сумі 1500 (одну тисячу п'ятсот) доларів США, що еквівалентно 35163 (тридцять п'ять тисяч сто шістдесят три) гривні 94 копійки та 351 (триста п'ятдесят одну) гривню 64 копійки на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Київської області через Ставищенський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повне рішення виготовлено 2 квітня 2015 року.

Суддя Н. М. Марущак