Номер провадження: 22-ц/785/2373/15
Головуючий у першій інстанції Бузовський В.В.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Черевка П.М.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, за участю прокурора Суворовського району м. Одеси, третя особа: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

встановила:

У серпні 2014 року позивачка ОСОБА_6 звернулася до суду із зазначеним позовом та просила визнати ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_7, 2009 року народження, такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 у зв'язку із вибуттям відповідачів на постійне проживання в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, а саме в будинок АДРЕСА_7

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що вона та відповідачі є наймачами кв. АДРЕСА_1, зазначена квартира належить місцевій Раді.

З липня 2010 року відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_8, та ОСОБА_5, після відкриття спадщини у вигляді домоволодіння АДРЕСА_7 вибули на постійне місце проживання в зазначений будинок.

Разом із відповідачем ОСОБА_5, на постійне місце проживання в зазначений вище будинок вибула і його неповнолітня дочка ОСОБА_7, 2009 року народження.

Таким чином, як зазначила позивачка, оскільки відповідачі вибули на постійне місце проживання в інше житлове приміщення, то вони втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 саме з липня 2010 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено.

Визнано ОСОБА_3, 1962 року народження, ОСОБА_4, 1988 року народження, ОСОБА_5, 1982 року народження, ОСОБА_7, 2009 року народження, такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 сплачений судовий збір в розмірі - 243,6 грн..

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарг, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі у 2010 році вибули на постійне місце проживання в інше житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_7, де й проживають по цей день, тому суд визнав їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що спірна квартира АДРЕСА_3 належить місцевій Раді.

Наймачами зазначеної квартири є ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та неповнолітня ОСОБА_7.

Зазначені особи зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою випискою з домової книги про склад сім'ї № 882 від 22.09.2014 року (а.с.27).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9, після його смерті відкрилася спадщина на належний йому будинок АДРЕСА_7

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як спадкоємці першої черги за законом, після відкриття спадщини, а саме з липня 2010 року вибули на постійне місце проживання в зазначений будинок.

26.01.2011 року вони отримали свідоцтва про право на спадщину за законом і 08.02.2011 року здійснили державну реєстрацію права власності.

Крім того, факт вибуття відповідачів на постійне проживання в інше житлове приміщення підтверджується тим, що відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, та ОСОБА_5, після вселення в буд. АДРЕСА_7 в м. Одесі не дійшли згоди щодо встановлення порядку користування спільною частковою власністю, та з 13.12.2011 року в суді перебуває інша цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про припинення права спільної часткової власності, виділ частки в натурі, встановлення порядку користування земельною ділянкою.

За зазначеною справою, з часу звернення до суду по теперішній час, як позивачка ОСОБА_3 так і відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у всіх документах, адресованих до суду: заявах, клопотаннях, скаргах, інших документах у справі, а також особистими поясненнями зазначають своє місце постійного проживання - будинок АДРЕСА_7 а квартиру АДРЕСА_3 зазначають лише як місце реєстрації.

Також уся кореспонденція: судові повістки, виклики повідомлення, процесуальні документи при розгляді справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанціях направляються ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у справі за позовом ОСОБА_3 за адресою їх місця проживання - будинок АДРЕСА_7 в м. Одесі та отримуються зазначеними особами саме за цією адресою (а.с.127-147).

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, не проживання відповідачів за адресою: АДРЕСА_4 підтверджується актами про їх не проживання, складеними 17.01.2013 року, 16.01.2014 року та 24.07.2014 рок, оригінали яких було оглянуто у судовому засіданні (а.с.5-7).

Колегія суддів звертає увагу, що й самі відповідачі не заперечують факт їх проживання за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_7, але вказують, що вони проживають періодично за двома адресами, однак зазначене спростовується матеріалами справи, та відповідачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження цього.

Відповідно до ст. 3 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місцем проживання фізичної особи є місце, в якому особа проживає понад шість місяців на рік.

Згідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартири АДРЕСА_5 у зв'язку із вибуттям на постійне проживання в інше жиле приміщення, а саме в будинок АДРЕСА_7

Колегія суддів також погоджується з доводами суду першої інстанції щодо неприйняття до уваги показів свідків: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, оскільки жоден з цих свідків не мешкає в будинку АДРЕСА_1 Крім того, свідок ОСОБА_10 була в спірній квартирі один раз і не пам'ятає в якому році, свідок ОСОБА_11 - також один раз в травні 2012 року,свідок ОСОБА_13 була один раз влітку 2012 року, та жоден із свідків ніколи не бачив в квартирі інших осіб, крім ОСОБА_3.

Посилання відповідача ОСОБА_5 на те що він та його неповнолітня дочка ОСОБА_14 періодично проживають в спірній квартирі та в кімнаті, яку він займав, є меблі, в квартирі є належна йому побутова техніка, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги, оскільки ані свідки, ані особи, які склали акт про не проживання, жодного разу в спірній квартирі дружину ОСОБА_5 не бачили.

Щодо акту від 14.10.2014 року, складеному працівниками КП "ЖКС "Пересипський", про наявність у квартирі меблів, побутової техніки та речей, то, на думку судової колегії, він не може бути належним доказом проживання відповідачів за спірною адресою, оскільки в акті лише констатується наявність вказаних речей в квартирі, та зі слів ОСОБА_3 зазначено, що меблі та речі, нібито, належать їй, але ніяких доказів з цього приводу не надано. Крім того, акт складено через два місяця після звернення позивачки до суду, та позивачка заперечує належність зазначеного майна відповідачам.

Посилання апелянтів на те, що суд першої інстанції обмежив малолітню ОСОБА_7 у здійснені певних прав, у тому числі вільного вибору проживання, колегія суддів вважає необґрунтованим та безпідставним, оскільки місцем проживання дитини до дев'яти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Як вже було встановлено судом місцем проживання ОСОБА_5, який є батьком ОСОБА_14, є будинок АДРЕСА_7, тому у даному випадку права дитини не порушені.

Також, як було звернуто увагу судом першої інстанції, спірна квартира АДРЕСА_6 не придатна для проживання малолітньої дитини, що й не заперечують самі відповідачі, які в апеляційній скарзі зазначають про відключення у спірному житловому приміщенні водопостачання та електропостачання.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги посилання представника органу опіки та піклування на те, що при визнанні неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, дитина позбавляється права на приватизацію житлового приміщення за місцем її реєстрації, оскільки у постанові ВСУ від 30.01.2013 року у справі № 6-125цс12 зазначено, що виходячи з аналізу змісту Закону № 2482-XII у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Місцем проживання дитини до дев'яти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Усупереч наведеним положенням законодавства суди пов'язали право неповнолітнього на приватизацію з фактом реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а не з її правом на житло та фактом проживання у квартирі.

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши усі матеріали справи, ухвалив обґрунтоване, законне рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

П.М. Черевко