Провадження № 2/750/97/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року м.Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

головуючого - судді Супруна О.П.,

при секретарі - Носенко М.Ю.,

за участю позивача, представника позивача - адвоката ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3, ОСОБА_4, представників третьої особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення,

третя особа - орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради,

в с т а н о в и в :

01 жовтня 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якій просить усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_2 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_9, 2001 р.н., ОСОБА_9, 2005 р.н., ОСОБА_11, 2005 р.н., та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

У судовомузасіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити.

Відповідачіта представник відповідача ОСОБА_2 заперечували проти задоволення позову.

Представники третьої особи при вирішенні спору поклалися на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, представників третьої особи,показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_8 на підставі рішення № 167 виконкому Чернігівської міської ради від 17.07.2006 (а.с. 6).

У спірній квартирі також зареєстровані син ОСОБА_8- ОСОБА_12, 1967 року народження, бувша невістка - ОСОБА_2, 1981 року народження, онук - ОСОБА_9, 2001 року народження, та онучки - ОСОБА_9 та ОСОБА_11, 2005 року народження, що підтверджується довідкамиОЖБК м. Чернігова № 1421 від 14.05.2014т № 139 від 28.07.2014 (а.с. 7).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.10.2013 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 (а.с. 8-9).

Як пояснила у судовому засіданні ОСОБА_8, в квартирі АДРЕСА_1 24.10.2000 з її згоди була зареєстрована ОСОБА_2, яка на той час перебувала у шлюбі з її сином. У 2003 та 2005 роках також з її згоди були зареєстровані малолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_12: ОСОБА_9, 2001 року народження, ОСОБА_9 та ОСОБА_11, 2005 року народження. Також стверджує, що в її квартирі без відповідної правової підстави проживає мати ОСОБА_2 - ОСОБА_4 Через постійні конфлікти з відповідачами вона змушена була змінити своє місце проживання та переселитись у будинок, який знаходиться по вул. Будьонного в м. Чернігові. Згодом відповідачі змінили замок у вхідних дверях, у зв'язку з чим вона не має змоги потрапити до квартири. При цьому, позивач зверталась до правоохоронних органів із заявами про вжиття заходів до відповідачів. В даний час вимушена звернутись до суду з позовом до відповідачів про виселення, мотивуючи це тим, що вони роблять неможливим проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання виявились безрезультатними.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_8 11 серпня 2014 року зверталась до чергової частини ЧМВ УМВС України в Чернігівській області із заявою про вжиття заходів до ОСОБА_4, мотивуючи це проживанням останньої у квартирі без законних підстав. У висновку від 21.08.2014 про результати перевірки за зверненням ОСОБА_8 дільничним інспектором ВДІМ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області рекомендовано їй звернутись до суду в приватному порядку.

02 жовтня 2014 року позивач зверталась до чергової частини ЧМВ УМВС України в Чернігівській області із заявою про вжиття заходів до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, мотивуючи це створенням останніми перешкод у користуванні квартирою, однак в ході перевірки заявниця просила припинити її проведення. Згідно висновку від 15.10.2014 про результати перевірки по заяві ОСОБА_8 старшим дільничним інспектором ВДІМ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області проведення перевірки закінчено.

Також, 30.06.2014 ОСОБА_12 звернувся до ЧМВ УМВС України в Чернігівській області з повідомленням про те, що ОСОБА_2 відмовляється добровільно залишити спірну квартиру. 30.06.2014 проведення перевірки закінчено, про що старшим дільничним інспектором ВДІМ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області складено висновок.

Разом з тим, до правоохоронних органів із заявами про неправомірну поведінку ОСОБА_12 двічі зверталась і ОСОБА_2 Проведення перевірок закінчено за проханням заявника, що підтверджується висновками ДІМ ВДІМ ЧМВ УМВС України від 28.04.2014 та 05.02.2014.

Судом встановлено, що офіційних попереджень за результатами проведених перевірок правоохоронними органами не виносилось.

Згідно ч.1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 157 ЖК України перебачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Пленум Верховного Суду України у постанові № 2 від 12.04.1985 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого житлового приміщення, і відповідно до правил ЦПК України про допустимість засобів доказування, факт застосування таких заходів запобігання має підтверджуватись відповідними доказами.

В той час, як з досліджених судом доказів вбачається, що відносно відповідачів ЧМВ УМВС України в Чернігівській областіне було винесено жодного офіційного попередження щодо їх протиправної поведінки.

Крім того, суд зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК України, за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З пояснень допитаної у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 убачається, що мати ОСОБА_2 - ОСОБА_4 вселилась до квартири з її згоди у 2001 році. Також ОСОБА_4 пояснила, що дійсно мешкала разом з дочкою у квартирі позивача з метою догляду за неповнолітніми онуками, однак у 2014 році добровільно виселилась з належної позивачеві на праві власності квартири, зареєструвалась та проживає у АДРЕСА_3, про що мається відмітка в оглянутому судом паспорті відповідача. Разом з тим, позивач не довела належними та допустимим доказами факту проживання ОСОБА_4 в її квартирі в даний час.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги щодо виселення відповідачів на підставі ст. 116 ЖК України не підлягають задоволенню у зв'язку з відсутністю доказів систематичності характеру порушень ними правил співжиття та проживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_3.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.П. Супрун