Справа № 377/463/15-ц Головуючий у І інстанції Малишенко Т. О.
Провадження № 22-ц/780/6023/15 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 52 03.11.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

03 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

Суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» на рішення Славутицького міського суду Київської області від 26 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість з заробітної плати, оплату щорічної відпустки та компенсацію невикористаних днів щорічної відпустки на день її звільнення з роботи - 26 серпня 2014 року в сумі 3 672 грн. 45 коп.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 26 серпня 2014 року по 26 серпня 2015 року в сумі 27 931 грн. 32 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 300 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 грудня 2013 року ОСОБА_2 була прийнята на роботу на посаду менеджера із комунікаційних технологій ДП «Державний центр інформаційних ресурсів України» з 13 грудня 2013 року. На даній посаді вона пропрацювала до 26 серпня 2014 року та була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Всупереч ст. 116 КЗпП України відповідач в день звільнення не провів з ОСОБА_2 розрахунок і не виплатив заробітну плату за липень-серпень 2014 року та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, яка передбачена ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки». Неодноразові звернення позивача з цього приводу до керівництва підприємства залишилися без задоволення. Позивач вважає, що на відповідача необхідно покласти додаткову відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України та стягнути з нього на користь ОСОБА_2, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 26 серпня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ДП «Державний центр інформаційних ресурсів України» на користь ОСОБА_2 заборгованість з заробітної плати, оплату щорічної відпустки та компенсацію невикористаних днів щорічної відпустки на день її звільнення з роботи - 26 серпня 2014 року в сумі 3 672 грн. 45 коп.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 26 серпня 2014 року по 26 серпня 2015 року в сумі 27 931 грн. 32 коп.; понесені нею судові витрати по оплаті за надання правової допомоги в сумі 300 грн., а всього 31 903 грн. 77 коп.

В апеляційній скарзі ДП «Державний центр інформаційних ресурсів України» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що з суми 4 293 грн. 25 вираховується не лише податок з доходів фізичних осіб, але й єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та військовий збір. Відповідач може перерахувати заборгованість лише з вирахуванням податку на доходи фізичних осіб. Позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з позовом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 згідно наказу № 60/к від 12 грудня 2013 року була прийнята на роботу до ДП «Державний центр інформаційних ресурсів України» на посаду менеджера із комунікаційних технологій з 13 грудня 2013 року.

Відповідно до наказу № 28/к від 19 серпня 2014 року ОСОБА_2, з 26 серпня 2014 року була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.9).

Згідно довідки, наданої відповідачем, заборгованість ДП «Державний центр інформаційних ресурсів України» перед ОСОБА_2 за період з 01 липня 2014 року по 26 серпня 2014 року становить 4 293 грн. 25 коп., а з урахуванням податків та зборів до виплати належить 3 476 грн. 90 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач так і не розрахувався з ОСОБА_2 та не виплатив всіх належних працівникові при звільненні сум, що дає позивачу право вимагати стягнення на її користь з ДП «Державний центр інформаційних ресурсів України» середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується по суті з висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Аналогічні положення зазначені в ст.24 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в день звільнення, підприємство повинно сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки. Відповідно до ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

Таким чином, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 була звільнена з роботи 19 серпня 2014 року, однак відповідачем не виконані вимоги ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до роз'яснень викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, відповідач повинен сплатити ОСОБА_2 заборгованість з заробітної плати, оплату щорічної відпустки, компенсацію невикористаних днів щорічної відпустки та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що ОСОБА_2 пропустила тримісячний строк звернення до суду.

Зазначені доводи є безпідставними і не можуть бути прийняті колегією суддів виходячи з наступного.

Згідно вимог ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" судам роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного суду від 22 лютого 2012 року по справі №1-5/2012, 4-рп/2012 звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Враховуючи те, що відповідач не провів при звільненні розрахунок з позивачем, тримісячний строк звернення до суду ОСОБА_2 не пропущений.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта в тій частині, що перерахунок заборгованості може бути здійснений лише з вирахуванням податків та інших обов'язкових платежів.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 6 ч. 5 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Зі змісту уточненої позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 просила стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі з урахуванням суми податків з доходів фізичних осіб, що і зробив суд першої інстанції у своєму рішенні. Однак, задовольняючи позовні вимоги, суд залишив поза зазначені роз'яснення Пленуму Верховного суду України та помилково визначив суму заборгованості без врахування податків та інших обов'язкових платежів.

Враховуючи зазначене, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 4 293 грн. 25 коп. заборгованості з якої відповідач самостійно має вирахувати всі необхідні податки та обов'язкові платежі, а решту виплатити позивачу.

Висновки суду першої інстанції в частині розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні сторонами не оскаржуються і правильність зробленого позивачем розрахунку визнана представником відповідача в суді Апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні лише в частині стягнення заборгованості з заробітної плати, оплати щорічної відпустки та компенсації невикористаних днів щорічної відпустки.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України» задовольнити частково.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 26 серпня 2015 року змінити в частині стягнення заборгованості з заробітної плати, оплати щорічної відпустки та компенсації невикористаних днів щорічної відпустки, стягнувши з Державного підприємства «Державний центр інформаційних ресурсів України», місце знаходження - вул. Хрещатик, 22 у м. Київ, , на користь ОСОБА_2, зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, заборгованість з заробітної плати, оплату щорічної відпустки та компенсацію невикористаних днів щорічної відпустки на день її звільнення з роботи - 26 серпня 2014 року у розмірі 4 293 (чотири тисячі двісті дев'яносто три) грн. 25 коп.

В іншій частині рішення Славутицького міського суду Київської області від 26 серпня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.