АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 684/2015 р. Головуючий у 1 інстанції - Волокітіна Н.Б.
Доповідач - Мараєва Н.Є.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1.04.2015 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Осмолович В.С.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2014 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Житлово-будівельна компанія

«Управдом»

про стягнення заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2014 р. частково задоволено позов ОСОБА_1 до ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» про стягнення заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди, а саме : стягнуто з ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 2 535 грн. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

Решту позовних вимог залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить це рішення змінити шляхом присудження апелянту відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн., залишку заробітної плати за березень 2014 р. в розмірі 6 680 грн., компенсації за невикористану відпустку в сумі 6 545,45 грн., відшкодування за затримку виплат при звільненні з розрахунку 363,63 грн. за кожен день затримки, починаючи з 01 квітня 2014 р. по дату проведення фактичного розрахунку, а в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, на те, що суд не повно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, згідно довідки про заробітну плату (а.с.70), заробітна плата позивача складала 1800 грн. на місяць, що підтверджується банківською випискою по картковому рахунку позивача (а.с.6) та довідкою ДПІ у Шевченківському районі м. Києва від 4.07.2014 р. (а.с.55).

Що стосується доводів позивача, що його заробітна плата нараховувалась в розмірі 8000 грн. та видавалась готівкою позивачу генеральним директором ТОВ «ЖБК «Управдом» ОСОБА_2, суд першої інстанції обгрнутовано вважав їх необгрунтованими з огляду на наступне.

Так, згідно довідки з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України керівником ТОВ «ЖБК «Управдом» є Сидоренко O.JI., і наказ про звільнення позивача також підписаний директором ТОВ «ЖБК «Управдом» - Сидоренком O.JI (а.с.29-30).

Жодних доказів того, що особа на ім'я ОСОБА_2 має відношення до ТОВ «ЖБК «Управдом» позивачем суду не надано.

Також суд правильно дійшов висновку щодо неможливості взяти до уваги відомості (а.с.9,10), як доказ отримання позивачем заробітної плати в більшому розмірі, ніж в тому, який зазначений в довідці про доходи, що надав представник відповідача, т.я. дані відомості не підписані керівником та бухгалтером відповідача, а тому, є не зрозумілою природа їх походження та вказаних у цих у відомостях відповідних сум, оскільки, в матеріалах справи існують докази щодо отримання позивачем заробітної плати в іншому розмірі, значно меншому, і які є належними доказами по справі.

З матеріалів справи також вбачається, що з приводу розміру заробітної плати, яку отримував позивач, судом був допитаний свідок ОСОБА_4, який працював в ТОВ «ЖБК «Управдом» з літа 2013 р. по квітень 2014 р., який пояснив, що частина заробітної плати виплачувалась на картковий рахунок, а інша заробітна виплата в «конверті» виплачувалась неофіційним директором ТОВ «ЖБК «Управдом» ОСОБА_2

Суд правильно вважав, що ці свідчення не можуть бути взяті до уваги, оскільки, вони спростовуються доказами щодо розміру заробітної плати позивача, що знаходяться в матеріалах справи.

Згідно ст.1 ЗУ «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що після звільнення позивача, відповідач не провів з ним повного розрахунку, то у відповідача перед позивачем існує заборгованість по заробітній платі в сумі 2535 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що до вказаної суми, окрім заробітної плати за березень 2014 р. входить також компенсація за невикористану відпустку.

Таким чином, суд обгрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, і вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 2535 грн.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з позовної заяви, позивач не ставив питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Про дані вимоги заявив представник позивача під час судових дебатів.

Оскільки, під час судових дебатів не можна подавати нові докази, заяву про залишення позову без розгляду, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог (ч.8 ст.193 ЦПК України), то суд правильно дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи вищевикладені вимоги цивільно-процесуального законодавства підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку немає, оскільки, такі вимоги не заявлялись позивачем під час розгляду справи.

Також відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і у цій частині, оскільки, на цій стадії цивільно-процесуальним законом зміна позовних вимог не передбачена.

Згідно ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки, судом встановлено що, позивачу було завдано моральну шкоду, т.я. його життєві устої були порушені в зв"язку із невиплатою заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, то суд, виходячи з вимог розумності та справедливості обґрунтовано вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

Що ж стосується решти позовних вимог, то вони задоволенню не підлягають, оскільки, не ґрунтуються на вимогах закону.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що суд правильно дійшов висновку щодо часткового задоволення позову.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4.11.2014 р. - залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді :