Справа № 758/549/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2015 року Подільський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Гребенюк В.В., за участю секретаря Шабатин Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, третя особа - виконавча дирекція Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (надалі за текстом - відповідач), третя особа - виконавча дирекція Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (надалі за текстом - третя особа), про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.06.2014 р. позивача було призначено на посаду заступника директора виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на підставі наказу відповідача за № 306-к. 18.12.2014 р. Наказом відповідача за № 568-к позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що її звільнено не законно, оскільки при визначенні кола працівників, які підлягають звільненню, у зв'язку із скороченням посад, необхідно враховувати, що переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а така процедура відповідачем не дотримана. Крім того, відповідачем не було ознайомлено позивача з жодним наказом про зміну в організації виробництва і праці. Зазначала, що 01.10.2014 р. по 17.12.2014 р. була відсутні на роботі, у зв'язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні. В день виходу на роботу 18.12.2014 р. відповідач звільнив позивача без законних підстав. У зв'язку з чим, звернулася до суду з даним позовом, в якому просила скасувати наказ відповідача № 568-к від 18.12.2014 р., поновити її на посаді, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.12.2014 р. по день ухвалення судового рішення та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 4 000 грн. у зв'язку з незаконним звільненням.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечувала з підстав його необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, надала до суду письмові заперечення.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову у зв'язку з наступним.

Як встановлено судом, 18.06.2014 р. позивача було призначено на посаду заступника директора відповідача в порядку переведення з посади начальника відділу кадрового та адміністративно - господарського забезпечення Київського обласного відділення Фонду, що підтверджується наказом відповідача за № 306-к (а.с. 7).

Наказом № 568-к від 18.12.2014 р. позивача було звільнено із займаної посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8).

Відповідно до довідки про доходи, виданої відповідачем від 30.01.2015 р. за № 12, позивач за період з серпня 2014 р. по вересень 2014 р. середній заробіток склав 7 391 грн. 93 коп. (а.с. 21).

Як вбачається з листків непрацездатності: серії АГІ № 950832, позивач з 01.10.2014 р. по 10.10.2014 р., перебувала на лікарняному, стати до роботи 11.10.2014 р.; серії АГЗ № 884886, позивач з 13.10.2014 р. по 24.10.2014 р., перебувала на лікарняному, стати до роботи 25.10.2014 р.; серії АГЗ № 885106, позивач з 27.10.2014 р. по 05.11.2014 р., перебувала на лікарняному, стати до роботи 06.11.2014 р.; серії АГЗ № 885214, позивач з 06.11.2014 р. по 14.11.2014 р., перебувала на лікарняному, стати до роботи 15.11.2014 р.; серії АГЗ № 905746, позивач з 17.11.2014 р. по 11.12.2014 р., перебувала на лікарняному, продовжує хворіти; серії АГЗ № 908486, позивач з 12.12.2014 р. по 17.12.2014 р., перебувала на лікарняному, стати до роботи 18.12.2014 р. (а.с. 10- 15).

18.06.2014 р. наказом відповідача № 32-к про внесенні змін до штатного розпису відповідно до якого дві штатні одиниці були перепрофілюванні в одну, посаду позивача (а.с. 27).

30.09.2014 р. наказом відповідача № 319-ос було скасовано накази № № 312-ос від 05.09.2013 р., 476 від 25.12.2013 р., 181 - ос від 27.05.2014 р. (а.с. 28).

Наказом відповідача від 01.10.2014 р. за № 50-к наказано попередити позивача та інших працівників про скасування відповідних посад з 01.10.2014 р. (а.с. 30 - 31)

Заперечення відповідача проти позову обґрунтовувались з посиланням на наказ про перепрофілювання штатної одиниці, яким було скорочено посаду позивача, також, було зазначено, що позивач відмовилась від ознайомлення із вищезазначеним наказом. Зокрема, відповідачем 01.10.2014 р. було складено акт про відсутність позивача на робочому місці (а.с. 32), також, відповідачем на адресу позивача направлялось попередження (а.с. 33 - 34), 03.10.2014 р. відповідачем було складено акт про відмову позивача від підпису та ознайомленням з наказом № 50-к від 01.10.2014 р. (а.с. 35 - 36).

Згідно зі ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

В усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП України.

Після затвердження нового штатного розпису працівники, посади яких скорочуються, згідно зі ст. 492 КЗпП України персонально попереджаються про вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Таким чином, працівники, яких попереджено про наступне звільнення, і посади яких вже вилучені із штатного розпису, продовжують працювати ще не менше двох місяців і отримують заробітну плату.

Звільнення може відбуватися не раніше закінчення двомісячного попереджувального строку.

Згідно ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до ст. 49 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства. Державна служба зайнятості пропонує працівникові роботу в тій же чи іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при її відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому роботи.

Згідно зі статтями 40, 492 КЗпП України при звільненні з роботи з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, 6 статті 40 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення повинен запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві (в установі, організації). За відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, працівник за своїм розсудом звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Позивача було звільнено з порушенням положень ст. 49 КЗпП України, тобто, про наступне вивільнення працівника не було персонально попереджено не пізніше ніж за два місяці, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість попередження роботодавцем про наступне звільнення під час непрацездатності працівника. А відтак, за встановлених судом обставин, судом не може визнаватись належною пропозиція працівникові іншу роботу в тій самій установі.

Судом, з метою встановлення факту відсутності вакансій на підприємстві, які могли б бути запропоновані позивачу, витребувано штатний розпис відповідача до звільнення позивача з роботи та після такого звільнення (а.с. 57, 59, 61). Відповідно до штатного розпису з 01.10.2014 р. в штатному розписі наявні 2 посади заступника директора виконавчої дирекції. До суду, врахування відповідачем, при здійсненні звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України обставин, передбачених ст. 42 КЗпП України, надано не було.

У відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, суд приходить до висновку, що відповідачем було звільнено позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України без законної на те підстави, а відтак, воно не може бути визнане законним. Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, відповідач зобов'язаний поновити позивача на попередній посаді з 18.12.2014 р. Оскільки, звільнення позивача було здійснено з порушенням КЗпП України, наказ про звільнення позивача з посади, підлягає скасуванню.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно довідки про доходи позивача від 30.01.2015 р. № 12, виданої у порядку обчислення середньої заробітної плати, згідно Постанови КМУ від 08.02.1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньоденна заробітна плата позивача становить - 418 грн. 21 коп., а відтак, з урахуванням кількості робочих днів за час вимушеного прогулу з 19.12.2014 р. по 26.03.2015 р., відповідач при поновленні позивача на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 28 020 грн. 07 коп.

Розрахунки позивача відповідачем спростовані не були.

Відповідно до ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. N 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237 - 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Обґрунтовуючи моральну шкоду, в результаті незаконного звільнення, позивач послалася на те, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідачем було фактично позбавлено її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти на життя, вказані незаконні дії призвели до моральних переживань. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому просила стягнути з відповідача моральну шкоду, яку оцінила у розмірі 4 000 гривень.

Суд вважає доведеними вимоги позивача про відшкодування їй моральної шкоди та вважає справедливим та розумним розмір відшкодування у сумі 1 500 грн., що підлягає стягненню з відповідача.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін у справі та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

У відповідності до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На основі з'ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування наказу № 568-к від 18.12.2014 р., поновлення позивача на роботі на посаді заступника директора відповідача з 18.12.2014 р. та стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.12.2014 р. по 26.03.2015 р. включно у розмірі 28 020 грн. 07 коп., компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі - 1 500 грн., в іншій частині в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» судові витрати підлягають віднесенню на рахунок держави.

Згідно ст. 367 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі та про стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 24, 40, 42, 49, 49-2, 235, 237 - 1 КЗпП України, положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 3, 10 - 11, 57 - 61, 88, 212 - 215, 294, 367 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, третя особа - виконавча дирекція Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково;

Скасувати Наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 18.12.2014 року № 568 - к;

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника директора виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 18 грудня 2014 року;

Стягнути з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (Код ) на користь ОСОБА_1(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 грудня 2010 року по 26 березня 2015 року включно у розмірі 28 020 (двадцять вісім тисяч двадцять) гривень07 копійок;

Стягнути з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (Код ) на користь ОСОБА_1(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі - 1500 (одна тисяча п'ятсот) гривень;

В іншій частині в задоволенні позову - відмовити;

Судові витрати віднести на рахунок держави;

Допустити негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі та про стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць;

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання апеляційної скарги через Подільський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Гребенюк