Справа № 490/3382/15-ц
н/п 2/490/2867/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(резолютивна частина)

29 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Подзігун Г. В.

при секретарі Кошевій О. С.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення неустойки за час затримки виплати аліментів.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН

Справа № 490/3382/15-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Подзігун Г. В.

при секретарі Кошевій О. С.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення неустойки за час затримки виплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього на її користь 47 409 грн. 11 коп. неустойки за час затримки виплати аліментів за період з лютого 2011 року по березень 2014 року. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що відповідач добровільно не виконував рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2011 року у цивільній справі № 2-2041/11 про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_5, 26.06.1996 р. н., у звязку з чим виникла заборгованість з їх виплати.

Позивачка у судовому засіданні вимоги позову підтримала у повному обсязі та просила про їх задоволення з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач та його представник у судовому засіданні вимоги позову не визнав. При цьому відповідач посилався на те, що дійсно станом на 18.03.2014 року у нього виникла заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 3 440 грн., однак після телефонного дзвінка державного виконавця 18 березня 2014 року він вказану заборгованість погасив, прийшов до виконавчої служби та надав квитанцію про сплату заборгованості. Таким чином, відповідач та його представник вважають, що заборгованість, на яку посилається позивачка, відсутня, у звязку з чим просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Третя особа, ОСОБА_5, до суду не зявився, надав до суду заяву, якою просив розглядати справу за його відсутності; вимоги позову підтримав та просив про їх задоволення.

Вивчивши доводи позову та письмових заперечень, вислухавши пояснення сторін та спеціаліста представника Центрального ВДВС ОСОБА_6, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2002 року було розірвано шлюб. Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_5, 26.06.1996 р. н.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2011 року у цивільній справі № 2-2041/11 з ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.02.2011 року по 26.06.2014 року.

З 2011 року по березень 2013 року відповідач добровільно через ОСОБА_7 «Укрпошта» сплачував грошові кошти на імя позивачки на виконання рішення суду про стягнення аліментів, що вбачається із наданих відповідачем до суду копій квитанцій про переказ коштів.

28 березня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист № 2-2041/11 на примусове виконання вищезазначеного рішення суду. Затримку із зверненням до суду з заявою про видачу виконавчого листа позивачка пояснила тим, що до того часу позивач добровільно сплачував аліменти, однак у подальшому їх розміру перестало вистачати для задоволення потреб дитини, у звязку з чим вона і звернулася до ДВС для примусового виконання рішення суду.

Згідно з розрахунком заборгованості, здійсненого державним виконавцем Заводського ДВС ОСОБА_8, станом на 24.03.2014 року заборгованість відповідача за аліментними зобовязаннями за період з лютого 2011 року по березень 2014 року (по дату закінчення виконавчого провадження у звязку із направленням виконавчого документу за належністю) склала 4 238 грн. 90 коп. Саме із зазначеної суми заборгованості позивачкою було вирахувано неустойку, яку вона просить стягнути із відповідача.

В той же час, згідно з розрахунком заборгованості, здійсненого державним виконавцем Заводського ВДВС ОСОБА_9, станом на 24.03.2014 року заборгованість відповідача за аліментними зобовязаннями за період з квітня 2013 року по березень 2014 року склала 1 004 грн.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Таким чином, для стягнення з платника аліментів неустойки за заборгованість по аліментним зобовязанням, суд має встановити наявність вини тієї особи, яка сплачує аліменти за рішенням суду. Крім того, суд також має встановити, чи мало місце повідомлення боржника про наявність у нього заборгованості та про строк її погашення державним виконавцем (ч. 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»), оскільки саме з цієї дати у одержувача аліментів виникає право на стягнення пені та з цієї ж дати слід нараховувати пеню за кожен день прострочення виплати заборгованості до її повного погашення.

Так, за період з 24.02.2011 року по 01.04.2013 року (період, протягом якого позивачка не зверталася за видачею виконавчого листа та не предявляла його до виконання) відповідач добровільно сплачував на користь позивачки аліменти, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями квитанцій, а також випливає із розрахунку заборгованості.

Протягом цього періоду заробітна плата відповідача складала 666 грн. 67 коп., аліменти сплачувались ним добровільно, за усною домовленістю між сторонами, у розмірі 250 грн. щомісяця. При цьому, протягом зазначеного періоду позивачка із претензіями про недостатність коштів до відповідача не зверталася, про наявність у нього заборгованості йому не повідомляла, за видачею виконавчого листа на примусове виконання рішення суду не зверталася. У звязку з цим, суд приходить до висновку, що заборгованість, яка виникла протягом цього періоду, виникла не з вини платника аліментів, а враховуючи, що відповідача не було повідомлено у встановленому законом порядку про наявну заборгованість, слід відмовити позивачці у нарахуванні неустойки за цей період.

За період з 01.04.2013 року (після звернення позивачки за місцем роботи відповідача до Заводського ВДВС з виконавчим документом) по 24.03.2014 року (до дня звільнення відповідача з роботи та передачі виконавчого документа за належністю) заборгованість відповідача за аліментами склала 1 004 грн.

В той же час, як пояснила у судовому засіданні спеціаліст, протягом цього часу аліментні зобовязання вираховувалися із заробітної плати відповідача за місцем його роботи.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнство та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Суд вважає, що за вказаний період заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини відповідача, а з незалежних від нього причин, оскільки відрахування аліментних платежів здійснювалося за місцем роботи відповідача адміністрацією підприємства. При цьому, ані позивачка, ані державний виконавець протягом цього часу не зверталися до відповідача із письмовим повідомленням про наявність заборгованості та вимогою про її погашення. За такого, суд приходить до висновку, що позивачці слід відмовити у нарахуванні неустойки за цей період.

Період з 24.03.2014 року по 26.06.2014 року (до повноліття дитини). Як було встановлено в ході судового розгляду, протягом вказаного періоду у відповідача виникла заборгованість перед позивачкою за аліментними зобовязаннями. В той же час, повідомлення державного виконавця про наявність такої заборгованості мало місце лише 18.03.2015 року. При цьому, вказане повідомлення, як пояснила у судовому засіданні спеціаліст, було здійснене у телефонному режимі, однак телефонограмою не оформлювалося. Судом встановлено, що після повідомлення відповідача про наявність заборгованості, 18.03.2015 року відповідач звернувся до ДВС із заявою про долучення до матеріалів виконавчого провадження квитанцій про переказ грошових коштів на імя позивачки. Із квитанцій, наданих відповідачем до суду, вбачається, що ним 18.03.2015 року було переказано через ОСОБА_7 «Укрпошта» на імя позивачки кошти у розмірі 3 440 грн.

Після цього, 24 березня 2015 року старшим державним виконавцем Воробйовою С. О. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2041/11. При цьому, державним виконавцем встановлено, що рішення суду фактично виконане, заборгованість на момент повноліття дитини відсутня.

За такого, враховуючи, що після повідомлення відповідача про наявність заборгованості, вказану заборгованість ним було погашено, а також враховуючи той факт, що на момент повноліття дитини відповідач виконав рішення суду, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення неустойки з відповідача відсутні.

Суд також враховує той факт, що у матеріалах справи відсутні будь-які інші відомості щодо повідомлення відповідача про наявність у нього заборгованість та її розмір, а відповідач зазначає, що про виниклу заборгованість йому стало відомо саме 18.03.2015 року, після чого він її погасив, і це твердження не спростоване іншими наявними у справі доказами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН