Ухвала

іменем україни

25 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Брюховицької селищної ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Львівська регіональна філія державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», управління Держкомзему у м. Львові, ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Корпало Ганна Василівна, про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання недійсним правочину, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2008 року заступник прокурора Львівської області звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що досудовим слідством у кримінальній справі, порушеній прокуратурою Львівської області за ознаками злочинів передбачених ст.ст. 364 ч. 1, 366 ч. 1 КК України, було встановлено, що службові особи Брюховицької селищної ради, зловживаючи службовим становищем, 27 жовтня 2005 року видали на ім'я ОСОБА_3 державний акт серії НОМЕР_1 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована по АДРЕСА_1. У державному акті зазначено, що він виданий на підставі рішення 16 сесії 24 скликання Брюховицької селищної ради від 29 вересня 2005 року № 514, хоча зазначене рішення селищною радою не приймалося. Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2005 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 вищезазначену земельну ділянку.

З огляду на зазначене, прокурора просив поновити строк позовної давності, визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27 жовтня 2005 року, виданий на ім'я ОСОБА_3; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2014 року, позов задоволено.

Поновлено строк позовної давності; визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27 жовтня 2005 року, виданий на ім'я ОСОБА_3; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Проте зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 27 жовтня 2005 року Брюховицька селищна рада видала на ім'я ОСОБА_3 державний акт серії НОМЕР_1 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована по АДРЕСА_1 У державному акті зазначено, що він виданий на підставі рішення 16 сесії 24 скликання Брюховицької селищної ради від 29 вересня 2005 року № 514.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2005 року ОСОБА_3 продав зазначену земельну ділянку ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 селищною радою не приймалося, тому були відсутні підстави для видачі державного акту про право власності на земельну ділянку та її відчуження за спірним договором купівлі-продажу.

Обґрунтовуючи висновки про те, що зазначене у спірному державному акті про право власності на землю рішення селищною радою не приймалося, суд як на доказ, послався на показання слідчого прокуратури ОСОБА_8, який проводив досудове слідство у кримінальній справі, порушеній по факту зловживання службовими особами Брюховицькї селищної ради, якому зі слів депутатів цієї ради стало відомо про те, що таке рішення щодо спірної земельної ділянки не приймалося. Крім того, за показаннями слідчого ОСОБА_8 судом встановлено факт відсутності в управлінні земельних ресурсів м. Львова технічної документації на спірну земельну ділянку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи справу, суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України обставини справи встановив неповно; пославшись в обґрунтування своїх висновків про доведеність позову на показання слідчого ОСОБА_8, якому про обставини у цивільній справі стало відомо у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи, порушеної по факту зловживання службовими особами Брюховицькї селищної ради, не врахував, що статтею 61 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав звільнення від доказування, а тому встановлення досудовим слідством певних фактів, що стосуються предмета доказування у даній цивільній справі, не звільняють позивача від доказування обставин справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, належними та допустимими доказами.

Так, дійшовши висновку, що рішення про передачу спірної земельної ділянки селищною радою не приймалось, суд належні та допустимі докази, на підставі яких він встановив цю обставину, в оскаржуваному рішенні не зазначив та не з'ясував, чи проводилась сесія сільської ради 29 вересня 2005 року та які питання на ній вирішувались.

Крім того, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд не звернув уваги на те, що позивач - Брюховицька селищна рада, не була стороною цього договору і не надав належної оцінки обраному позивачем способу захисту прав та його відповідності правовідносинам, що виникли між сторонами. Суд не врахував, що якщо майно вибуло поза волею власника, то власник має право на застосування такого способу судового захисту як витребування майна із чужого незаконного володіння.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідачі посилалися на те, що ними до суду надана план-схема розташування спірної земельної ділянки з погодженням відповідних служб, з якої вбачається, що за адресою спірної земельної ділянки розроблявся квартал дачного будівництва. Крім того, суду були надані докази, які свідчили про надання погодження на підготовку документів для відводу спірної земельної ділянки, дійсність яких не спростована, а посадових осіб, які брали участь у їх складанні, не притягнуто до відповідальності.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, всупереч вимог статей 303, 315 ЦПК України не усунув недоліків суду першої інстанції, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, не зазначив в ухвалі конкретних обставин і фактів, що спростовують такі доводи та передчасно залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, у відповідності до ч. 2 ст. 338 ЦПК України оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2014 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. КасьянГоловуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар С.О. Карпенко Д.О. ОстапчукСудді:В.І. Амелін