Справа № 369/4495/15-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/5894/15 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 56 05.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

05 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Білоконь О.В.,

суддів: Касьяненко Л.І., Савченка С.І.,

при секретарі Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту ,-

встановила:

У квітні 2015 року позивач звернулась до суду вказаним з позовом, змінивши згодом підстави позову, посилалась на таке.

20 березня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсиббанк» укладено кредитний договір №, згідно з яким ПАТ «Укрсиббанк» зобов'язався надати позивачу кредит в сумі 290 000 доларів США в період з 20 березня 2007 року по 20 березня 2015 року.

Пунктом 1.5 вказаного договору передбачено, що кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок Позичальника НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

На думку позивача, зазначений пункт кредитного договору свідчить про, що сторонами не повністю визначена його істотна умова, оскільки вказано про перерахування кредитних коштів на поточний, а не на позичковий рахунок позивача.

Банк і позичальник не уклали кредитний договір у письмовій формі, як вимагається частиною першою статті 1055 ЦК України, в частині порядку та умов надання кредиту, а саме про відкриття позичкового рахунку з метою перерахування на нього кредитних коштів.

Оскільки банк не надав вказаний кредит шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний рахунок, у зв'язку з тим, що позичковий рахунок до цього часу письмово не узгоджений в кредитному договорі, позивач вважає, що укладений кредитний договір суперечить вимогам ст.ст. 1054, 1066 та 1068 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним.

Крім того, вказаний кредитний договір є безгрошовим, оскільки ОСОБА_2 не отримувала кредитних коштів.

Всупереч вимогам ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.80, 91, 92 ЦК України, ст.11 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" позивачу при підписанні договору споживчого кредиту відповідачем не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність; про умови кредитного договору.

Враховуючи викладене, позивач просила суд визнати недійсним зазначений кредитний договір.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове про задоволення позову з підстав вказаних у позові, а саме: в договорі споживчого кредиту не зазначено про відкриття позичкового рахунку та не укладено кредитний договір в письмовій формі в цій частині; банком не було надано повної інформації щодо кредиту; кредитні кошти позивач не отримувала.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний кредитний договір не порушує законодавчих актів, які були чинними на момент укладення даного договору; сторони за договором були наділенні повним обсягом цивільної дієздатності; волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі; даний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, адже на виконання умов кредитного договору, банком було надано, а позичальником було отримано кредитні кошти, тому відсутні підстави для визнання кредитного договір недійсним.

Колегія суддів згідна з такими висновками суду з таких підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 20 березня 2007 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено кредитний договір №, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредит у розмірі сумі 290 000 доларів США, а остання зобов'язувалась повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 20 березня 2015 року. Банк зобов'язаний надати кредит (грошові кошти) з 20 березня 2007 року, шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок Позичальника НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, цього ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 102776, за яким поручитель зобов'язувалася солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору.

11червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 4, згідно з яким до нового кредитора - ТОВ «Кей Колект» перейшли права вимоги за зобов'язаннями, які виникли у ОСОБА_2 на підставі договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20 березня 2007 року.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст. 683 та ч.1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення у належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк та інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1, ч.3-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що банк і позичальник уклади договір у письмовій формі, як вимагається ч.1 ст. 1055 ЦК України. Як вбачається з п. 1.5 кредитного договору від 20 березня 2007 року, сторони домовились, що кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням ( а.с.12-20). Також судом встановлено, що банк перерахував на поточний рахунок позивача обмовлену кредитним договором грошову суму, яку ОСОБА_2 отримала. За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що сторони не визначили істотної умови кредитного договору, не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки сторони вказали про перерахування кредитних коштів на поточний, а не на позичковий рахунок позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не отримувала грошей з відкритого на її ім»я поточного рахунку не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки кредитний договір є укладеним з моменту досягнення йото сторонами у письмовій формі згоди з усіх його істотних умов, а дії щодо зняття грошей з рахунку стосуються його виконання, а не укладення, тоді як правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не виконанні.

Крім того, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 серпня 2013 року у справі № 369/6766/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 травня 2015 року, у зв»язку з невиконанням відповідачами умов кредитного договору кредиту № 0 від 20.03.2007 року, із ОСОБА_2 та ОСОБА_2 стягнуто на користь ТОВ «Кейт Колект» заборгованість у розмірі 287391, 3 доларів США ( а.с.49-51). Судом було встановлено, що ОСОБА_2, уклавши з АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту № 0 від 20 березня 2007 року, отримала кредитні кошти в розмірі 290 000 дол. США; у зв'язку з невиконання своїх зобов'язань, ОСОБА_2 має заборгованість за кредитним договором. У судовому засіданні ОСОБА_2 визнала позовні вимоги.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно виходив із факту доведеності тих обставин, що банк свої зобов'язання за кредитним договором № 0 від 20 березня 2007 року виконав повністю, надавши кредит ОСОБА_2 у сумі 290 000 дол. США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1 у АКІБ «УкрСиббанк» для подальшого використання за цільовим при значенням.

Отже, доводи апеляційної скарги про безгрошовість кредитного договору як підставу для визнання його недійсним не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, тому суд їх не бере до уваги як безпідставні.

Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до п. 8.2. кредитного договору позичальник підтверджує, що він повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними. Договір був добровільно підписаний сторонами. З наведеного слідує, що позивач при підписанні наведених договорів погодилась з їх умовами, не скористалась правом відкликання згоди на укладення договору та не заперечувала проти надання відповідної суми кредиту та забезпечення виконання договору. Отже, права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку його сплати не порушувалися, про що свідчать наявні в матеріалах справи підписи ОСОБА_2 на відповідних документах.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем були порушені права позивача на отримання інформації спростовуються матеріалами справи. Посилання про те, що банк не надав інформації про особу кредитодавця та його правосуб»єктність є необґрунтованими, оскільки з п. 8.1 укладеного між сторонами договору слідує, що банк підтверджує, що у нього є всі необхідні ліцензії і дозволи НБУ, необхідні для видачі і обслуговування кредиту за даним договором.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про недоведеність підстав для визнання недійсним кредитного договору є правильним, судом першої інстанції ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними у рішенні.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони теж не спростовують висновків суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :