АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/1070/15 Головуючий: 1 інстанції
· Справа: № 641/7066/14-ц Курганникова О.А.
· Категорія: житлові Доповідач: Даниленко В.М.
10 лютого 2015 року м. Харків
Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:
Головуючого: судді - Даниленка В.М.,
Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,
за участю секретаря: Каменської Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та відкриття відокремленого особового рахунку, -
В С Т А Н О В И Л А:
У липні 2014 року позивачка ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом, в подальшому уточненим, у якому вказувала на те, що на підставі Договору дарування від 31.05.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованим у реєстрі за № 1195, їй на праві приватної власності належить 1/2 частина двокімнатної квартири АДРЕСА_1. Інша 1/2 частина вказаної квартири належить відповідачці ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом. В цій квартирі крім неї та ОСОБА_2 зареєстровані відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - колишня дружина та син дарувальника ОСОБА_7, якому належала 1/2 частина квартири до укладення ним договору дарування на користь ОСОБА_5
Відповідачі ОСОБА_4 в утриманні квартири, оплаті всіх житлово-комунальних послуг участі не приймають, чим завдають їй значних матеріальних збитків, а змусити їх погасити вже існуючу заборгованість вона може лише звертаючись до суду, що також вимагає від неї витрачання коштів.
Крім того, відповідачі ОСОБА_4 взагалі не є членами сім'ї власника житла, однак разом з відповідачкою ОСОБА_2 перешкоджають позивачці користуватися її власністю, не дозволяючи їй навіть увійти до квартири, без достатніх на те правових підстав.
Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що їй та відповідачці ОСОБА_2 на праві власності належить по 1/2 частині спірної квартири, проте їх ідеальні частки у спільному житлі в натурі не виділені, позивачка ОСОБА_5 просила суд на підставі ст.ст. 319, 321 ЦК України з метою захисту її права власності зобов'язати відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні належним їй житлом, вселити її у квартиру АДРЕСА_1, а також відкрити на її ім'я відокремлений особовий рахунок для нарахування комунальних платежів.
Відповідачка ОСОБА_2 позовних вимог ОСОБА_5 не визнала, та у своїх письмових запереченнях, наданих до суду, зазначила, що викладені у позовній заяві останньої факти не відповідають дійсності. Зокрема, ОСОБА_2 посилалась на те, що у спірній двокімнатній квартирі фактично проживають вона та відповідачі ОСОБА_4 - перша дружина та син дарувальника ОСОБА_7, які вселилися в цю квартиру багато років тому на правах членів сім'ї останнього, тоді як сама позивачка має власне житло та зареєстрована за іншою адресою. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24.04.2014 року Договір дарування 1/2 частки спірної квартири від 31.05.2013 року та Договір про внесення змін до цього договору дарування від 10.06.2013 року визнано частково недійсними в частині вказівки, що подарована позивачці 1/2 частина спірної двокімнатної квартири складається з житлової кімнати площею 12,7 кв.м. та місць загального користування (кухні, коридору та санвузла). За таких умов, позивачці ОСОБА_5 належить не конкретна (реальна) частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно, а тому її вимога щодо вселення в спірну квартиру є необґрунтованою. Що ж стосується вимог позивачки про усунення перешкод з боку відповідачів у користуванні нею спірним житлом, то це питання вже було вирішено в судому порядку, зокрема, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.09.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18.11.2014 року.
Представник відповідачів ОСОБА_7 - ОСОБА_8 в ході розгляду справи районним судом проти задоволення позовних вимог ОСОБА_5 також заперечував, просив суд відмовити у позові за його необґрунтованістю та безпідставністю.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Зобов'язано відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не чинити позивачці ОСОБА_5 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Вирішено вселити позивачку ОСОБА_5 у вищезазначену квартиру.

У задоволенні решти, заявлених позивачкою ОСОБА_5 вимог судом першої інстанції відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просять скасувати це судове рішення та залишити позовну заяву ОСОБА_5 без розгляду.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 посилаються на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення виниклого між сторонами цивільно-правового спору.

Зокрема, апелянти вказують на те, що згідно Договору дарування від 31.05.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованим у реєстрі за № 1195, позивачці ОСОБА_5 на праві приватної власності належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1. При цьому їй належить не конкретна частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Тобто ідеальна частка, яка реально не визначена та не виділена в натурі, в зв'язку з чим вимоги позивачки про вселення в цілому в спірну квартиру, по якій не визначений порядок користування, є безпідставними, а відтак не підлягали задоволенню.

Крім того, спірна квартира складається з двох прохідних суміжних кімнат, в одній з яких разом зі своєю сім'єю проживає відповідачка ОСОБА_2 - співвласниця цієї квартири, а в іншій: відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (перша дружина та син) колишні члени сім'ї дарувальника ОСОБА_7, який подарував належну йому частину спірної квартири зовсім чужій людині - ОСОБА_5, яка для відповідачів є зовсім сторонньою людиною, а тому їх спільне проживання в спірній квартирі, тим більше враховуючи існуючи між ними неприязні стосунки, є неможливим.

Апелянти також вказують на те, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.06.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17.07.2014 року, вже були задоволені вимоги ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні 1/2 часткою спірної квартири шляхом зобов'язання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не чинити їй перешкод у користуванні 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1, а тому на думку апелянтів, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою повинно бути відмовлено.

Апелянти посилаються й на те, що справа була розглянута судом першої інстанції за їх відсутності, при тому, що вони не були повідомлені про час та місце її розгляду, в зв'язку з чим вони були позбавлені можливості скористатися своїми процесуальними правами щодо безпосередньої участі у розгляді справи, надання особистих пояснень по суті виниклого цивільно-правового спору та надання відповідних заперечень проти заявленого до них позову.

Позивачка ОСОБА_5 у свої письмових запереченнях на подану апеляційну скаргу просила суд апеляційної інстанції в її відхилити, а рішення районного суду, ухвалене по справі, залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

У судове засідання суду апеляційної інстанції апелянти - відповідачі по справі ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не з'явились, хоча була належним чином та завчасно повідомлені про час та місце його проведення, будь-яких доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки до суду апеляційної інстанції не представили, і свого вповноваженого представника для участі в розгляді справи апеляційним судом не направили.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до приписів ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Поняття права власності визначено законодавцем у ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

За приписами ст.ст. 318, 319 ЦК України усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Зазначеному праву власника відповідає обов'язок усіх інших осіб утримуватися від порушень його правомочностей.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку передбачених законом.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 386, 391 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної сумісної або на праві спільної часткової власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 318, 319, 358, 386 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи з цих положень правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників, наділених як індивідуальних власників правами володіння, користування та розпорядження спільним майном.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Отже, якщо інше не встановлено законом, учасники спільної часткової власності здійснюють свої права, які не обмежуються якоюсь чітко визначеною частиною, а поширюється на усе спільне майно, на засадах спільної згоди.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Якщо ж співвласники не досягли домовленості між собою щодо порядку володіння та користування спільним майном, спір за позовом будь-кого із них може бути вирішений судом.

Як встановлено по справі, об'єктом цивільно-правового спору є ізольована квартира АДРЕСА_1 та складається з двох жилих кімнат, площею 12,7 кв.м. та 16,1 кв.м. (а.с. 122-123).

Вказана квартира належить на праві спільної часткової власності позивачці ОСОБА_5 та відповідачці ОСОБА_2, частки яких у праві спільної власності на це житло є рівними .

Позивачка ОСОБА_5 є власницею 1/2 частини спірної квартири на підставі Договору дарування від 31.05.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованим у реєстрі за № 1195, дарувальником за яким виступав ОСОБА_7 (а.с. 18-20, 21-22).

Відповідачка ОСОБА_2 є власницею 1/2 частини спірної квартири на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.04.2011 року в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 38-39).

В зазначеній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (колишня дружина та син дарувальника ОСОБА_7) (а.с. 17).

Факт створення відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перешкод позивачці ОСОБА_5 у користуванні спірною квартирою, тобто реалізації нею своїх прав власності на вказане житло, встановлений рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.06.2014 року, підтверджується відповідними висновками Комінтернівського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області від 12.06.2013 року та 01.06.2014 року за результатами перевірки звернень позивачки ОСОБА_5 до правоохоронних органів за захистом своїх прав, а також позицією самих відповідачів, висловленою у письмових запереченнях на заявлений останньою позов та в їхній апеляційній скарзі, відповідно до якої вони категорично не бажають бачити позивачку в спірній квартирі, а тим більше проживати з нею на одній жилплощі (а.с. 10-12, 13, 14, 15, 16, 118-119).

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано задовольнив заявлені позивачкою ОСОБА_5 вимоги та зобов'язавши відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не чинити позивачці перешкод у користуванні належною їй на праві спільної часткової власності квартирою АДРЕСА_1 та вселив її в зазначену квартиру.

Доводи ж апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про те, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.06.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17.07.2014 року, вже були задоволені вимоги ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні 1/2 часткою спірної квартири шляхом зобов'язання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не чинити їй перешкод у користуванні 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1, а тому на думку апелянтів, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою повинно бути відмовлено, судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки як правильно зазначають апелянти, вказаним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.06.2014 року відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зобов'язано не чинити перешкод позивачці ОСОБА_5 у користуванні 1/2 частиною спірної квартири, тоді як у даному випадку судом вирішувалося питання про усунення створених позивачці перешкод у користуванні всією спірною квартирою в цілому, тобто заявлені нею теперішні позовні вимоги по своїй суті не є тотожними попереднім позовнім вимогам, з приводу яких судом вже ухвалено рішення.

Те ж саме стосується й доводів апеляційної скарги про те, що ідеальна частка позивачки ОСОБА_5 у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 в натурі не виділялась і порядок користування цією квартирою між її співвласниками не визначався, що виключає можливість вселення її у цю квартиру, оскільки зазначені обставини не є перешкодою для реалізації позивачкою свого права власності на спірну квартиру, зокрема користування нею, а порядок володіння та користування цією квартирою між її співвласниками може бути встановлений за їх обопільною згодою, а в разі недосягнення такої згоди - судом за позовом будь-кого із них.

Безпідставними є й доводи апеляційної скарги про те, що позивачка ОСОБА_5 є зовсім сторонньою для відповідачів людиною, а тому їх спільне проживання в спірній квартирі, тим більше враховуючи існуючи між ними неприязні стосунки, є неможливим, оскільки в даному випадку спірні правовідносини виникли не з приводу можливості чи неможливості спільного проживання в спірній квартирі, а з приводу реалізації позивачкою свого законного права на нерухоме майно - житло, яке належить їй на праві спільної часткової власності.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про те, що справа була розглянута судом першої інстанції за їх відсутності, при тому, що вони не були повідомлені про час та місце її розгляду, в зв'язку з чим вони були позбавлені можливості скористатися своїми процесуальними правами щодо безпосередньої участі у розгляді справи, надання особистих пояснень по суті виниклого цивільно-правового спору та надання відповідних заперечень проти заявленого до них позову, то й ці доводи апелянтів судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки як свідчать матеріали цивільної справи, судом першої інстанції вживалися всі передбачені цивільним процесуальним законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів та їх представника про час та місце чергового судового засідання, в якому було закінчено розгляд справи, шляхом направлення за місцем проживання останніх відповідних телеграм про виклик до суду, проте вся зазначена кореспонденція була повернута до суду поштовим відділенням не врученою, позаяк за отриманням цієї кореспонденції відповідачі на пошту не з'являлися (а.с. 101-108).

При цьому, відповідачка ОСОБА_2 була повідомлена про час та місце судового засідання, призначеного судом на 11 год. 15 хв. 16.12.2014 року, про що свідчить розписка про вручення їй судової повістки про виклик до суду, однак, скориставшись своїми процесуальними правами на власний розсуд, остання в судове засідання не з'явилась і про причини своєї неявки суд не повідомила (а.с. 109).

За таких обставин, з урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що хоча справа й була розглянута районним судом за відсутності відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3, не повідомлених у передбаченому законом порядку про час та місце її розгляду, однак ця обставина, сама по собі, не є підставою для скасування ухваленого районним судом по справі рішення, оскільки урівноваженням прав останніх є їхнє право на подання до суду апеляційної інстанції всіх доказів, які вони могли подати до районного суду, чи доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, а також на нову оцінку наявних у праві доказів з урахуванням їхньої позиції (ч. 2 ст. 303 ЦПК України).

Інші доводи апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3, що наведені на її обґрунтування та які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та суб'єктивної його переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: