Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1640/15-ц
Провадження № 2/376/824/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2015 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Сквирського району Київської області, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування, -

встановив:

Позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок за № 33 по вул. Ворошилова у с. Малі Лисовці Сквирського району Київської області з відповідними господарськими будівлями і спорудами посилаючись на те, що 06 травня 1996 року помер її батько ОСОБА_5.

Після його смерті відкрилась спадщина на майно, яке складається з житлового будинку за № 33 по вул. Ворошилова в с. Малі Лисовці Сквирського району Київської області.

Вона являється спадкоємцем першої черги за законом та прийняла спадщину, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Проте оформити спадщину в установленому законом порядку не має можливості, у звязку з тим, що у неї не має відомостей про те, чи зареєстроване за спадкодавцем ОСОБА_5 право власності на спадковий житловий будинок, оскільки відсутні (втрачені) правовстановлюючі документи на житловий будинок та крім того на спадщину претендує її чоловік ОСОБА_4 тощо.

Позивач у судове засідання не зявилася звернулася до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у її відсутність та просила ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Сквирського району Київської області у судове засідання не зявився, звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи у його відсутність, позов визнав, заперечень не має.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, звернувся до суду з письмовим клопотання, у якому просив розглянути справу у його відсутність та ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Статтями 60, 61 ЦПК Українивстановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК Українине підлягають доказуванню.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов задоволенню не підлягає в повному обсязі, зважаючи на відсутність сторін по справі, суд при вирішенні справи приймає до уваги ті обставини, на які посилається позивач, та докази, що надані на їх підтвердження.

Судом встановлено, що 06.05.1996 року помер батько позивача ОСОБА_5.

Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок за № 33 по вул. Ворошилова в м. Сквира Київської області.

Позивач прийняла спадщину, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, що стверджується рішенням Сквирського районного суду Київської області від 28.05.2014 року, згідно якого було встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_5, який помер 06.05.1996 року та визнано право власності на земельну частку (пай).

Згідно довідки за № 301 від 05.05.2015 року виданої виконавчим комітетом ОСОБА_3 сільської ради Сквирського району Київської області вбачається, що власником житлового будинку за № 33 по вул. Ворошилова в с. М. Лисовці Сквирського району Київської області був ОСОБА_5, який помер 06.05.1996 року.

З матеріалів справи вбачається, що спір про право ОСОБА_6 на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5, відсутній, а підставою для звернення до суду з позовом ним зазначено неможливість одержання свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із відсутністю (втратою) правовстановлюючих документів на спадкову масу, а саме житловий будинок.

У відповідності до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 р.роз'яснено, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі Свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. З такою вимогою особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження лише в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, тобто винесення нотаріусом у встановленому законом порядку, обґрунтованої постанови, яка може бути оскаржена до суду.

Відповідно до гл. 7 Закону України "Про нотаріат"свідоцтво про право на спадщину видається громадянам за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Статтею 46 Закону України "Про нотаріат", із змінами і доповненнями, внесеними законами України, передбачено, що нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, вправі витребувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Відповідні відомості і документи повинні бути подані в строк, вказаний нотаріусом або іншою посадовою особою, яка вчиняє нотаріальну дію. Цей строк не може перевищувати одного місяця.

Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. N 296/5; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за N 282/20595, передбачено, що відповідно до Закону України "Про нотаріат", Цивільногота Сімейного кодексів Українидержавними нотаріусами видаються свідоцтва про право на спадщину. Нотаріуси зобов'язані здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до Закону України "Про нотаріат" і складеної присяги, сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права й обов'язки, попереджати про наслідки нотаріальних дій, що вчиняються для того, щоб юридична необізнаність не могла їм зашкодити, зберігати в таємниці відомості, одержані ними у зв'язку з вчиненням нотаріальних дій, відмовляти у вчиненні нотаріальної дії у разі її невідповідності законодавству України або чинним міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. На прохання фізичних чи юридичних осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальних дій, нотаріуси мають право витребувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення цих нотаріальних дій, складати проекти правочинів і заяв, виготовляти копії (фотокопії) документів та витягів з них, а також давати роз'яснення з питань вчинення нотаріальних дій і консультації правового характеру. Чинним законодавством нотаріусу можуть бути надані й інші права.

Також, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. N 296/5; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за N 282/20595; глави 12, 13), передбачено, що у відповідності до статті 47 Закону України "Про нотаріат"нотаріус управі витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості і (або) документи повинні бути подані в строк, указаний нотаріусом. Проте цей строк не може перевищувати одного місяця. Ненадання відомостей або документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення нотаріальної дії або відмови в її вчиненні.

У листі ВССУ N 24-753/0/4-13 зазначено, що якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов'язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов'язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивач намагався поновити втрачені документи, докази, що вони дійсно втрачені (повідомлення у пресі, звернення до правоохороних органів тощо), враховуючи, що у позивача є можливість одержати в нотаріальній конторі Свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. З такою вимогою особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження лише в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, тобто винесення нотаріусом у встановленому Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. N 296/5; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за N 282/20595, обґрунтованої постанови, яка може бути оскаржена до суду. У матеріалах відсутня відмова нотаріуса у вчинені нотаріальних дій та докази про те, що особа взагалі зверталася до нотаріуса тощо.

У п. 1 листа ВССУ N 24-753/0/4-13йдеться про обов'язковість у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК), закриття провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК) або залишення позовної заяви без розгляду (ст. 207 ЦПК).

Також, суд, констатує, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 у справі N 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу Українита інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституціїі законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно з частиною другою статті 150 Конституції Українирішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України і, відповідно, до застосуваннями судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих їм спорів.

Під час розгляду справи судом було встановлено та стверджується матеріалами справи, що позивач не набув права власності на спадкову масу в установленому законом порядку, відповідач орган місцевого самоврядування та її чоловік ніяким чином не порушували права позивача, окрім того порушення прав позивача взагалі відсутні, оскільки позивач, прийняв спадщину, нотаріус не відмовляв у видачі Свідоцтва про права на спадщину, а тому суд, приходить до висновку, що позов фактично спрямований на визнання права власності на спадкове майно без додержання встановленої законом процедури тощо, а тому названий нею інтерес не пов'язаний з її суб'єктивними правами і тому не підлягає правовому захисту і не може вважатись законним інтересом. Крім того цей інтерес спрямований на ущемлення прав відповідачів та можливо інших осіб, зважаючи на те, що у суду відсутні реальні можливості на виявлення інших спадкоємців, кредиторів тощо.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК Українисуд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу, згідно з частиною третьоюякої не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10,60,131,212-215,218,356 ЦПК

постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року,суд,-

вирішив:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Сквирського району Київської області, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Сквирський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

:Суддя:ОСОБА_7