Справа № 464/9781/14 Головуючий у 1 інстанції: Борейко С.В.
Провадження № 22-ц/783/1105/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого - судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Бойко С.М.

секретар - Глинський О.А.

з участю державного виконавця Білозір І.В., представника заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «ВіЕсБанк» та державного виконавця Сихівського відділу ДВС Львівського МУЮ Білозір Інни Вікторівни на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 14 листопада 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулась в суд із скаргою на дії державного виконавця та з посиланням на ст.383-389 ЦПК України просила визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Сихівського відділу ДВС Львівського МУЮ Білозір І.В. щодо зупинення реалізації арештованого майна (предмету іпотеки), а саме квартири АДРЕСА_1, зобов'язати державного виконавця Сихівського відділу ДВС Львівського МУЮ Білозір І.В. винести постанову про зупинення реалізації арештованого майна (предмету іпотеки), а саме квартири АДРЕСА_1. Мотивувала тим, що відповідно до ст. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави або предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об»єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Оскаржуваною ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 14 листопада 2014 року скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Визнано незаконною бездіяльність державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського МУЮ Білозір І.В. щодо зупинення реалізації арештованого майна (предмету іпотеки), а саме квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано державного виконавця Сихівського відділу ДВС Львівського МУЮ Білозір І.В. винести Постанову про зупинення реалізації арештованого майна (предмету іпотеки), а саме квартири АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з даною ухвалою, ПАТ «ВіЕсБанк» та державний виконавець Сихівського відділу ДВС Львівського МУЮ Білозір І.В. оскаржили таку в апеляційному порядку.

Вважають ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи.

Просять ухвалу скасувати.

ПАТ «ВіЕсБанк» зокрема вказує на те, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» чітко встановлено вимоги про неможливість примусово відчужувати без згоди власника нерухоме майно за споживчими кредитами фізичних осіб, які надані в іноземній валюті.

П.23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем споживачеві на придбання продукції. Офіційне тлумачення даного положення міститься в Рішенні Конституційного Суду №15-рп/2011 від 10.11.2011 року. З урахуванням наведеного вважає, що кредит для купівлі будинку не є споживчим кредитом, а іпотечним кредитом (п.1.4 Кредитного договору №KF49134 від 15 травня 2008 року кредит для придбання житлової квартири АДРЕСА_2.

Зазначає також, що 23 жовтня 2013 року ОСОБА_4 написала заяву (копія якої додається) про те, що вона дає свою згоду на реалізацію предмета іпотеки, тобто норма ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються якщо надана згода власника на реалізацію предмета забезпечення.

В апеляційній скарзі державний виконавець вказує на те, що на виконанні в Сихівському ВДВС Львівського МУЮ перебуває виконавче провадження №ВП №36997210 з примусового виконання виконавчого листа №1319/1354/2012 виданого 04.02.2013 року Сихівським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 827 679, 79 грн, що еквівалентно 103 593, 35 дол. США. 13.03.2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано термін для добровільного виконання до 20.03.2013 року. У зв'язку з невиконанням боржником у добровільному порядку судового рішення, 26.03.2013 року державним виконавцем проведено опис квартири АДРЕСА_1, що на праві власності належить ОСОБА_4 про що складено акт опису та арешту майна. 19.02.2014 року сторонам виконавчого провадження направлено копію висновку експерта про вартість майна для ознайомлення. В супровідному листі зазначено, що квартира АДРЕСА_1 буде реалізована на прилюдних торгах в разі несплати боргу. 09.04.2014 року у відповідності до вимог Інструкції про організацію примусового виконання рішень, до Головного управління юстиції у Львівській області скеровано заявку та пакет документів для реалізації двохкімнатної квартири АДРЕСА_1. 01.07.2014 року до відділу надійшов лист від Державного підприємства «Інформаційни центр» за №01-03/2551 від 25.06.2014 року про проведення електронних торгів з реалізації предмета іпотеки квартири АДРЕСА_1. Таким чином державним виконавцем вчинено всі виконавчі дії пов'язані з реалізацією арештованого майна до прийняття 03.06.2014 року Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 7 червня 2014 року.

При винесені оскаржуваної ухвали судом не було враховано вимоги ст. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в якій зазначено «не може бути примусово стягнуте /відчужене без згоди власника/ нерухоме майно, яке вважається предметом застави та або предметом іпотеки за споживчими кредитами. Однак боржнику ОСОБА_4 було відомо, що нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 передана на реалізацію. Окрім того, державного виконавця в порушення вимог ч.5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» боржником не було повідомлено про те, що саме було надано споживчий кредит і, що квартира АДРЕСА_1 виступає як забезпечення зобов'язання і підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті «. Тобто державному виконавцю не були відомі обставини, що перешкоджають реалізації арештованого майна. Державним виконавцем вчинялись дії по виконанню судового рішення у відповідності до вимог ЗУ «Про виконавче провадження». В свою чергу ОСОБА_4 без попереднього повідомлення державного виконавця про те, що їй було надано споживчий кредит, звернулась в суд із скаргою на бездіяльність державного виконавця та зобов'язанням зупинити реалізацію арештованого майна.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд зобов'язав державного виконавця винести Постанову про зупинення реалізації арештованого майна (предмету іпотеки), однак не вказав на який саме період слід зупинити реалізацію чи з настанням яких подій, оскільки відповідно до Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом МЮУ від 16.04.2014 року №656/5 в п.2 Розділу ІХ передбачено -підставою для зупинення електронних торгів в цілому або по окремому лоту: є рішення суду щодо зупинення реалізації арештованого майна; зупинення виконавчого провадження у випадках визначених Законом України «Про виконавче провадження»; наявність технічних підстав, що унеможливлюють роботу системи.

При розгляді справи за апеляційними скаргами державний виконавець Білозір І.В. вимоги апеляційної скарги підтримала та не заперечила проти доводів апеляційної скарги банку.

Представник заявника ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечив. Просить ухвалу залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених в цьому законі, що спрямовані на примусове виконання судових рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі рішення).

Згідно ст.383 ЦПК України учасники виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

7 червня 2014 року, після винесення державним виконавцем 26.03.2014 року Акту опису і арешту майна, набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя» за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Аналіз зазначених норм даного закону свідчить про те, що вони містять як норми матеріального, так і є процесуальними нормами, які необхідно застосовувати судам на будь-якій стадії розгляду справи, враховуючи те, що саме поняття «мораторій» є відстроченням виконання зобов'язань, що встановлюється на певний термін.

Розглядаючи скаргу ОСОБА_4 на дії державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того що квартира АДРЕСА_1 є місцем постійного проживання заявника та членів його сім»ї, що підтверджується довідкою форми №2 за №1580 від 24.09.2014 року, площа вказаної квартири є меншою, ніж 140 кв.м. і дана квартира була передана як забезпечення кредиту в іноземній валюті, а саме в доларах США та вважається предметом іпотеки згідно ст. 5 Закону України «Про іпотеку», а тому на дану квартиру не може бути звернуто стягнення без згоди власника.

Проте, постановляючи дану ухвалу суд першої інстанції не звернув уваги на ступні обставини .

Встановлено, що виконавчий документ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, видано Сихівським районним судом м. Львова на підставі рішення цього ж суду від 02.10.2012 року яким стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором від 15.05.2008 року в сумі 827 679 грн 79 коп., що еквівалентно 103 593 , 35 доларів США. Згідно даних виконавчого листа, рішення набрало законної сили 10 січня 2013 року .

У відповідності до вимог ст.. 32 ЗУ «Про виконавче провадження» - заходами примусового виконання рішень є: 1/ звернення стягнення на кошти та інше майно/майнові права/ боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2/звернення стягнення на заробітну плату; 3/вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4/ інші заходи передбачені рішенням.

Рішення суду, яке підлягало до виконання ухвалене про солідарне стягнення коштів, в тому числі з боржника ОСОБА_4 і таким рішенням не ухвалювалось про задоволення вимог позивача у спосіб передбачений ЗУ «Про іпотеку» - зверненням стягнення на предмет іпотеки, яким в тому числі є квартира, виставлена на реалізацію в процесі вчинення державним виконавцем дій по примусовому виконанню судового рішення.

Матеріалами справи встановлено, і не спростовано заявником, що виконуючи дії передбачені ч. 1 ст.. 52 ЗУ «Про виконавче провадження», якою регламентовано, що стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації, державний виконавець Білозір І.В. діяла у відповідності до цього закону. Обставина передачі квартири заявника в іпотеку за відповідним договором у забезпечення виконання кредитного договору від 15.08.2008 року, за яким ОСОБА_4 отримала кредит в розмірі 98 000 доларів США, - на вчинення державним виконавцем дій у даному випадку, значення немає. Процес реалізації АДРЕСА_1 проводиться державним виконавцем згідно вимог ЗУ «Про виконавче провадження», а не у порядку ЗУ «Про іпотеку». Тобто, виконавчі дії вчиняються по відношенню до майна боржника у спосіб звернення стягнення на це майно у відповідності до ст. 32 та 52, 63 ЗУ «Про виконавче провадження». Одночасне перебування цього майна в іпотеці, не може ототожнюватись із проведенням дій по зверненню стягнення на предмет іпотеки, що у відповідності із п.8 ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» повинно проводитись з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Згідно ч.1 ст. 33 цього Закону - у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов»язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов»язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Як вбачається з матеріалів справи, іпотекодержатель таким правом не скористався.

Тому мотиви рішення суду першої інстанції про те, що державним виконавцем не враховано вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 29014 року і таким чином проявлено бездіяльність у не вчиненні дій по зупиненню реалізації арештованого тайна - вказаної вище квартири - не відповідають фактичним обставинам справи.

За цим законом встановлені обмеження щодо примусового стягнення/ відчуження без згоди власника/ нерухомого майна, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 ЗУ «Про заставу» та /або предметом іпотеки згідно із статтею 5 ЗУ «Про іпотеку».

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у процесі виконання рішення суду про солідарне стягнення коштів, в тому числі, із боржника ОСОБА_4 , дії державного виконавця не врегульовуються цим законом. Доказів бездіяльності заявником не доведено.

За таких обставин, судом першої інстанції необґрунтовано задоволено вимогу про зобов»язання державного виконавця винести постанову про зупинення реалізації арештованого майна.

Крім цього, колегія суддів враховує, що відповідно до п.7 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі зупинення судом реалізації арештованого майна.

Відповідно до Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом МЮУ 16.04.2014 року №656/5 у п.2 Розділу ІХ передбачено, що підставою для зупинення електронних торгів в цілому або по окремому лоту є: рішення суду щодо зупинення реалізації арештованого майна; зупинення виконавчого провадження у випадках, визначених Законом України «Про виконавче провадження»; наявність технічних підстав, що унеможливлюють роботу системи. За наявності підстав, визначених у п.2 цього розділу, організатор негайно зупиняє електронні торги в цілому або по окремому лоту, про що складає акт про зупинення електронних торгів з фіксацією підстави та рішення про їх зупинення. Цей акт засобами Системи автоматично розміщується на Веб-сайті.

Аналіз даної норми закону передбачає чіткий перелік обставин, що можуть бути підставою для зупинення реалізації електронних торгів.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції на дані положення закону уваги не звернув, не визначився з тим, чи підлягає Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до застосування у даній ситуації, чи є інші підстави для зупинення реалізації арештованого майна.

Інші мотиви апеляційних скарг не спростовують висновків судової колегії .

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення, оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права і залишатись в силі не може, а тому підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч. 2 ст. 307,2 ч.1 ст. 312 ,п.6 ч.1 ст. 314,,315, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «ВіЕсБанк», та державного виконавця Сихівського відділу ДВС Львівського МУЮ Білозір І.В. задовольнити.

Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 14 листопада 2014 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні скарги ОСОБА_4 про визнання не незаконною бездіяльність державного виконавця Сихівського ВДВС Львівського міського управління юстиції Білозір Інни Вікторівни, зобов»язання винести постанову про зупинення реалізації арештованого майна - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді