Справа № 345/1667/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2135/2015
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Даноша» про визнання дій щодо звільнення незаконними, визнання угоди недійсною, поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, визнання заяви про звільнення з роботи недійсною, визнання недійсним та скасування наказу про звільнення з роботи, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 12 серпня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ТзОВ «Даноша» про визнання дій щодо звільнення незаконними, визнання угоди недійсною, поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, визнання заяви про звільнення з роботи недійсною, визнання недійсним та скасування наказу про звільнення з роботи.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 03 лютого 2014 року він працював водієм бензовоза на ТзОВ «Даноша» за цивільно-правовим договором, а з 01 липня 2014 року за трудовим договором.

Наказом №112-к від 06 квітня 2015 року був звільнений з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП України.

Зазначав, що підписана ним заява про звільнення за угодою сторін була здійснена під психологічним тиском зі сторони роботодавця.

Уточнивши в процесі розгляду справи позовні вимоги, та посилаючись на психологічний тиск на нього, порушення його трудових прав та протиправні дії відповідача просив визнати дії останнього, щодо його звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України такими, що здійснювались під тиском і були недійсними, визнати угоду від 06 квітня 2015 року недійсною, поновити його на роботі на посаді водія бензовоза на ТзОВ «Даноша», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток на час вимушеного прогулу з 06 квітня 2015 року до дня поновлення на роботі, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 49 691,70 грн., визнати його заяву на ім'я генерального директора ТзОВ «Даноша» ОСОБА_3 про звільнення з роботи за угодою сторін від 06 квітня 2015 року недійсною та скасувати, визнати наказ №112-к від 06 квітня 2015 року «Про звільнення з роботи працівника та розірвання з ним трудового договору» ОСОБА_2 згідно п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін недійсним та скасувати його.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 12 серпня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційні скарзі на дане рішення ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити заяву про звільнення не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було домовленості про підставу припинення трудового договору.

Крім того, його заява про звільнення не містить резолюції генерального директора ТзОВ «Даноша» ОСОБА_3, яка за словами інспектора з кадрів є обов'язковою.

Вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що його заява про звільнення за угодою сторін адресована генеральному директору підприємства, який є адміністрацією, згідно правил внутрішнього трудового розпорядку, де зазначено, що припинення трудового договору оформляється наказом адміністрації, однак його наказ про звільнення підписаний ОСОБА_4.

Зазначає, що посилання суду на те, що заява про звільнення написана ним особисто і його підпис про ознайомлення з наказом не є підтвердженням згоди на звільнення, оскільки ознайомлення з наказом та згода з наказом - два окремих юридичних факти.

Стверджує, що він не порушував трудових обов'язків, а догана за не проходження передрейсового медогляду та відсторонення від робочого місця є сфальсифікованими з метою психологічного тиску.

Зазначає, що до нього застосовувався психологічний тиск, який виражався в перевантаженості роботою і системному звинуваченні про невчасно виконану роботу, у відсторонені від робочого місця, що суттєво знизило оплату праці, у звинуваченнях про недостачу пального, а також викреслення зі списку на одержання м'яса, яке видається усім працівника ТзОВ «Даноша», провокації зі сторони громадянина Данії - ОСОБА_6 на корпоративному святі, безпідставні та принизливі проходження передрейсових медичних оглядів без наявності автомобіля, заборона користуватися автобусом, який розвозить працівників додому, приставлення до нього охоронця та виділення певної території, де він міг знаходитися, приїзд комісії до нього додому, для складання акту, та його пошуки у лікарні під час перебування на лікарняному.

Вважає, що покази свідків, які є працівниками товариства не можуть бути об'єктивними, оскільки знаходяться у службовій залежності від керівництва.

Крім того, судом було задоволено його клопотання про виклик до суду в якості свідка генерального директора ТзОВ «Даноша» - ОСОБА_3, однак в подальшому це клопотання та повторні клопотання були проігноровані.

У зв'язку з наведеним, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали з вищенаведених підстав.

Представник ТзОВ «Даноша» - Зеркевич А.В. апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ТзОВ «Даноша» та ОСОБА_2 03 лютого 2014 року було укладено цивільно-правовий договір про виконання позивачем послуг водія бензовоза на строк з 03 лютого 2014 року по 30 квітня 2014 року, а також 05 травня 2014 року було укладено аналогічний договір строком з 05 травня 2014 року по 31 липня 2014 року.

Наказом №147-к від 01 липня 2014 року позивача було прийнято на роботу водієм бензовоза з 01 липня 2014 року з випробним терміном 3 місяці.

Наказом №112-к від 06 квітня 2015 року, ОСОБА_2 звільнено з 06 квітня 2015 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних зарплат.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Встановлено, що 06 квітня 2015 року позивач подав заяву про звільнення його з роботи за угодою сторін із 06 квітня 2015 року і цього ж дня було видано наказ про звільнення з роботи відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

З наказом про звільнення позивач ознайомився, про що свідчить його підпис.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Зі сторони відповідача такої згоди на анулювання попередньої домовленості з позивачем про звільнення за угодою сторін не було.

Таким чином, враховуючи, що сторони досягли домовленості про припинення трудового договору за угодою сторін, яку відповідач виконав, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання апелянта на застосування до нього психологічного тиску належними доказами не підтверджено.

Згідно наказу №155 від 20 червня 2014 року, керуючій відділом персоналу ОСОБА_4 надано право підпису трудових договорів, договорів цивільно-правового характеру, довідок про заробітну плату, табелів обліку використання робочого часу, документів на працевлаштування іноземців, кадрових наказів на прийняття працівників на роботу, на звільнення з роботи, на проходження виробничої практики, на зміну посади, на відпустку по догляду за дитиною.

А тому не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що його заява про звільнення за угодою сторін адресована генеральному директору підприємства, а наказ про звільнення підписаний ОСОБА_4, а тому він є недійсним.

Письмова угода про врегулювання спорів між позивачем та роботодавцем не є угодою про припинення трудового договору по п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, а тому доводи апелянта про наявність підстав для визнання її недійсною є необґрунтованими.

Рішення суду постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції , а тому підстав для його скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 12 серпня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук