АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/3038/2015 головуючий у 1-й інстанції: Сенюта В.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2013 року у порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 7/100 частини квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_1 відповідно визнано право власності на 93/100 частини цієї квартири. Отже, частка відповідача є незначною, становить 1,974 кв.м., спільне проживання із відповідачем через неприязні стосунки є неможливим, майно є неподільним та припинення права власності не завдасть відповідачу істотної шкоди.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд припинити право власності ОСОБА_2 на 7/100 частини квартири АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість 7/100 частки квартири АДРЕСА_1 в сумі 14721 грн. 18 коп.; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Повернуто ОСОБА_1 сплачені на депозитний рахунок суду кошти у розмірі 15167 грн. 11 коп. згідно квитанції від 7 червня 2013 року та 30341 грн. 29 коп. згідно квитанції від 7 листопада 2013 року.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 365 ЦК України; не звернув уваги на те, що у позивачки є також маленька дитина та вони позбавлені можливості вільно користуватись спірною квартирою.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2013 року у порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 7/100 частин квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_1 відповідно визнано право власності на 93/100 частини згаданої квартири.

Відповідно до висновку про вартість майна, наданого ПП "Консалтингова група Арго-Експерт", ринкова (оціночна) вартість двокімнатної квартири загальною площею 57,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, станом на 5 серпня 2013 року становила 650120 грн.

Як убачається з матеріалів справи, в спірній квартирі зареєстрованими є відповідач та його неповнолітній син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Надання у володіння зазначеної частки в натурі можливе лише за умови, що майно відповідно до вимог ч. ст. 183 ЦК України є подільним. Якщо надання частки в натурі є неможливим, співвласник вправі вимагати від інших співвласників матеріальної компенсації його частки.

За приписами ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Таким чином, припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадків, але у разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

При цьому відповідно до ст. 365 ЦК України згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання компенсації за його частку не потрібно (позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду).

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6 - 81 цс 11, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач іншого житла не має, крім 7/100 частин спірної квартири, разом з ним у спірній квартирі проживає малолітня дитина, яка також зареєстрована в цій квартирі.

Наведені обставини свідчать про те, що припинення права власності відповідача на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди як відповідачу, так і його малолітній дитині.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу на те, що вона також має неповнолітню дитину та не може разом з нею вільно користуватися спірною квартирою не є підставою для припинення права власності відповідача на частку у спільному майні.

У разі порушення її права на користування квартирою вона не позбавлена можливості захистити своє порушене право у інший спосіб, зокрема шляхом пред'явлення негаторного позову про усунення перешкод у користування власністю.

Установивши, що правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, у разі задоволення позовних вимог буде мати місце істотне порушення прав відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: О.В. Шахова

Л.Д.Поливач