Справа № 359/3456/15 Головуючий у І інстанції Величко В.П.
Провадження № 22-ц/780/4300/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 1 30.09.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

30 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді Голуб С.А.

суддів: Таргоній Д.О., Приходька К.П.

при секретарі Петленко І.О.

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа з самостійними вимогами: ОСОБА_4 про визнання спільної часткової власності та визнання права власності на 1/2 частину будинку та за зустрічним позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на будинок в порядку спадкування -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року позивач пред»явила в суді названий позов, посилаючись на те, що з 10 травня 1974 року по 24 червня 2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5.

За час спільного проживання в шлюбі в 1990 році подружжям був спільно побудований садовий будинок в СТ «Прибой» на території Процівської сільської ради Бориспільського р-ну Київської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 колишній чоловік помер.

За час спільного проживання в шлюбі так і після його розірвання подружжя не оформили право власності на садовий будинок. Даний будинок побудований на земельній ділянці площею 0,06 га, яка була передана у приватну власність ОСОБА_5 в наслідок приватизації та належала останньому на підставі державного акту про право приватної власності на землю. Вважає, що будинок є спільною частковою власністю подружжя, тому й звернулась до суду .

Позивач просила визнати садовий будинок АДРЕСА_1 спільною часткової власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного садового будинку.

ОСОБА_4, як третя особа із самостійними вимогами пред»явила зустрічний позов, в якому посилалась на те, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 Вона прийняла спадщину подавши заяву до нотаріальної контори, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у зв»язку із тим, що позивачем був пред»явлений позов про визнання спадкового майна спільним сумісним майном подружжя. Також у зустрічному позові третя особа наголошувала на тому, що спадкодавець за життя не оформив право власності на спадковий будинок.

Просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на садовий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 100,6 кв.м., який знаходиться на території Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про задоволення її позову і про відмову у задоволенні зустрічного позову. В доводах апеляційної скарги посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, суд у своєму рішенні ці обставини виклав невірно.

Не погоджується позивач із висновками суду в тому, що вона, як дружина ОСОБА_5 не приймала участі у створенні - будівництві будинку, а тому цей будинок не можна визнати спільної власністю подружжя.

Також не погоджується із висновком суду щодо пропуску нею позовної давності, оскільки її право на користування будинком і після розірвання шлюбу ніким не оспорювалось. Вона продовжувала разом із своєю дочкою користуватись будинком і після смерті ОСОБА_5

Також позивач зазначає, що суд першої інстанції взагалі не мотивував свого висновку щодо задоволення зустрічного позову, а лише зазначив, що цей позов підлягає до задоволення.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, відповідача, третьої особи та її представника, перевіривши матеріали справи в межах апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 10 травня 1974 року по 24 червня 2003 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_5, що підтверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу від 10 травня 1974 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу від 24 червня 2003 року(а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. За життя останній заповів все своє майно ОСОБА_4, тобто, своїй молодшій сестрі, третій особі у справі. Заповіт посвідчено 19 лютого 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончарук С.В., і зареєстровано в реєстрі за № 237(а.с.30).

До складу спадкового майна входить садовий будинок АДРЕСА_1, та земельна ділянка розміром 0,060 га, які знаходяться на території Процівської сільської ради Бориспільського району Київської області.

16 грудня 2013 року, після смерті ОСОБА_5, за заявою доньки померлого ОСОБА_7 у Шостій Київській державній нотаріальній конторі відкрилася спадкова справа, (а.с.15).

14 березня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до Шостої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжі коштами або працею в набутті майна. Суд вважав встановленим, що спірний садовий будинок було побудовано покійним ОСОБА_5 без участі його колишньої дружини ОСОБА_2, оскільки доказів протилежного сторона позивача суду не надала.

Тому, на думку суду першої інстанції, відсутні підстави для визнання спірного садового будинку спільною частковою власністю ОСОБА_5 та його колишньої дружини, а відтак не можна визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку, що належав покійному ОСОБА_5

Крім того, суд відмовив у позові ОСОБА_2 не тільки по суті, а і за спливом позовної давності.

Висновки суду щодо підстав для задоволення зустрічного позову взагалі не мотивовані, а зводяться лише до фрази, що первісний позов слід відхилити, а зустрічний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України

1. Рішення суду складається з:

1) вступної частини із зазначенням:

часу та місця його ухвалення;

найменування суду, що ухвалив рішення;

прізвищ та ініціалів судді (суддів - при колегіальному розгляді);

прізвища та ініціалів секретаря судового засідання;

імен (найменувань) сторін та інших осіб, які брали участь у справі;

предмета позовних вимог;

2) описової частини із зазначенням:

узагальненого викладу позиції відповідача;

пояснень осіб, які беруть участь у справі;

інших доказів, досліджених судом;

3) мотивувальної частини із зазначенням:

встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин;

мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти;

чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким;

назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався;

4) резолютивної частини із зазначенням:

висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково;

висновку суду по суті позовних вимог;

розподілу судових витрат;

строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає наведеним вище нормам .

Так в описовій частині рішення суду взагалі не зазначено про вимоги зустрічного позову, не вказані його підстави.

В мотивувальній частині взагалі не міститься мотивування підстав для задоволення зустрічного позову.

Такі грубі порушення судом першої інстанції норм процесуального права при викладенні рішення, не дають суду апеляційної інстанції можливості перевірити правильність висновків суду щодо зустрічного позову, а тому судова колегія самостійно встановлює обставини справи щодо зустрічного позову , перевіряє їх доказами, визначає правовідносини і ухвалює рішення в частині зустрічного позову.

Щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_2, судова колегія також не може погодитись із підставами для такої відмови, оскільки при вирішення цього позову суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції спірний садовий будинок був збудований в період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Ці обставини не оспорювались сторонами. Тому дослідження судом першої інстанції технічного паспорту і встановлення року будівництва будинку чи то 1990 рік, чи 1999 рік не має правового значення для вирішення спору.

Суд першої інстанції правильно визначився із тим, що до виниклих правовідносин щодо будівництва будинку в період шлюбу необхідно застосовувати КпШС УРСР, оскільки сторони розірвали шлюб у 2003 році.

Згідно із ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння користування і розпорядження цим майном.

Таким чином, право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте в період шлюбу презюмується, а тому не підлягає доведенню у судовому засіданні. При запереченні одного із подружжя , або його спадкоємців щодо спільності майна, яке набуте подружжям в період шлюбу, вони мають в судовому засіданні довести обставини набуття такого майна, походження коштів для набуття такого майна, на підставі чого суд може встановити, що майно набуте в період шлюбу є особистою власністю одного із подружжя. Тільки при наявності договору між подружжям, або рішення суду щодо визначення статусу окремого майна як особистої власності одного із подружжя, це майно не підлягає поділу між подружжям.

В даному судовому засіданні ніхто не заявляв вимог про визнання садового будинку особистим майном ОСОБА_5, а тому висновки суду про те, що позивач не брала особистої участі у будівництві будинку не мають правового значення.

Також судова колегія вважає, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 також за спливом позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особі може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", роз'яснено, що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Однак суд першої інстанції роз'яснень Пленуму Верховного Суду України не врахував, внаслідок чого відмовив у задоволенні позову як по суті, так і за спливом позовної давності.

Судова колегія вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_2 необхідно відмовити, але з інших підстав, ніж ті,що зазначив суд першої інстанції.

Так, відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) та з моменту його прийняття до експлуатації і з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Таким чином, оскільки суду першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем не надано акт про прийняття будинку, завершеного будівництвом, до експлуатації, та докази його державної реєстрації, то в суду відсутні підстави визнавати на такий будинок право власності. Вимог про визнання права власності на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, нею не заявлялись.

Виходячи із наведеного, судова колегія вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у зв'язку із тим, що садовий будинок, на ? якого вона просила визнати за нею право власності, є самочинно збудованим.

З тих же підстав необхідно відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно - нерухоме майно ( садовий будинок), оскільки це майно в розумінні ст. ст. 181, 182, ч. 1 ст. 331, ст. ст. 380, 381, 1218 ЦК України не є об'єктом спадкування як нерухоме майно, оскільки в установленому законом порядку будинок не прийнято в експлуатацію й не зареєстровано за спадкодавцем на праві власності як садовий будинок.

Крім того, виходячи зі змісту ст. ст. 1296-1299 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Згідно із ч. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 214, ЦПК України не встановив факту звернення ОСОБА_4 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та відмови нотаріуса у видачі свідоцтва право на спадщину, не витребував спадкову справу, при цьому ухвалив рішення про визнання за ОСОБА_4 права на спадкове майно.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та позову ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання спільної часткової власності та визнання права власності на 1/2 частину будинку та позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 про визнання права власності на будинок в порядку спадкування - відмовити.

Рішення апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді