Справа № 466/5470/14 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/783/1084/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого -судді Гірник Т.А.

суддів Бакуса В.Я., Струс Л.Б.

секретар Глинський О.А.

за участю апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування грошових коштів недійсним. З посиланням на ст. 203, 215, 216, 369 ЦК України просив визнати недійсним Договір дарування грошових коштів, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 16 січня 2008 року та застосувати наслідки недійсності правочину.

У серпня 2014 року ОСОБА_5 звернувся в суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 та просив визнати дійсним Договір дарування грошових коштів від 16 січня 2008 року дійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2014 року у задоволенні первісного позову відмовлено за його безпідставністю.

Зустрічний позов задоволено повністю. Визнано договір дарування грошових коштів, який укладений 16 січня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дійсним.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 243, 60 грн. витрат про оплаті судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, як особа, яка участі у розгляді справи не брала та вважає, що суд вирішив про її права та обов'язки. Вважає прийняте судом першої інстанції рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права при недоведеності обставин, що мають значення справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Просить рішення суду скасувати в цілому та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір дарування грошових коштів від 18.(16)01.2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Мотивує тим, що 13.07.1996 року з відповідачем ОСОБА_6 уклала шлюб. В період шлюбу за спільні кошти придбали зокрема, автомобіль марки Kia Sorento, 2.5D, 2005 р.в, об'єм двигуна 2,5 м.куб., д.н.з. НОМЕР_1, № двигуна:НОМЕР_2, чорного кольору. 12.01.2012 року, тобто в період перебування у шлюбі без її згоди та без її відома ОСОБА_5 в Управлінні ДАІ ГУ МВСУ України у Львівській області здійснив зняття з обліку для реалізації даний автомобіль і в подальшому відчужив його своєму батькові - ОСОБА_7 Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08.05.2012 року шлюб між ними розірвано. На даний час на розгляді знаходиться її позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та визнання права власності на автомобіль /справа №466/2847/13-ц/. Відповідач проти позову заперечує, та стверджує, що оскаржуваним рішенням встановлено факт, що автомобіль придбаний за кошти, які були йому подаровані, а тому є його особистою власністю. Таким чином, оскаржуване рішення порушує права апелянта на спільне майно подружнє майно, оскільки таким рішенням фактично позбавлено права на поділ набутого у шлюбі авто .

Суд першої інстанції в порушенням вимог ст. 65 СК України не з'ясував факту надання нею згоди на укладення оспорюваного правочину, а також залучення її до участі у справі.

Звертає увагу на те, що з урахуванням ч.5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Ураховуючи, що договір дарування, укладений 16.01.2008 року між Відповідачем та ОСОБА_4 був укладений на суму 100 000 грн., відтак підлягав нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як роз'яснено у п. 13 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилялася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Всупереч вимогам ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України в оскаржуваному рішенні суд не обґрунтовує задоволення зустрічного позову жодним доказом на підтвердження того, що відповідач дійсно ухилявся від нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів від 16.01.2008 року. Також оскаржуване рішення не містить жодних висновків відносно того, що ОСОБА_4 вчиняв будь-які дії, спрямовані на те, щоб нотаріально посвідчити цей договір, що свідчило б про те, що ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору було одностороннім, а не двостороннім. В рішення лише зазначено, що договір дарування не був нотаріально посвідчений у зв'язку з тим, що відповідач відмовився оформити договір нотаріально, так як це було пов'язано з додатковими витратами на послуги нотаріуса, а також браком часу, що не свідчить про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору.

При розгляді справи за апеляційною скаргою апелянта доводи такої підтримала. Додатково пояснила, що на дату, якою датовано Договір дарування грошових коштів, тобто на 16.01.2008 року вони з чоловіком не мали на меті купувати автомобіль, оскільки мали інше авто. Просить рішення скасувати в цілому, задовольнити первісний позов, відмовити у зустрічному.

Інші учасники повторно в судове засідання не з'явилися, причини своєї неявки не повідомили. За наявності даних про належне повідомлення про час та місце розгляду справи, що стверджується розписками про отримання сторонами 31.01. 2015 року судових повісток, колегія суддів вважає можливим продовжувати розгляд справи, що відповідає вимогам ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та визнаючи договір дарування грошових коштів від 16.01.2008 року дійсним, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами були досягнуті усі істотні умови договору і фактично відбулося повне виконання його умов шляхом передання ОСОБА_4 суми вказаної у договорі, а також факт ухилення ОСОБА_4 від нотаріального посвідчення договору, яке проявилось у небажанні нести додаткові витрати, що були б зумовлені нотаріальним посвідченням договору, а також відсутності часу на вчинення таких дій.

Проте з таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Згідно з вимогами вимог ч.1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторні або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріалами справи встановлено, що 16 січня 2008 року у простій письмовій формі між ОСОБА_4 /дарувальник/ та ОСОБА_5 /обдарований/ укладено договір дарування грошових коштів, за умовами якого дарувальник передав, а обдарований прийняв у дар гроші в сумі 100 000 грн., що на день укладення цього правочину є еквівалентно 20 000 дол. США. Обдаровуваний має намір витратити дар на придбання автомобіля /п.1, 2 /.

Згідно п. 4.8 цього Договору передача грошей у дар відбулась у момент підписання договору.

Всі витрати, пов'язані зі складанням цього договору та його нотаріальним посвідченням, оплачуються дарувальником. /п.7/.

Як встановлено судом першої інстанції, сторони підтвердили факт отримання грошових коштів ОСОБА_8 в розмірі 80 000 грн. в день укладення договору та грошових коштів в розмірі 20 000 грн. 1 березня 2008 року для придбання автомобіля.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного Кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Враховуючи те, що первісний позов ОСОБА_4 залишено без задоволення і сторонами у справі таке рішення не оскаржено, колегія суддів вважає, що в цій частині судовим рішенням не вирішено будь-яких питань про права та обов»язки апелянта. У відповідності до вимого чинного законодавства, у випадку порушення її прав укладенням вказаного договору остання вправі його оспорити самостійно.

Що стосується мотивів апеляційної скарги про незаконність іншої частини судового рішення та визнання договору дарування дійсним, то перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів вважає такі обґрунтованими.

Відповідачем по первісному позову та позивачем по зустрічному позову ОСОБА_5 не спростовано мотиви апеляційної скарги ОСОБА_2 про придбання автомобіля марки Kia Sorento, 2005 року випуску в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2, як і не спростовано наявність судових спорів з приводу майна подружжя.

Договір дарування грошових коштів, що укладено 16.01.2008 року - укладено у період шлюбу .

Суд першої інстанції, застосовуючи вимоги ч.5 ст.719 ЦК України правильно звернув увагу на невідповідність вказаного договору цій нормі.

Згідно вимог ч. 2 ст. 220 ЦК України - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Застосовуючи цю норму при вирішенні питання задоволення зустрічного позову, суд мотивував своє рішення тим, що в ході судового розгляду встановлено факт ухилення ОСОБА_4 від нотаріального посвідчення договору, а також факт повного виконання цього договору сторонами.

Однак, у рішенні не наведено жодних доказів і мотивів, за яких суд дійшов такого висновку. Не зазначено в чому саме полягало ухилення позивача за первісним позовом від нотаріального посвідчення договору дарування, коли такі обставини мали місце, за яких підстав по спливу шести років ОСОБА_4 з цих же підстав звернувся до суду про визнання цього договору недійсним. Заявляючи позов про визнання договору недійсним, представник ОСОБА_4 ОСОБА_9 визнала про ухилення її довірителя від нотаріального посвідчення договору по причині небажання нести витрати по його оформленню, що покладено в основу рішення суду і створювали наявність спору між сторонами у справі, за вирішенням якого мало місце звернення до суду і ухвалення рішення, яке ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_5 не оскаржили.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до вимог ст. 57 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Вважаючи встановленим факт ухилення ОСОБА_4 від нотаріального посвідчення договору, а також факт повного виконання цього договору сторонами, суд не навів у рішенні жодного доказу, передбаченого статтею 57 ЦПК України, якими би підтверджувались ці обставини.

За таких обставин у суду не було правових підстав для вирішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 та визнання договору дійсним.

З врахуванням не спростованих мотивів апеляційної скарги апелянта, рішення суду першої інстанції в цій частині вирішує певні майнові права апелянта на набутий в період шлюбу транспортний засіб, тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Керуючись ст. 303 , 304 п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст. 309 , ч.2 ст. 314, ст.316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2014 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 121 грн. 80 коп. сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді