Справа № 362/343/15 Головуючий у І інстанції Медведєв К.В.
Провадження № 22-ц/780/5152/15 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 46 24.09.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

24 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Журби С.О.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2015 року у справі за позовом Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Київській області, Державного підприємства "Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України" до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування її із чужого володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року Васильківський міжрайонний прокурор звернувся до суду із позовом та просив визнати незаконним і скасувати рішення Глевахівської селищної ради № 886-35-V від 16 березня 2010 року в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки 2,0 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована по вул. Підприємницька в смт. Глеваха, Васильківського району, Київської області, визнати недійсним державний акт на право власності на цю земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого ОСОБА_3, скасувати його державну реєстрацію, та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь Головного управління Держземагентства у Київській області цю земельну ділянку та визнати відсутнім право власності ОСОБА_2 на неї.

Обґрунтовуючи позов зазначає, що Державному підприємству Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України (далі - ДП ДСВ ІФРГ НАН України) 20 травня 2002 видано державний акт на право постійного користування землею серія НОМЕР_3 за № 102.

У подальшому, спірним рішенням Глевахівської селищної ради було передано у приватну власність відповідачки ОСОБА_3 вищевказану земельну ділянку та видано державний акт на право власності на неї. Згодом, відповідачкою було відчужено цю земельну ділянку відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 24 липня 2014 року.

Прокурор вважає, що спірне рішення Глевахівської селищної ради є незаконним та підлягає скасуванню, разом із скасуванням державного акту на право власності на цю земельну ділянку та витребуванням її із чужого володіння, оскільки вилучення цієї земельної ділянки відбулося з порушенням закону, зокрема ст. ст. 84, 149 Земельного кодексу України, та ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», та порушує права належного землекористувача.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2015 року позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано рішення Глевахівської селищної ради № 886-35-V від 16 березня 2010 в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого ОСОБА_3, та витребувано вказану земельну ділянку у відповідача ОСОБА_2 на користь Державного підприємства «ДСВ ІФРГ НАН України», та вирішено питання щодо судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачем було пропущено строк позовної давності, а також, що у позивача відсутні підстави на звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки він не є власником спірного майна, а відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки на підставі договору дарування.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що Державне підприємство є належним землекористувачем спірної земельної ділянки, рішення господарського суду Київської області про припинення його права користування земельною ділянкою скасовано, у зв'язку з чим рішення Глевахівської селищної ради в частині передачі у власність відповідачів цієї ділянки є незаконним та підлягає скасуванню, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, із стягненням судових витрат з відповідача ОСОБА_2

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» 20 травня 2002 року було видано державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_3, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102 (а. с. 17).

Рішенням Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області від 16.03.2010 року №886-35-V ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 2,0 га, з кадастровим номером НОМЕР_1, та видано державний акт серії НОМЕР_2 на неї.

24 липня 2014 року вказану земельну ділянку ОСОБА_3 було відчужено відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування .

Рішенням господарського суду Київської області від 21 квітня 2010 року, залишеного без змін постановою Київського міжобласного апеляційного суду від 02 липня 2010 року та постановою Вищого господарського суду України від 23 червня 2011 року, задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора про перегляд цього рішення за нововиявленими обставинами та скасовано рішення господарського суду Київської області від 30-31 грудня 2008 року і прийнято нове рішення, яким в позові Глевахівської селищної ради відмовлено в повному обсязі. У вказаних судових рішеннях було встановлено, що Президія НАН України не надавала своєї згоди на вилучення спірної земельної ділянки, а також не було надано відмови від права користування цією ділянкою землекористувачем ДП «ДСВ ІФРГ НАН України».

З листа Управління Держземагентства у Васильківському районі від 05 січня 2015 року № 10-1009-0.2-2/г-15 вбачається, що земельні ділянки із кадастровими номерами, які зазначені в додатку до цього листа, мають перетин із земельними ділянками ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», серед яких є і спірна ділянка (а. с. 57).

Згідно з листа НАН України від 24 лютого 2015 року № 16/72-40 земельна ділянка із кадастровим номером НОМЕР_1 розташована на території ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» і згоди на їх вилучення зі складу земель підприємство не надавало (а. с. 97).

З графічного зображення (викопіювання) із зазначенням місць взаємного розташування земельної ділянки ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» та земельної ділянки із кадастровим номером НОМЕР_1, наданого Головним Управлінням Держземагенства у Київській області вбачається, що спірна земельна ділянка має перетин із земельною ділянкою наданою ДП ДСВ ІФРГ НАН України (а. с. 98-99).

Згідно із ч. 1 ст. 24 Земельного кодексу України, державним і комунальним сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям надаються земельні ділянки із земель державної і комунальної власності у постійне користування для науково-дослідних, навчальних цілей та ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Положеннями ст. 125, 126 ЗК України (в редакції, що діяла на час видачі державного акту ДП «ДСВ ІФРГ НАН України») передбачено, що право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України», галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу, вилучення земельних ділянок Національної академії наук України та галузевих академій наук може здійснюватися лише за згодою Президії Національної академії наук України та президій галузевих академій наук відповідно до Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч. 9 ст. 149 ЗК України, земельні ділянки - рілля державної власності, що перебувають у постійному користуванні можуть вилучатися лише Кабінетом Міністрів України.

До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 150 ЗК України, землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів відносяться до особливо цінних земель. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених ч. 2 ст. 150 ЗК України.

Згідно з ч. 2 ст. 150 ЗК України, земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України.

У відповідності до ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Особа, яка має речове право на чуже майно, відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Окрім того, відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 3 ст. 153 Земельного кодексу України передбачено, що способами захисту прав на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та застосування інших, передбачених законом, способів.

Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно зі ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

При цьому ст. 388 ЦК України передбачено, що майно може бути витребувано, якщо майно вибуло з володіння не з його волі, а майно, яке набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що саме Державне підприємство «ДСВ ІФРГ НАН України» є належним користувачем спірної земельної ділянки, а її надання відповідачці ОСОБА_3 відбулося з порушенням закону, зокрема ст. ст. 84, 116, 149 Земельного кодексу України, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», та без згоди її постійного користувача, тому суд дійшов до правильного висновку про скасування спірного рішення Глевахівської селищної ради та скасування державного акту на право власності ОСОБА_3 на цю земельну ділянку разом із витребуванням її із незаконного володіння відповідача ОСОБА_2.

Посилання апелянта на те, що він отримав вказану земельну ділянку від особи, яка мала право на її відчуження, а також на те, що ця ділянка не належить до земель Державного підприємства «ДСВ ІФРГ НАН України», є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Проте, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції помилково стягнуто судові витрати лише з відповідача ОСОБА_2, оскільки позовні вимоги пред'явлено до декількох відповідачів, то і судові витрати підлягають стягненню з усіх відповідачів, згідно із ст. 88 ЦПК України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції у частині стягнення судових витрат скасувати з ухваленням у цій частині нового рішення про стягнення судових витрат порівну з кожного відповідача. В іншій частині рішення місцевого суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2015 року у частині стягнення судових витрат скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути з Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави судові витрати у розмірі по 243 грн. 60 коп. з кожного.

У іншій частині рішення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: