АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7523/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Фролова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Кабанченко О.А., Поліщук Н.В.

при секретарі: Богацькій М.М.

за участю: відповідача ОСОБА_6,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_7, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борківський АндріяВікторович про визнання заповіту недійсним та зміну запису про батька у актовому записі про народження.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись до суду з позовом, просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 12 жовтня 2012 року; встановити факт батьківства, а саме, що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_5 та змінити відомості про батька ОСОБА_5 у актовому записі про народження № 1000 від 02 вересня 1994 року вчиненого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького району м. Києва шляхом виключення відомостей про ОСОБА_9, як батька ОСОБА_5, та внести відомості про ОСОБА_3, як батька ОСОБА_5, змінити прізвище і по-батькові на «ОСОБА_5».

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на момент народження ОСОБА_5 - ОСОБА_7 (мати позивача) перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9, що стало підставою для запису останнього її батьком. Пізніше їй стало відомо, що її справжнім батьком є ОСОБА_3, який 12.07. 1999 року нотаріально засвідченою заявою ствердив, що являється її батьком. Також своїм заповітом на випадок смерті усе майно, що буде належати йому на день смерті, заповів їй. У встановленому законодавством порядку батьківство встановлено за його життя не було. ІНФОРМАЦІЯ_2 батько помер. Перед цим склавши новий заповіт від 12.10.2012 року, за яким яким усе своє майно заповів братові - ОСОБА_6

Позивач вважала, що вказаний заповіт було складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а саме порушення нотаріусом Борківським А.В. таємниці заповіту.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу. У якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та постановити нове за яким заявлені вимоги задовольнити.

Апелянт (позивач) та треті особи не з'явилися у судове засідання про розгляд справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку. Поважність причин своєї неявки суду не повідомили ( т.2 а.с. 42 )

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом при розгляді справи було встановлено, що ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно свідоцтва про народження батьком дитини був зазначений - ОСОБА_9, матір'ю - ОСОБА_7.

Позивач вказувала, що її біологічним батьком є ОСОБА_3, що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і за життя визнавав її донькою, однак офіційно факт свого батьківство не оформив.

У відповідності до заповіту від 12 липня 1999 року (зареєстровано у реєстрі за № 2898) ОСОБА_3 на випадок своєї смерті усе майно, що буде належати йому на день смерті, заповів дочці ОСОБА_5

12 жовтня 2012 року ОСОБА_3 склав новий заповіт, за яким усе своє майно на випадок смерті заповів братові - ОСОБА_6.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо встановлення факту батьківства виходив з того, що позивачем не надано до суду належного та допустимого доказу на підтвердження того, що ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_3 .

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 від 12 жовтня 2012 року, то суд вважав таку вимогу безпідставною та недоведеною, виходячи із того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що нотаріусом при посвідченні заповіту було порушено таємницю вчинення нотаріальної дії.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою апелянт вказувала на те, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, а саме безпідставно відмовлено у задоволенні її клопотання щодо проведення експертного дослідження на підтвердження факту батьківства ОСОБА_3

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, так як підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені в ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення передбачених ст. 53 КпШС, а тому суди повинні виходити з дати народження дитини.

Так у відповідності до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" слід довести в сукупності спільне проживання та ведення господарства між батьками дитини до її народження а також спільне виховання або утримання ними дитини.

Згідно положень ст. 53 КпШС України походження дитини від батьків які не перебувають між собою у шлюбі, встновлюється шляхом подачі спільної заяви батьком або матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. У разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлено у судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

З урахуванням вищевикладеного, обраний позивачем спосіб захисту порушених прав ( шляхом проведення експертного дослідження щодо встановлення факту батьківства між нею та померлим ОСОБА_3) не відповідає нормам законодавства, які слід застосовувати до існуючих правовідносин з урахуванням того, що позивач народилася до 01 січня 2004 року)

Правомірними є висновки суду в частині відсутності надання позивачем доказів на підтвердження спільного проживання та утримання дитини ( позивача) матір'ю та ОСОБА_3

Крім того, ОСОБА_3 за життя не подав заяву до відповідних органів для реєстрації свого батьківства у встановленому законодавством порядку. Нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 у якій він визнає позивача своєю донькою також не може бути належним доказом по справі, так як заяву слід було подавати в державні органи реєстрації актів громадянського стану.

Інших доказів на підтвердження факту батьківства позивачем надано не було. Хоча, згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України на кожну із сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). У відповідності до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За відсутністю наданих доказів, не знайшли свого підтвердження також доводи апеляційної скарги в частині того, що нотаріусом була порушена таємниця вчинення нотаріальних дій під час складання заповіту ОСОБА_3 Зокрема, у тому, що відповідач та його дружина знаходились поряд із нотаріусом та спадкоємцем під час його складання.

З тексту заповіту вбачається, що ОСОБА_3 прочитано текст заповіту особисто в голос, заповіт записано з його слів вірно, його зміст та умови відповідають його волі та дійсний його намірам.

Крім того апелянтом було залишено поза увагою те, що за правилами ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України). У відповідності до ч. 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Колегія суддів вважає, зазначені доводи апеляційної скарги такими, що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи. А відтак, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом були порушені норми матеріального права які б призвели до постановлення рішення що підлягає скасуванню.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: