Справа № 360/1473/14 Головуючий у І інстанції Додатко В. Д.
Провадження № 22-ц/780/455/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко
Категорія 58 15.01.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 січня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Суханової Є.М.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 28 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Бородянської селищної ради Київської області про визнання незаконними рішень селищної ради, розподіл в натурі житлового будинку і визначення порядку користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним вище позовом, який мотивувала тим, що їй належить 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 Київської області на підставі договору дарування від 13 березня 2009 року. Інша 1/2 частина будинку належить відповідачу ОСОБА_1 Вказувала, що між нею та відповідачем склалися неприязні відносини і вона не може вільно користуватися своєю частиною будинку та присадибної земельної ділянки загальною площею 0,2697 га, що закріплена за будинком. Крім того, рішенням Бородянської селищної ради від 24 квітня 2002 року відповідачу ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,1500 га по АДРЕСА_1 Київської області площею 0,15 га та рішенням цієї ж ради від 22 жовтня 2002 року надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,1069 га. Посилалася, що вказані рішення є незаконними, бо земельну ділянку будинку передано у власність відповідача без врахування інтересів іншого спадкоємця ОСОБА_3, який у 2009 році подарував їй 1/2 частину будинку, що призвело до порушення її прав.

У зв'язку з наведеним просила визнати незаконними і скасувати рішення Бородянської селищної ради від 24 квітня 2002 року в частині передачі ОСОБА_1 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 та рішення від 22 жовтня 2002 року в частині надання в постійне користування відповідачу земельної ділянки площею 0,1069 га по АДРЕСА_1 без врахування інтересів іншого спадкоємця ОСОБА_3

Посилаючись на те, що між нею і відповідачем не досягнуто згоди щодо розподілу будинку та ділянки, просила розділити житловий будинок по АДРЕСА_1 Київської області в натурі, виділивши їй у власність квартиру № 1 будинку, що складається із жилих приміщень 1-1 площею 10,7 кв.м.; 1-2 площею 19,5 кв.м., кухні 1-3 площею 7,8 кв.м.; коридору І площею 12,7 кв.м., веранди II площею 8,0 кв.м. та ганку «аг» та виділити надвірні споруди: ворота з хвірткою № 2, частину огорожі № 3 і огорожу № 6 - загальною вартістю 106836,60 грн., що становить 45/100 частин будинковолодіння та визнати за нею на цю частину будинковолодіння право власності. Відповідачу виділити в будинку квартиру № 2, що складається приміщень кладової 2-1 площею 2,4 кв.м., коридору 2-2 площею 6,3 кв.м., двох житлових кімнат 2-3 площею 17,3 кв.м. і 2-4 площею 7,2 кв.м., кухні IV площею 14,8 кв.м., ганка «а1г» та виділити господарські споруди: літню кухню-сарай «В», убиральню «К», літній душ «Л», частину огорожі № 3, огорожу №7, хвіртку № 8 -загальною вартістю 133162,4 грн., що становить 55/100 частин будинку, визнавши за ним право власності на цю частину будинковолодіння.

Горище в житловому будинку розділити по лінії розподілу першого поверху, та стягнути з відповідача на її користь різницю у частках у праві власності на будинок в сумі 13162,90 грн.

Також, просила визначити порядок користування присадибною земельною ділянкою будинку по АДРЕСА_1 Київської області площею 0,2697 га, виділивши в користування кожному із співвласників по 1/2 частині ділянки, що складає 1348, кв.м., та зобов'язати ОСОБА_1 на чинити їй перешкод в користуванні будинком і земельною ділянкою.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 28 листопада 2014 року позов задоволено частково. Визнано незаконними і скасовано оспорювані рішення Бородянської селищної ради від 24 квітня 2002 року та від 22 жовтня 2002 року.

Розділено в натурі будинковолодіння АДРЕСА_1 Київської області. Виділено ОСОБА_2 у власність 45/100 частин будинку у вигляді квартири №1, яка складається з приміщень: 1-1, 1-2, 1-3, І, веранду і ганок, частину огорожі № 3 і огорожі № 6, загальною вартістю 106836,60 грн. ОСОБА_1 виділено у власність 55/100 частин будинку у вигляді квартири № 2, яка складається з приміщень: 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, IV, ганка, літньої кухні-сараю "В", погрібу, убиральні "К", літнього душу "Л", частини огорожі № 3 і огорожі № 7, хвіртки № 8, загальною вартістю 133162,4 грн. Горище в житловому будинку розділено по лінії розподілу першого поверху. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю у частках у праві власності на будинок в розмірі 13162,90 грн.

Визначено порядок користування присадибною земельною ділянкою будинку АДРЕСА_1 Київської області. Виділено в користування ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по 1/2 частині земельної ділянки, що складає 1348,5 кв.м. від загальної її площі та визначено лінії розподілу ділянок двох співвласників.

Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди в користуванні належною їй на праві власності частиною будинковолодіння АДРЕСА_1 Київської області та частиною присадибної земельної ділянки площею 1348,5 кв.м. Вирішено питання про судові витрати.

Відповідач, не погоджуючись із рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове по суті спору, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що рішення Бородянської селищної ради від 24 квітня 2002 року та від 22 жовтня 2002 року, які оспорює позивачка, не порушують її прав, бо станом на 2002 рік позивачка не була власником будинку. Крім того, зазначає, що позивачка набула права власності на 1/2 частину будинку лише у 2009 році і згідно діючих на той час ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України до неї перейшло право лише на частину ділянки, що зайнята будинком і частину ділянки, яка необхідна для його обслуговування, отже вимоги про визначення порядку користування всією ділянкою не можуть бути задоволені. Вказав, що не погоджується із варіантом розподілу будинку, бо виділена позивачці частина будинку більша на 10,8 кв.м.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 Київської області. Позивачці належить 1/2 частина будинку на підставі договору дарування від 13 березня 2009 року. Відповідачу належить 1/2 частина будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 7 вересня 2002 року та рішення Бородянського районного суду Київської області від 2 липня 2007 року.

Житловий будинок складається з двох ізольованих квартир № 1 і № 2 з окремими виходами, що стверджується технічним паспортом на будинок АДРЕСА_1. До квартири № 1, якою користується ОСОБА_2, входять приміщення по плану 1-1 площею 10,7 кв.м.; 1-2 площею 19,5 кв.м., кухні 1-3 площею 7,8 кв.м., коридору І площею 12,7 кв.м., веранди II площею 8,0 кв.м. та ґанок «аг». Квартира № 2, що перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_1, включає приміщення по плану кладової 2-1 площею 2,4 кв.м., коридору 2-2 площею 6,3 кв.м., двох житлових кімнат 2-3 площею 17,3 кв.м. і 2-4 площею 7,2 кв.м., кухні IV площею 14,8 кв.м., ганка «а1г». До складу будинковолодіння входять наступні господарські будівлі і споруди: літня кухня-сарай «В», погріб під будівлею «В», убиральня «К», літній душ «Л», огорожа № № 3,6-7 , ворота з хвірткою № 2 та хвіртка № 8.

Також судом у справі встановлено, що існує технічна можливість розподілу в натурі будинку між співвласниками із виділенням сторонам відособлених частин будинку за кількома варіантами, що стверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи КНДІСЕ № 3732/8739/8740/12-43 від 27 вересня 2012 року.

Рішенням виконавчого комітету Бородянської селищної ради Київської області № 78/01 від 22 травня 2014 року надано дозвіл на проведення перепланування житлового будинку АДРЕСА_1.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про можливість розподілу спірного будинку в натурі між співвласниками з огляду на наявність технічної можливості виділити кожному із співвласників відособлену частину будинку з окремим виходом. При цьому суд вірно керувався висновком висновком судової будівельно-технічної експертизи КНДІСЕ № 3732/8739/8740/12-43 від 27 вересня 2012 року та погодження цього питання із виконкомом Бородянської селищної ради. та обрав перший варіант розподілу будинку за фактичним розподілом, який склався між сторонами.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.ст.358, 364 ЦК України кожен із співвласників має право надання йому у володіння і користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, та має право на виділ в натурі частки, що є у спільній частковій власності.

Поскільки сторони є співвласниками будинку і добровільно не дійшли згоди щодо його розподілу, то суд обгрунтовано розподілив будинок в натурі в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що обраний судом варіант розподілу будинку не відповідає обставинам справи та суперечить закону, безпідставні, поскільки суд правильно обрав варіант розподілу, який відповідає фактичному розподілу будинку, який склався між сторонами. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи такий варіант не потребує переобладнань, перепланувань та виконання ремонтно будівельних робіт.

Посилання апелянта на те, що площа квартири № 1 більша ніж площа виділеної йому квартири № 2 на 10,8 кв.м., що порушує його права безпідставні. Відповідно до роз'яснень п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо розподіл будинку можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуваням конкретних обставин може провести його із зміною у зв'язку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власнсоті, частка якого зменшилася.

Зі скарги вбачається, що відповідач ОСОБА_3 заперечує правильність розподілу господарських споруд, посилаючись на те, що вбиральню «К», літній душ «Л» і погріб під приміщенням сараю «В» збудував він, а відтак ці споруди і їх вартість не мають враховуватися при розподілі будинку, що у свою чергу тягне зміну вартості часток. Проте, колегія суддів не може погодитися із такими доводами, бо господарські споруди згідно приписів ст.ст.186, 381 ЦК України є приналежністю будинку і у разі відчуження житлового будинку наслідують долю головної речі. Поскільки ці споруди вказані у договорі дарування від 13 березня 2009 року, за яким позивачка набула права власності на будинок, то вана має на них право у відповідній частці.

В той же час колегія суддів не може погодитися із висновками суду в частині визначення порядку користування земельною ділянкою та в частині визнання недійсними і скасування оспорюваних позивачкою рішень селищної ради, як таких, що не грунтуються на матеріалах спраив і вимогах закону.

Визначаючи порядок користування земельною ділянкою будинку, суд виходив з того, що у зв'язку із набуттям позивачкою права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 позивачка набула права на 1/2 частину земельної ділянки, яке перед цим набув при прийнятті спадщини після смерті матері ОСОБА_3, який продав позивачці половину будинку.

При цьому суд не врахував положення ст.120 ЗК України і ст.377 ЦК України (в редакції чинній на час укладення договору дарування 13 березня 2009 року) , за змістом яких перехід права власності на будинок до набувача нерухомого майна не тягне за собою безумовного (автоматичного) переходу права користування всією ділянкою, а лише породжує право користування тією частиною земельної ділянки, на якій будинок розміщений, та частиною ділянки, яка необхідна для його обслуговування

Аналогічні роз'яснення містить п.18 п.п.«г» постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», де роз'яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними після 31 грудня 2001 року право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року - згідно зі ст.377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст.120 ЗК України (законом України від 27 квітня 2007 року) згідно зі ст.120 ЗК України переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Отже, у зв'язку із придбанням позивачкою у 2009 році 1/2 частини будинку, до неї, згідно діючого на той час законодавства, перейшло право користування лише тією частиною земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, та частиною, яка необхідна для її обслуговування, поскільки у договорі дарування від 13 березня 2009 року не вказано розмір ділянки, яка переходить до набувача.

За таких обставин висновок суду про наявність у позивачки ОСОБА_2 права користування усією ділянкою та необхідність її розподілу не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Також, колегія суддів не може погодитися із висновками суду в частині визнання недійсними та скасування рішень селищної ради, поскільки судом залишено поза увагою, що рішення прийняті радою у квітні та жовтні 2002 року, коли позивачка не мала ніякого відношення до будинку, не була його власником, що у свою чергу свідчить про відсутність порушення її прав вказаними рішеннями.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору в частині визнання незаконними рішень селищної ради і визначення порядку користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню у вказаній вище частині з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в частині визнання незаконними рішень селищної ради і визначення порядку користування земельною ділянкою, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення, поскільки як вище вказувалося відповідно до діючого на час набуття позивачкою права власності на частину будинку законодавства (ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України) до позивачки не перейшло право користування всією ділянкою, а лише тією, на якій розташована частина будинку і яка необхідна для її обслуговування.

Поскільки в матеріалах справи відсутні відповідні докази (висновки спеціалістів чи експертів, які потребують спеціальних знань) щодо площі ділянки, на якій розташований будинок і яка необхідна для її обслуговування, то суд позбавлений можливості вирішити даний спір і встановити порядок користування.

Також колегія суддів прийшла до переконання про відсутність підстав для задоволення вимог в частині визнання незаконними рішень Бородянської селищної ради від 24 квітня 2002 року та від 22 жовтня 2002 року, з огляду на те, що дані рішення ради не порушують прав позивачки, як ухвалені до набуття нею права власності на частину будинку. Крім того, колегія суддів вважає, що наведені рішення не перешкоджають вирішенню питання щодо прав позивачки на відповідну частину земельної ділянки.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд стягує із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 28 листопада 2014 року в частині визнання незаконними рішень селищної ради і визначення порядку користування земельною ділянкою скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Бородянської селищної ради Київської області про визнання незаконними рішень селищної ради та визначення порядку користування земельною ділянкою.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 600 гривень.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: