У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Г.І.,Мостової Г.І.,
Мазур Л.М., Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виділ в натурі частки зі спільної часткової власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 28 серпня 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 25 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виділ в натурі частки зі спільної часткової власності. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила виділити їй в натурі 3/8 частини земельної ділянки в окреме її користування, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з урахуванням господарських та побутових споруд, згідно висновку судової земельно-технічної експертизи із застосуванням варіанту № 3, загальною площею 339 кв.м; визнати за нею право власності на зазначену земельну ділянку площею - 339 кв.м, як на цілу частку, припинивши її право спільної часткової власності на 3/8 частини цієї земельної ділянки.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 28 серпня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 25 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції змінено. Виключено із мотивувальної частини рішення посилання на строки позовної давності. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції скасувати повністю, рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у виділі в натурі 3/8 частин спірної земельної ділянки та визнання права власності на цю частину земельної ділянки, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом пропущено строки позовної давності. Водночас зазначивши, що позовні вимоги про виділ в натурі у приватну власність 3/8 частки земельної ділянки, в окреме її користування, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд є необґрунтованими.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що співвласники мають право на виділ в натурі частки земельної ділянки із спільної часткової власності, яка відповідає розміру їх часток у будинку, але визначаючи їх розмір слід виходити із розміру земельної ділянки, зазначеному в державному акті на право власності на земельну ділянку, оскільки інше буде порушувати їх права. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд зазначив про наявність розбіжностей у розмірі спірної земельної ділянки, які не усунені, а варіанти виділу в натурі частин земельної ділянки запропоновані експертом не відповідають розмірам зазначеним у державному акті.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що рішенням народного суду м. Токмака від 14 серпня 1984 року визнано право власності за ОСОБА_9 на 3/8 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Також визнано, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на праві користування належить земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею по 180 кв.м за кожним (а.с.10 т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1984 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, остання придбала у власність 3/8 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що розташовані на земельній ділянці 925 кв.м. (а.с.7-8 т. 1).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 06 квітня 2004 року співвласниками земельної ділянки загальною площею 971 кв.м. є ОСОБА_7 - 1/4 частки у спільній власності, ОСОБА_10 - 3/8 частки та ОСОБА_6 - 3/8 частки (а.с. 11 т. 1).

Згідно з договором дарування від 08 вересня 2004 року ОСОБА_10 подарувала 3/8 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці 971 кв.м. ОСОБА_8 (а.с. 34-36 т. 1).

23 вересня 2004 року ОСОБА_10 на підставі договору дарування відчужила 3/8 частки земельної ділянки, загальна площа якої становить 0,0971 га ОСОБА_8 (а.с.32-33 т. 1).

Відповідно до висновку № 13/14 судової земельно-технічної експертизи, складеного 05 червня 2014 року ПП ОСОБА_12, фактичний розмір спірної земельної ділянки становить 905 кв.м, що на 66 кв.м менше ніж розмір, який зафіксований у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (а.с. 78-97 т. 1).

За змістом ч. 1 ст. 90 Земельного кодексу Української РСР 1970 року, (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Відповідно до ст. 91 ЗК УРСР, особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою. Угода про порядок користування земельною ділянкою є обов'язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок. Якщо згоди на користування спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується в порядку, встановленому статтею 167 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки (ч. 4 ст. 88 ЗК України).

Частиною 4 статті 89 ЗК України передбачено, що співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.

Із роз'яснень, викладених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» за № 7 від 16 квітня 2004 року, вбачається, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК <nau://ukr/2768-14/> бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Суд першої інстанції належним чином не з'ясував в повному обсязі фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, не надав належної оцінки наявним у справі доказам з яких вбачається різна площа земельної ділянки, якою користуються сторони, не перевірив дійсного розміру спірної земельної ділянки, залишивши поза увагою рішення народного суду м. Токмака від 14 серпня 1984 року, зі змісту якого вбачається, зокрема, що за попереднім власником частини будинку, яка належить позивачу (ОСОБА_9), визнано право власності на 3/8 частини домоволодіння та визнано право користування земельною ділянкою площею 180 кв.м (а.с. 10 зворот т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не взяв до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи (а.с.78-96 т. 1), яка була проведена фактично з урахуванням правовстановлюючих документів, в яких зазначені відмінності щодо дійсного розміру земельних ділянок, виходячи з фактичного землекористування.

Так, відповідно до договорів, на підставі яких співвласникам відчужувались частини житлового будинку, розташованого на спірній земельній ділянці, її загальна площа становить - 925 кв.м, в той час, як відповідно до державного акта на право власності розмір земельної ділянки становить 971 кв.м, а з висновку експертизи вбачається, що її фактичний розмір, який перебуває у користуванні співвласників становить 905 кв.м, тобто існують суттєві розбіжності щодо розміру спірної земельної ділянки, проте суд таких розбіжностей не усунув та не сприяв з'ясуванню зазначених обставин.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, на вказані обставини уваги не звернув, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, зазначивши лише про те, що існують розбіжності щодо розміру загальної площі спірної земельної ділянки, а з огляду на те, що вони не усунуті, підстав для задоволення позову немає, при цьому не надавши жодної оцінки наданим доказам та залишивши при цьому рішення суду першої інстанції без змін. Зазначаючи, що розмір земельної ділянки необхідно обчислювати відповідно до державного акта про право власності, який не скасований, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, фактично позбавивши позивача захисту свого права власності.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, 3ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 28 серпня 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 25 лютого 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
Л.М. Мазур
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук