Справа № 466/2417/14 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/783/1161/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я.,Бойко С.М.

секретар - Глинський О.А.

з участю відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування кімнатою АДРЕСА_1 з підстав передбачених ст. 71, 72 ЖК України. Заявою про уточнення позовних вимог позовні вимоги доповнила та просила стягнути з відповідача судові витрати.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2014 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування жилим приміщення, а саме кімнатою АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник відповідача. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим і таким, що прийняте в результаті неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, на основі недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, на основі невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Мотивує тим, що позивач є неналежним позивачем у справі, оскільки право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені. На підставі ч.2 ст. 61 ЖК України, згідно якої договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім»я якого видано ордер. Згідно рішення виконкому Львівської міської ради №400 від 16.05.2008 року, житловий будинок АДРЕСА_1 передано на баланс ЛКП «Тополя-406», а тому саме ЛКП «Тополя-406» могло звернутись з даним позовом до відповідача.

Крім того , в порушення ч.1 ст. 60 ЦПК України, позивач не долучив до матеріалів справи ні ордера про вселення ОСОБА_2 до кімнати АДРЕСА_1, ні договору найму житлового приміщення, укладеного з ОСОБА_2, наявність яких, згідно ст. 58 та 61 ЖК України, є обов'язковою у випадку найму житлового приміщення в будинках державної чи комунальної власності. Крім того, в довідці, копія якої є в матеріалах справи, є посилання на ордер не на кімнату №117 про визнання втрати на користування якою позивач звернувся з позовом.

Позивач, як доказ відсутності ОСОБА_2 у вказаній вище кімнаті понад шість місяців, долучив до матеріалів справи акти, які охоплюють період менше одного місяця. Тобто позивачем також не надано належних та допустимих доказів, які стосуються предмету доказування: факту реєстрації /проживання/ ОСОБА_2 в кімнаті АДРЕСА_1, доказів тривалого періоду не проживання відповідачки у спірному приміщенні, доказів відсутності поважної на це причини.

При розгляді справи в апеляційній інстанції відповідач та її представник доводи такої підтримав.

Інші учасники в судове засідання не з»явились. Належно повідомлені про розгляд справи за апеляційною скаргою, про що до справи долучено розписки про завчасне отримання судової повістки. Про причини неявки не повідомили. Колегія суддів вважає можливим продовжувати розгляд справи у відсутності учасників, які не з»явились , що відповідає вимогам ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем вимог щодо відсутності ОСОБА_2 у кімнаті АДРЕСА_1 понад встановлені строки, за якими зберігається жиле приміщення при тимчасовій відсутності наймача. І у відповідності до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та п. 4.5.1 Положення про Шевченківську районну адміністрацію, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №9 від 06.01.2012 року щодо повноважень, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради є належним позивачем у справі.

Проте в цілому з таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована по АДРЕСА_1, в якій надано ліжко-місце у кімнаті загальною площею 24.02 м.кв. та житловою площею 13,2 м.кв.

Будинок перебуває у власності Львівської міської рада та знаходиться на балансі ЛКП «Тополя-406».

Актами, складеними комісією ЛКП «Тополя-406» 10 січня 2014 року, 28.01.2014 року, 04.02.2014 року, встановлено, що на час перевірки кімнати АДРЕСА_1, ОСОБА_2 не було. Зі слів сусідів, остання не проживає в кімнаті 5-6 років.

Згідно рішення Львівської міської ради №396 від 23.03.2006 року «Про зміну статусу гуртожитку комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги та оформлення договорів житлового найму мешканцям будинку АДРЕСА_1» гуртожитку для проживання сімей на АДРЕСА_1 надано статус житлового будинку /п.1/ . П.2 дозволено Львівській комунальній міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги використовувати 7, 8, 9 поверхи (1-2 блок секції) як гуртожиток для проживання одиноких.

П.3 вирішено Львівській комунальній міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги спільно з Шевченківською районною адміністрацією укласти договори житлового найму з мешканцями, які проживають та зареєстровані у квартирах будинку АДРЕСА_1.

Рішення Львівської міської ради №1049 від 03.10.2008 року «Про розгляд протесту прокурора м. Львова від 01.09.2008 року №786вих» пункти 1, 2 рішення виконавчого комітету від 23.03.2006 року №396 викладено в новій редакції: П. 1 надано статус житлового будинку 1-6 поверхам будівлі на АДРЕСА_1 для проживання сімей; П. 2 надано статус гуртожитку для проживання одиноких 7-9 поверхам будівлі на АДРЕСА_1.

Рішенням Львівської міської ради №400 від 16.05.2008 року «Про передачу житлового будинку АДРЕСА_1 з балансу Львівської комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги на баланс ЛКП «Тополя-406» будинок на АДРЕСА_1 передано баланс ЛКП «Тополя-406». П.2 вирішено департаменту житлового господарства та інфраструктури укласти договори оренди житла з одинокими мешканцями, які проживають на 7, 8, 9 поверхах (1-2 блок-секції) у кімнатах для проживання одиноких.

Гуртожитки, як зазначено у ст. 127 ЖК України, призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Особи, які проживають у гуртожитку, мають право на зайняття в ньому койко-місця і не наділені правом на звернення до суду з вимогами про втрату відповідного права іншими особами.

Як вбачається із матеріалів справи, особи, які наділені таким правом, а саме власник гуртожитку або уповноважений ним орган, а також балансоутримувач (ст. 18 ЖК України), до участі у розгляді справи притягнуті не були, і з самостійними вимогами до суду не звертались.

У ст. 130 ЖК передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитку визначається законодавством України.

Разом з тим, окрім відповідної глави ЖК, зазначене питання врегульоване лише у Примірному положенні про гуртожитки. У розділі VIII Примірного положення про гуртожитки передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України та з урахуванням подібності за змістом правовідносин саме щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ст. ст. 71, 72 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності у гуртожитку особи, якій у ньому надавалася жила площа.

Вирішуючи спори щодо користування житловими приміщеннями у гуртожитках необхідно з'ясовувати правову підставу вселення до гуртожитку та проживання у ньому для вирішення питання щодо поширення на спірні правовідносини положень ЖК України чи ЦК України, так як це право може виникнути із житлових правовідносин, тобто з підстав передбачених ЖК України, а саме ст. 128 ЖК України та Примірним положенням про гуртожитки, так і з цивільно-правових угод, зокрема, укладенням договору оренди житлового приміщення.

Звертаючись з позовом, позивач посилався на ст. ст. 71 та 72 ЖК України, які також були застосовані судом при вирішенні спору.

Відповідно до ст.71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім»ї протягом шести місяців, однак може зберігатись понад шість місяців у випадках передбачених п.п.1-7 абз.3 ст. 71 ЖК України.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому засіданні.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених правових норм, наймача може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні до часу звернення з позовом, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України.

Згідно положень ст.ст.57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин. Зокрема судом не було з'ясовано на якій правовій підставі і на яку кімнату у гуртожитку ОСОБА_2 було видано ордер і чи взагалі такий видавався на кім. 117, оскільки як зазначено у довідці, виданій ЛКП «Тополя-406» за №901 від 17.03.2014 року, ОСОБА_2 видано КМКЛШМД ордер №51 від 04.07.2002 року на вселення у кім. 25, тоді як питання про визнання її такою, що втратила право користування у даній кімнаті не ставилось. Судом не було в достатній мірі перевірено чи було укладено із останньою договір найму кімнати АДРЕСА_1, чи був укладений, після прийняття Львівською міською радою рішення №400 від 16.05.2008 року, договір оренди житлового приміщення, як це передбачалось п.2 даного рішення на якій правовій підставі остання була зареєстровані у кім. 117, про визнання в якій виникло питання визнання її такою, що втратила право користування.

Таких доказів не було надано позивачем і при розгляді справив апеляційній інстанції.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б стверджували, що відповідач відсутня без поважної на те причини у кімнаті АДРЕСА_1 понад встановлені строки, за якими зберігається право на користування житловим приміщенням, оскільки надані в підтвердження позовних вимог акти ЛКП «Тополя-406» охоплюються лише одним місяцем, тоді як такі повинні бути складені протягом строку, який би чітко вказував на відсутність особи у житловому приміщенні понад шість місяців.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги. Рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. 303 , 304, п.2 ч.1 ст.307, п.2 ч.1 ст. 309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - відмовити .

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили .

Головуючий

Судді