Справа № 357/6762/15-ц Головуючий у І інстанції Шовкопляс О. П.
Провадження № 22-ц/780/5262/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 20 29.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

29 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Антоненко В.І., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_3, Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсними та скасування договорів дарування, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_3, Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, в якому, з урахуванням змінених позовних вимог, просила з підстав ст. 233 ЦК України визнати недійсним та скасувати договори дарування частини житлового будинку та частини земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1, посвідчені 30 травня 2005 року державним нотаріусом Білик О.Г.

В обґрунтування своїх вимог вказувала на те, що їй на праві власності належала 11/20 частина житлового будинку та частина земельної ділянки площею 0,0411 га по АДРЕСА_1. 30 травня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договори дарування вказаних об'єктів нерухомості.

Позивач зазначала, що ці правочини було вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки вона є людиною похилого віку з незадовільним станом здоров'я та потребує постійного догляду, а тому вимушена була здійснити відчуження свого будинку та земельної ділянки на користь доньки з метою отримання догляду за нею. Крім того вона була впевнена, що підписує договір довічного утримання, оскільки нотаріус наслідки підписання договору дарування їй не роз'яснив, а відтак у край невигідних для себе умовах позивач була позбавлена єдиного житла.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач та третя особа подали апеляційні скарги, в яких просять його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, для визнання недійсними оспорюваних правочинів, одночасно зазначивши на пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що 30 травня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договори дарування, посвідчені державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г., згідно яких позивач безоплатно передала у власність відповідача 11/20 частин житлового будинку та частину земельної ділянки площею 0,0411 га по АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що після укладення зазначеного договору ОСОБА_2 продовжила проживати та на момент подання позову зареєстрована за вказаною адресою.

11 жовтня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також уклали договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г.,за умовами якого третя особа безоплатно передала у власність відповідача 9/20 частин житлового будинку по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і таке інше), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. Крім того, необхідно довести факт збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Таким чином правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Із змісту заяви позовної заяви та заяви про зміну підстав позову убачається, що ОСОБА_2 наполягала на тому, що оспорювані договори дарування було вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки вона є людиною похилого віку з незадовільним станом здоров'я та потребує постійного догляду, тому здійснивши відчуження свого будинку та земельної ділянки на користь відповідача з метою отримання догляду за нею,вона була впевнена, що підписує договір довічного утримання, а з огляду на те, що нотаріус наслідки підписання договору дарування їй не роз'яснив, вона була помилково позбавлена єдиного житла.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Тобто, за умовами договору дарування у обдарованого ніяких обов'язків по відношенню до дарувальника не виникає.

Враховуючи наведене, висновок суду про відсутність підстав вважати, що договори дарування частини житлового будинку та земельної ділянки були укладені позивачем під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних для неї умовах, а відтак можуть бути визнанні недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, є правильним, адже договір дарування згідно з вимогами ч. 1 ст. 717 ЦК України є безоплатним та укладений без будь-яких умов.

Крім того, судом доречно звернуто уваги на те, що в п. 6 договору дарування частини житлового будинку та п. 3.2. договору дарування частини земельної ділянки зазначено, що договір підписаний дарувальником добровільно, без будь-яких погроз, примусу, насильства, як фізичного так і морального.

За таких обставин суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 233, 717 ЦК України, дійшов вірного та ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки метою визнання оспорюваноих договорів недійсними, як слідує зі змісту заявлених вимог, є неотримання позивачем з боку відповідача догляду у вигляді довічного утримання, що, в свою чергу, не може свідчити про відсутність волевиявлення позивача при укладенні договорів дарування від 30 травня 2005 року.

А тому посилання в апеляційних скаргах на те, що договори дарування частини житлового будинку та земельної ділянки було укладено позивачем під впливом тяжких обставин, а саме, потребою у допомозі у зв'язку з хворобою, не є підставою для застосування положень ст. 233 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відмовляючи у визнанні недійсними оспорюваних договорів дарування частини житлового будинку та земельної ділянки, суд першої інстанції надав належної правової оцінки і тій обставині, що ці договори укладено 30 травня 2005 року, проте до суду з цим позовом позивач звернулася лише у травні 2015 року й не зазначила обґрунтованих фактів і обставин, за яких вона не зверталася до суду раніше, що за наявності заяви відповідача про застосування строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову згідно ст.ст. 256, 257, 261 267 ЦК України.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Таким чином судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленими обставинами справи й не може бути скасоване з підстав викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: