Справа №2-3492/2003 09.02.2015 09.02.2015 09.02.2015
Провадження №22-ц/784/431/15
Головуючий першої інстанції:Димитров В.І. Категорія- 20 Доповідач апеляційного суду: Галущенко О.І
У Х В А Л А

Іменем України

09 лютого 2015 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Лисенка П.П.

Серебрякової Т.В.

із секретарем: Орельською Н.М.

з участю

представника:

апелянта - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.10.2003 р. у справі за

позовом

ОСОБА_5, ОСОБА_6 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання угоди купівлі-продажу житлової квартири дійсною та визнання права власності,

встановила:

09. 10. 2003 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 звернулися з позовом до ОСОБА_8 про визнання угоди купівлі-продажу житлової квартири дійсною та визнання права власності.

Позивачка зазначала, що 18.12.1999 р. вони уклали на Южній товарній біржі угоду з ОСОБА_8 про купівлю -продаж належної їй на праві власності АДРЕСА_1 за 7212 грн.

Вони, як покупці сплатили продавцю належну за договором покупну ціну, а остання отримала гроші та передала квартиру у їх розпорядження.

Тобто, усі необхідні та суттєві умови угоди були виконані та відбулося її виконання.

В подальшому угода не була посвідчена нотаріально, оскільки вони загубили оригінал біржової угоди, а виданий їм дублікат не приймається до реєстрації органом технічної інвентаризації ( НМБТІ)

Посилаючись на ці обставини, позивачі просили про задоволення позову.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.10.2003 р. постановлено про визнання дійсним договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 та визнання права власності на це житло за позивачами в рівних частках.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить про скасування рішення в частині визнання за позивачами права власності та ухвалення в цій частині нового про відмову у задоволенні цієї частини позову, посилаючись на відсутність підстав для визнання права власності за угодою та на порушення судом норм процесуального права.

Перевіряючи законність та обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах оскарження передбачених ст. 303 ЦПК україни, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з застереженнями, що містяться в ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК, правовий статус майна, а також права та обов'язки суб'єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття.

Положеннями ст. 42 ЦК (1963 р), який має застосовуватися до спірних правовідносин, дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми ( простої або нотаріальної ).

Згідно з вимогами ст. 227 ЦК України 1963 р. договір купівлі-продажу житлового будинку, повинен бути укладений у письмовій формі з обов'язковим нотаріальним посвідченням.

Невиконання цих вимог, тягне недійсність такої угоди і застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК 1963 р.

В той же час, відповідно до правил ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» угоди, які укладені учасниками біржі щодо купівлі-продажу товарів або об'єктів нерухомості, допущених до обігу на товарній біржі та зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Така угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

З матеріалів справи вбачається, що 18.12.1999 р. позивачі уклали на Южній товарній біржі угоду з ОСОБА_8 про купівлю-продаж належної їй на праві власності кв. АДРЕСА_1 за 7212 грн.

За цією угодою покупці сплатили продавцю належну за договором покупну ціну, а остання отримала гроші та передала квартиру у їх розпорядження.

Тобто, усі необхідні та суттєві умови угоди були виконані та відбулося її виконання.

Набувачі, зареєстрували свої майнові права щодо придбаної квартири, відповідно до чинного на час укладення угоди законодавства, в Бюро технічної інвентаризації.

Зазначене підтверджується дублікатом біржової угоди та довідкою НМБТІ про реєстрацію майнових прав

( а.с.4. 6)

09.01.2003 р. позивачі уклали нотаріально посвідчений договір міни про обмін належної їм квартири АДРЕСА_1 на 22/100 частки домоволодіння АДРЕСА_2, що належали в рівних частках ОСОБА_4 та ОСОБА_9

Положення ч.2 ст. 227 ЦК 1963 р. не пов'язували чинність договору чи момент набуття право власності за договором з його обов'язковою регістрацією.

За угодою міни ОСОБА_4 та ОСОБА_9 набули права власності на кв. АДРЕСА_1 з часу її нотаріального посвідчення, а відчужувачі з цього часу, відповідно, втратили таке право.

В подальшому, не являючись власниками кв. АДРЕСА_1 позивачі відчужили її за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 20.04.2004 р. ОСОБА_10

Саме з цією угодою має пов'язуватися порушення майнових прав ОСОБА_4

Остання угода за положеннями ЦК 1963 р. є оспорюваною та може бути визнана недійсною лише за відповідною позовною вимогою.

Визнання судовим рішенням від 15.10.2003 р. біржової угоди від 18.12.1999 р. дійсною з визнанням відповідного права власності позивачів саме за цією угодою, не створює у них на час ухвалення рішення нового права власності на цю ж квартиру та не порушує права ОСОБА_4, адже він набув права власності на спірну квартиру за наступною угодою від 09.01.2003 р.

Зазначене угода є чинною та ніким не оспорена.

Із змісту диспозиції ч. 1 ст. 292 ЦПК України вбачається, що право особи, яка не брала участі у справі, на оскарження рішення суду першої інстанції пов'язується з обставинами, які свідчать про те, що зазначеним рішенням порушені її права та обов'язки.

Оскільки оскаржуваним рішенням права та обов'язки ОСОБА_4 не порушені, то підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апелянта про те, що саме повторне визнання майнових прав за позивачами на спірну квартиру на підставі судового рішення від 15.10.2003 р. порушує права апелянта, не заслуговують на увагу.

Адже зазначеним рішенням визнані майнові права співвласників, що виникають з угоди, яка визнана судом дійсною.

Момент виникнення майнових прав, за чинним на той час законодавством, збігався у часі з моментом нотаріальної посвідчення (ч. 1 ст. 227 ЦК 1963 р.) чи з часом реєстрації угоди на біржі ( ст. 15 Закону України «Про товарні біржі»)

За таких обставин суд першої інстанції фактично лише підтвердив наявність майнових прав позивачів, які виникли з угоди від 18.12.1999 р., і не встановлював всупереч правам апелянта, нові підстави чи новий момент їх набуття.

З врахуванням встановленого підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.10.2003 р. - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, алез цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Т.В. Серебрякова

П.П. Лисенко