У х в а л а

іменем україни

12 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гончара В.П., Касьяна О.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, правонаступником якої є ОСОБА_5, до Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, ОСОБА_6, третя особа - житлово-будівельний кооператив «Локомотив-2», про визнання частково недійсними наказу та свідоцтва, визнання права власності на частину квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_7, який діє від імені ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2006 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 22 вересня 1977 року вона уклала шлюб із ОСОБА_8 У шлюбі народилась донька ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів її чоловіка було прийнято в члени житлово-будівельного кооперативу «Локомотив - 2» (далі - ЖБК «Локомотив - 2» ) та 17 березня 1982 року він отримав ордер на вселення до житлового приміщення в будинку. Зазначений ордер був виданий на сім'ю у складі чотирьох осіб: ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Позивачка зазначала, що 15 листопада 1991 року шлюб між нею та ОСОБА_8 було розірвано, проте вони продовжували проживати однією сім'єю та вести спільне господарство. За період спільного проживання вони у повному обсязі сплатили пайові внески за квартиру АДРЕСА_1. Перший пайовий внесок за вищезазначену квартиру становив 3 000 крб та був сплачений позивачкою за особисті кошти. Після розірвання шлюб, ОСОБА_8 самостійно здійснив пайовий внесок на суму 158,58 крб. Також в період шлюбу ними було сплачено пайові внески у сумі 5675, 65 крб. Позивачка вважала, що її частина паєнакопичення становить 5 837,83 крб, паєнакопичення ОСОБА_8 становить 2 996,12 крб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер. Позивачка разом із дітьми залишилась проживати у АДРЕСА_1. У травні 2006 року позивачка звернулась до правління ЖБК «Локомотив - 2» із заявою про прийняття в члени кооперативу замість її померлого чоловіка. Проте у задоволенні заяви позивачки було відмовлено, оскільки її донька ОСОБА_9 здійснила приватизацію квартири на ім'я померлого ОСОБА_8 та отримала свідоцтво про право власності на зазначену квартиру.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка, із урахуванням змінених позовних вимог, просила суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 21 листопада 2005 року, видане на ім'я ОСОБА_8, визнати частково недійсним наказ Головного управління житлового забезпечення від 15 листопада 2005 року та визнати за нею власності на 66,8 % спірної квартири.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 4 вересня 2008 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 491/1000 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано частково недійсним наказ Головного управління житлового забезпечення від 15 листопада 2005 року.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 21 листопада 2005 року, видане на ім'я ОСОБА_8

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 4 вересня 2008 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, який діє від імені ОСОБА_5, просить суд скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України встановлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина 1 статті 11 ЦПК України).

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд правильно виходив із того, що спірна квартира перебуває у власності ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 26 травня 2006 року, яке скасовано чи визнане недійсним не було. Враховуючи зазначене, підстави для задоволення позову ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири відсутні.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційним судом правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, який діє від імені ОСОБА_5, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.П. Гончар

О.П. Касьян

Д.О. Остапчук