Справа №489/7785/13-ц 24.03.2015 24.03.2015 24.03.2015
Провадження №22-ц/784/14/15 Головуючий у 1-й інстанції Губницький Д.Г.
Категорія 39 Доповідач апеляційного суду Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

24 березня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Базовкіної Т.М.,

суддів: Лівінського І.В., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 липня 2014 року

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинська Катерина Тарасівна, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, зміну черговості в праві спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, зміну черговості в праві спадкування за законом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з червня 1987 року по день його смерті, мали спільний бюджет та проживали у належній йому квартирі АДРЕСА_1. В зв'язку з тривалою тяжкою хворобою ОСОБА_5 вона здійснювала за ним догляд, утримувала його.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

Ще за життя ним було складено заповіт, спадкоємцем за яким є відповідач ОСОБА_3, але не дивлячись на це вона (позивач) має право на обов'язкову частку.

Посилаючись на вищевикладені обставини та уточнивши позовні вимоги, позивач остаточно просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з 1987 року по 2013 рік, визнати її спадкоємцем четвертої черги та змінити черговість отримання права на спадщину на першу чергу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 липня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджуючись з рішенням суду та посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 січня 1995 року належала квартира АДРЕСА_1 ( а.с.8).

За цією ж адресою він був зареєстрований з 06 травня 1978 року по день смерті ( а.с.16)

Ще за життя, заповітом, посвідченим 04 вересня 1997 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сидоренко Л.М., належну йому на праві власності квартиру заповідав ОСОБА_3.( а.с. 15)

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина на вищевказану квартиру.

08 травня 2013 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. було відкрито спадкову справу за заявою ОСОБА_2

31 серпня 2013 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася відповідач ОСОБА_3 ( а.с. 60)

Листом від 02 вересня 2013 року приватним нотаріусом було повідомлено ОСОБА_2 про оформлення спадкових прав на користь спадкоємця за заповітом.

Згідно положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до ст. 256 ч. 2 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти (крім визначених у ч.1 ст. 256 ЦПК України), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Норма ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах та для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Пунктом 1 Прикінцевих положень СК України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України.

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст. 5 ЦК України).

Положення Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім'єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, зазначене положення передбачене ст. 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, тому встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року не ґрунтується на вимогах закону.

ОСОБА_2, звертаючись до суду з даним позовом, просить встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу з метою прийняття спадщини після його смерті.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту проживання позивача та спадкодавця однією сім'єю не менш ніж 5 років до дня його смерті без реєстрації шлюбу, але враховуючи, що встановлення такого факту не буде мати для ОСОБА_2 юридичного значення при наявності спадкодаємця за заповітом, вірно відмовив у задоволенні цих вимог.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду. Підстав для скасування рішення суду в цій частині не вбачає. Доводи апеляційної скарги висновків суду щодо вищезазначених обставин не спростовують.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ( ст.1217 ЦК України). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови у її прийнятті спадкоємцями за заповітом, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу ( ч.2 ст.1223 ЦК України)

Тобто, положеннями діючого цивільного законодавства встановлено два види спадкування: за заповітом і за законом. Кожен з цих видів спадкування спричиняє певно встановлений порядок спадкування, який визначає коло спадкоємців та обсяг цивільних прав та обов'язків, яких вони набувають.

З урахуванням обставин даної справи, спадкування після смерті ОСОБА_5 здійснюється за заповітом. Положення глави 84 ЦК України щодо спадкування за законом на правовідносини, які склалися між сторонами застосуванню не підлягають.

Між тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивачка просила змінити черговість в праві спадкування за законом з четвертої черги на першу.

За змістом ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, слід враховувати те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Таким чином, законодавцем визначено, що п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності СК України.

До спадкоємців четвертої черги належать жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу (п. 21 абз. 1,2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7.від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування").

Однак проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом як спадкоємців першої черги на підставі ст. 1261 ЦК.

Черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч.1 ст.1259), або на підставі рішення суду (ч.2 ст.1259 ЦК).

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

За ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Застосування наведеної норми права з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України вимагає доведення позивачем факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу, а також перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

У роз'ясненнях, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин.

Наявні в матеріалах справах докази свідчать про те, що спадкодавець дійсно хворів. Так, відповідно довідки Миколаївського обласного онкологічного диспансеру ОСОБА_5 з 24 січня 2012 року по 02 лютого 2012 року перебував на обстеженні у хірургічному відділенні №3 даного лікувального закладу з діагнозом рак лівої легені, з 26 лютого по ІНФОРМАЦІЯ_1 року перебував на лікуванні у міській лікарні з діагнозом атеросклероз артерії мозку. Проте сам по собі факт наявності захворювань не може свідчити про його безпорадний стан, оскільки із наданих медичних документів не вбачається, що він перебував у безпорадному стані та потребував постійного стороннього догляду.

Із матеріалів справи вбачається , що він був військовим пенсіонером, отримував пенсію.

Дана обставина свідчить про те, що ОСОБА_5 мав власні доходи для забезпечення життєдіяльності.

З огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог щодо зміни черговості одержання права на спадкування, оскільки позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спадкодавець перебував у безпорадному стані, у зв'язку з чим не міг самостійно забезпечити умови свого життя та потребував матеріальної допомоги, стороннього догляду та піклування.

Отже, за вищевказаних обставин відсутні підстави для скасування рішення суду і в цій частині.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що позивач є вдова та має право на обов'язкову частку, то вони не заслуговують на увагу, оскільки пов'язані з невірним тлумаченням нею норм цивільного права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Отже, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону. Перелік таких осіб визначений ст. 1241 ЦК України, з врахуванням роз'яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. До цього переліку входять лише особи, які належать до першої черги спадкоємців за законом і є малолітніми, неповнолітніми, повнолітніми непрацездатними дітьми спадкодавця (в тому числі усиновленими), непрацездатною вдовою (вдівцем), непрацездатними батьками (усиновителями) та дітьми, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм матеріального права та приймаючи до уваги обставини даної справи, а саме те, що ОСОБА_2та ОСОБА_5 не перебували в зареєстрованому шлюбу, а отже після смерті останнього позивач не набула статусу вдови у розумінні вимог ст.ст. 21,27,36 СК України, а за такого не має права на обов'язкову частку у спадщині, яка відкрилася після смерті спадкодавця.

За такого рішення суду в силу ст.308 ЦПК України слід залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: