У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді - Шимківа С.С.

суддів: - Василевича В.С., Малько О.С.,

секретар судового засідання - Пиляй І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Здолбунівської міської ради, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про визнання протиправним рішення Здолбунівської міської ради, визнання нечинним державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання недійсною та скасування державної реєстрації на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 січня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Здолбунівської міської ради, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про визнання протиправним рішення Здолбунівської міської ради, визнання нечинним державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання недійсною та скасування державної реєстрації на земельну ділянку відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що висновки суду першої інстанції про відсутність належних і допустимих доказів про те, що він є повноправним користувачем спірної земельної ділянки є безпідставними.

Так, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2013 року, постановленою за результатами розгляду даного спору, встановлено факт користування ним спірною земельною ділянкою.

Додає, що суду першої інстанції належало б застосувати положення ст. 21 ЗК України в редакції 2001 року, якою визначено, що порушення порядку зміни цільового призначення земель служить підставою визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування, визнання недійсними угод та визнання реєстрації недійсною.

Суд першої інстанції, у оскаржуваному рішенні покликається на те, що ОСОБА_4 надано земельну ділянку із земель запасу громадської та житлової забудови.

________________________________________________________________________________

Справа № 562/930/13-ц Головуючий в суді І інстанції - Мичка І.М.

Провадження № 22-ц/787/484/2015 Суддя-доповідач - Шимків С.С.

У порушення вимог ст. 149 ЗК України, яка передбачає, що вилучення земельних ділянок можливе лише за згодою землекористувачів, не було ні його згоди як землекористувача на вилучення земельної ділянки, ні самого її вилучення.

Висновок суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка належала будинкоуправлінню є безпідставним, оскільки факт користування ним земельною ділянкою підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, які містяться в матеріалах справи, а саме: рішенням виконкому Здолбунівської міської ради № 72 "А" від 21.02.1978 р.; архівною довідкою Рівненського обласного державного нотаріального архіву № 56/01-21 від 30 вересня 2013 року; планом забудови земельної ділянки АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_8; квитанціями про сплату ним земельного податку.

Додає, що судом не взято до уваги та не надано належної оцінки висновкам Державної інспекції сільського господарства в Рівненській області від 20 липня 2012 року № 864 та Управління Держкомзему в Здолбунівському районі Рівненської області від 10 квітня 2012 року № П-13, якими підтверджуються допущені відносно нього Здолбунівською міською радою факти порушення земельного законодавства.

Просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

У запереченнях на апеляційну скаргу Здолбунівська міська Рада та ОСОБА_4 вказують на безпідставність апеляційної скарги. Просять про відмову у її задоволенні. Рішення місцевого суду вважають справедливим, законним та обгрунтованим.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до суду з позовом про визнання протиправним рішення Здолбунівської міської ради № 1820 від 03 вересня 2010 року, визнання нечинним державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання недійсною та скасування державної реєстрації на земельну ділянку ОСОБА_3 покликається на рішення виконавчого комітету Здолбунівської міської Ради № 72-А від 21 лютого 1978 року, яким попередньому власнику будинку АДРЕСА_1, котрим було Здолбунівське будинкоуправління, виділено у спільне сумісне користування земельну ділянку площею 2994 м.кв.. Дана земельна ділянка знаходилася у його та ОСОБА_5 користуванні до вересня 2010 року, тобто до прийняття Здолбунівською міською Радою оскаржуваного рішення.

Вважає, що закріплена за будинком № НОМЕР_1 земельна ділянка площею 2994 м.кв., відповідно до ст. 120 ЗК України у зв"язку з переходом до них права власності на будинок перейшла у їх користування як співвласників будинку, для обслуговування якого ця земельна ділянка виділена.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, належно оцінивши подані сторонами докази, дійшов до правильного висновку про те, що на час виникнення спірних правовідносин земельна ділянка належала міській громаді в особі Здолбунівського будинкоуправління Здолбунівської міської ради. Органами місцевого самоврядування рішення про визначення меж та розмірів прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 не приймалося і така територія не визначалася та не відводилася у натурі, у тому числі і співвласникам цього будинку.

Здолбунівська міська Рада, приймаючи оскаржуване рішення про виділення ОСОБА_4 земельної ділянки площею 675 м.кв., правомірно розпорядилася землями запасу міста.

Висновок суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Так, згідно зі ст.ст. 18-21 діючого ЗК України земельний фонд України відповідно до цільового призначення поділяється на дев'ять категорій, кожна з яких має свій правовий режим залежно від характеру землекористування, системи державних органів, що здійснюють функції державного управління землями та обсягом компетенції цих органів у галузі управління використання земельних ділянок.

Цільове призначення земель - це встановлені законодавством порядок, умови та межі використання земель для конкретних цілей відповідно до їх категорій, тобто цільове призначення конкретної земельної ділянки залежить від категорії земель, з яких її виділено, від планування та зонування території і є встановленою компетентним органом при наданні земельної ділянки межею її використання для конкретного призначення відповідно до затверджених планів розвитку території, зонуванням земель, а також правовим режимом відповідної категорії земель.

До однієї з таких категорій відносяться землі житлової та громадської забудови, до яких належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови (п. "б" ч. 1 ст. 19, ст. ст. 38, 39 ЗК України).

Як убачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка є частиною земельної ділянки житлової забудови площею фактично 2114 м.кв. (а.с. 6,8), а не 2994 м.кв., на якій розташований двохквартирний (раніше трьохквартирний) житловий будинок АДРЕСА_1, що відносився до державного житлового фонду і вона не перебувала в користуванні чи власності окремих громадян.

З наданих у розпорядження суду довідок Рівненського обласного державного нотаріального архіву від 30 вересня 2013 року та Рівненського обласного бюро технічної інвентаризації від 05 вересня 2013 року № 350 (а.с. 79-80) вбачається, що згідно архівних матеріалів житловий будинок АДРЕСА_1 був зареєстрований за Державою.

29 січня 1992 року за батьком позивача ОСОБА_8 було зареєстровано 38/100 частини даного будинку (кв. №1) з надвірними будівлями на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.1992 року, де сторонами були: з однієї сторони начальник Здолбунівського будинкоуправління ОСОБА_9, а з другої сторони покупець ОСОБА_8 і вказано, що будинок № НОМЕР_1 розташований на земельній ділянці 2994 м.кв..

За договором дарування від 07 серпня 2000 року позивач ОСОБА_3 отримав у дар від ОСОБА_10 вказану вище квартиру № 1.

Згідно ст. 30 ЗК України від 18.12.1990 № 561-XII при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Право власності або право користування земельною ділянкою посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу, а саме державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

У відповідності з п.п. «ґ» п.18 Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України від 18.12.1990 № 561-XII до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалося у договорі відчуження.

Позивачем не надано правовстановлюючих документів, які би свідчили, що у нього чи його батьків була у власності чи користуванні спірна земельна ділянка чи якась її частина.

Судом встановлено, що орган місцевого самоврядування, відповідно до правил ст. 67 ЗК України від 18.12.1990 № 561-XII, не приймав рішення про надання позивачу чи його батькам спірної земельної ділянки (її частини) у власність чи користування.

Таким чином, покликання ОСОБА_3 на те, що спірна земельна ділянка ще з 1978 року закріплена за будинком АДРЕСА_1 а відповідно у співвласників цього будинку виникло право користування всією земельною ділянкою внаслідок набуття права власності на частини цього будинку є хибним.

Оскаржуваним позивачем рішенням № 1820 від 03 вересня 2010 року Здолбунівська міська Рада передала у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 675 м.кв., що розташована за адресою АДРЕСА_1, а не № НОМЕР_1. Земельна ділянка надавалася із земель запасу, а не за рахунок земельної ділянки ОСОБА_3 чи ОСОБА_5, що було встановлено судом першої інстанції при огляді суміжних земельних ділянок на місці під час виїзного судового засідання з участю сторін у справі (т. 1 а.с. 155-157).

З висновку № 88 від 28 липня 2010 року про погодження проекту відведення (місця розташування) земельної ділянки вбачається, що відповідачці ОСОБА_4 земельна ділянка передана у власність із земель запасу житлової та громадської забудови м. Здолбунів, а не за рахунок земельної ділянки, якою користувався позивач (а.с. 20).

Крім того, рішеннями сесії Здолбунівської міської Ради №№ 461 та 462 від 14 березня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5, власнику іншої частини будинку, надано дозволи на розроблення технічної документації із землеустрою по складанню державних актів на право власності на земельні ділянки площею по 0,10 га для ведення особистого селянського господарства та 0,10 га у спільну сумісну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку № НОМЕР_1 господарських будівель та споруд за рахунок земель, що перебували у їхньому фактичному користуванні.

Отже, загальний розмір виділених земельних ділянок по АДРЕСА_1 становить 0,30 га, тобто він є аналогічним тому на який вказує позивач у своїй позовній заяві.

Окрім того, з наданих ОСОБА_3 у розпорядження суду квитанцій про сплату ним земельного податку вбачається, що він фактично користувався земельною ділянкою, площею 1138 кв.м., оскільки ним сплачувався податок за 1000 кв.м. земель під будівлями та спорудами та 138 кв.м. земель ріллі та багаторічних насаджень (а.с. 65).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 фактично використовував земельну ділянку, яка була виділена ОСОБА_4 не знайшли свого підтвердження.

Оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування не порушує прав позивача, а тому у нього відсутні правові підстави оспорювати правомірність його прийняття, покликаючись на положення ст. 120 діючого ЗК України.

Інший співвласник житлового будинку ОСОБА_5 рішення міської Ради № 1820 від 03 вересня 2010 року не оскаржував. Позов ОСОБА_3 не підтримав.

Покликання ОСОБА_3 на листи Державної інспекції сільського господарства в Рівненській області від 20 липня 2012 року № 864 та лист Управління Держкомзему у Здолбунівському районі від 10 квітня 2012 року № П-13, голови Здолбунівської РДА від 12 вересня 2014 року № П-285/14-01/36 якими підтверджені факти порушення Здолбунівською міською Радою земельного законодавства відносно нього є помилковими, оскільки таких порушень судами не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею чинності.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Василевич В.С.

Малько О.С.