Справа №2-к/489/1/15
УХВАЛА

26 жовтня 2015 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві клопотання ОСОБА_1 та заступника голови суду Московського району м. Бреста Республіки Білорусь про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 р. до Ленінського районного суду м. Миколаєва від Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області надійшло клопотання ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення суду Московського району міста Бреста Республіки Білорусь від 24 листопада 2014 р. про стягнення на її користь з ОСОБА_2 аліментів, а також клопотання заступника голови суду Московського району міста Бреста Республіки Білорусь про визнання та надання дозволу про примусове виконання вказаного рішення суду Московського району міста Бреста Республіки Білорусь від 24 листопада 2014 р. в частині стягнення з ОСОБА_2 державного мита в сумі 963250 рублів Національного Банку Республіки Білорусь та витрат, повязаних із розглядом справи в сумі 62900 рублів Національного Банку Республіки Білорусь.

В судовому засіданні боржник ОСОБА_2 через перекладача не заперечував проти задоволення клопотання ОСОБА_1, але не погодився із клопотанням заступника голови суду Московського району міста Бреста Республіки Білорусь, оскільки вважав, що витрати по оплаті державного мита та витрат, повязаних із розглядом судової справи, повинна нести позивачка як ініціатор розгляду справи в суді.

Суд, заслухавши пояснення ОСОБА_3, дослідивши надані матеріали, дійшов висновку, що обидва клопотання слід задовольнити частково.

Розділ VIII Цивільного процесуального кодексу України містять Главу 1 «Визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню» та Главу 2 «Визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню».

У Главі 1 Розділу VIII Цивільного процесуального кодексу України йдеться про те, що стосовно рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню, може бути задоволено клопотання про надання дозволу на примусове виконання або відмовлено в його задоволенні.

Рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню підлягають визнанню судом України (Глава 2 Розділу VIII Цивільного процесуального кодексу України).

10 листопада 1994 р. Верховною Радою України ратифіковано Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 р., яка набула чинності для України 14 квітня 1995 р. і застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь (далі за текстом Конвенція 1993 р.).

Пунктом «а» ст. 51 Конвенції 1993 р. передбачено, що кожна сторона на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших сторін - рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов'язань (далі - рішень);

Згідно частини 1 ст. 53 Конвенції 1993 р. клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд, де рішення підлягає виконанню.

Оскільки обидва предявленні для розгляду клопотання за характером підлягають примусовому виконанню, то стосовно них можливо вирішити питання лише про надання дозволу на примусове виконання на території України.

Тому у задоволенні вимог обох клопотань про визнання рішення суду Московського району міста Бреста Республіки Білорусь від 24 листопада 2014 р. слід відмовити.

У відповідності до ч.ч. 6, 8 ст. 395 Цивільного процесуального кодексу України суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання. Якщо в рішенні іноземного суду суму стягнення зазначено в іноземній валюті, суд, який розглядає це клопотання, визначає суму в національній валюті за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали.

Відповідно до ст. 396 Цивільного процесуального кодексу України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено:

1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили;

2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином повідомлено про розгляд справи;

3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України;

4) якщо ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді;

5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Законом строк пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні;

6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду;

7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;

8) в інших випадках, встановлених законами України.

Із наданої копії рішення суду Московського району міста Бреста Республіки Білорусь від 24 листопада 2014 р., вбачається, що воно не оскаржено, набрало законної сили 05 грудня 2014 р. Цим рішенням присуджено стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 25% всіх видів заробітку та (або) іншого доходу щомісячно, але не менш ніж 50% бюджету прожиткового мінімуму в середньому на душу населення, починаючи стягнення з 17 липня 2014 р. і до повноліття дитини. Також з ОСОБА_2 цим судовим рішенням стягнено в дохід держави державне мито 963250 рублів Національного Банку Республіки Білорусь та витрати, повязані із розглядом справи в сумі 62900 рублів Національного Банку Республіки Білорусь.

В справі наявні докази про своєчасне повідомлення відповідача про розгляд справи.

Суд вважає, що підстави для надання дозволу на примусове виконання вказаного рішення згідно клопотання ОСОБА_1 існують в частині стягнення аліментів на її користь з ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 25% всіх видів заробітку та (або) іншого доходу щомісячно, починаючи стягнення з 17 липня 2014 р. і до повноліття дитини.

Стосовно цього ж рішення в частині зазначення нижчої межі оплати аліментів, тобто не менш ніж 50% бюджету прожиткового мінімуму в середньому на душу населення, то суд не вважає за можливе надати дозвіл на примусове виконання в цій частин.

Згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку у випадку визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

У звязку із тим, що питання зазначення нижчої межі оплати аліментів національним законодавством врегульовано по іншому ніж даним рішенням іноземного суду, то надання дозволу на його примусове виконання порушувало б права боржника, які він має за законодавством України.

Отже, органом примусового виконання рішень при виконанні рішення про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 при визначенні нижчої межі оплати аліментів слід застосовувати саме розмір визначений законом, тобто ч.2 ст. 182 Сімейного Кодексом.

Вимоги клопотання заступника голови суду Московського району міста Бреста Республіки Білорусь про надання дозволу про примусове виконання вказаного рішення суду Московського району міста Бреста Республіки Білорусь від 24 листопада 2014 р. в частині стягнення в дохід держави з ОСОБА_2 державного мита в сумі 963250 рублів Національного Банку Республіки Білорусь та витрат, повязаних із розглядом справи в сумі 62900 рублів Національного Банку Республіки Білорусь підлягають задоволенню.

ОСОБА_2 не скористався правом на оскарження рішення суду, воно набрало законної сили, перешкод у надані дозволу на примусове виконання рішення в цій частині суд не вбачає.

За курсом Національного Банку України на 26 жовтня 2015 р. суму стягнення слід визначити в національній валюті: 963250 рублів Національного Банку Республіки Білорусь державного мита дорівнюють сумі 1261,86 грн., 62900 рублів Національного Банку Республіки Білорусь витрат повязаних із розглядом справи дорівнюють сумі 82,40 грн.

Керуючись ст. ст. 395, 396 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 задовольнити частково.

Надати дозвіл на примусове виконання рішення суду Московського району м. Бреста Республіки Білорусь від 24 листопада 2014 р. в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, аліментів на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 25% всіх видів заробітку та (або) іншого доходу щомісячно, починаючи стягнення з 17 липня 2014 р. і до повноліття дитини.

У задоволенні решти вимог клопотання ОСОБА_1 відмовити.

Клопотання заступника голови суду Московського району м. Бреста Республіки Білорусь задовольнити частково.

Надати дозвіл на примусове виконання рішення суду Московського району м. Бреста Республіки Білорусь від 24 листопада 2014 р. про стягнення з ОСОБА_2 в дохід держави державного мита в сумі 963250 рублів Національного Банку Республіки Білорусь, що дорівнює 1261,86 грн. за курсом НБУ, та витрат повязаних із розглядом справи в сумі 62900 рублів Національного Банку Республіки Білорусь, що дорівняє 82,40 грн. за курсом НБУ.

У задоволенні решти вимог клопотання заступника голови суду Московського району м. Бреста Республіки Білорусь відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом 5 днів шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва

Суддя Д.Г. Губницький