Провадження № 22-ц/773/453/15 Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Карпук А.К.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики у даній справі задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі - 25000 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із зазначеним рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вважав доведеним факт надання позивачем у позику грошових коштів та неповернення відповідачем отриманої суми позики.

Такі висновки суду є правильними та ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Правовідносини між фізичними особами щодо договорів позики регулюються нормами ст.ст.1046-1053 ЦК України.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено і це відповідає матеріалам справи та не оспорювалось сторонами, що 1 грудня 2008 року позивач надав у позику відповідачу ОСОБА_3 25 000 гривень терміном на шість місяців, які останній зобов'язувався повернути вчасно.

На підтвердження договірних зобов'язань між сторонами 1 грудня 2008 року було написано розписку про отримання ОСОБА_3 коштів (а. с. 11), що відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦК України.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами у даній справі виникли договірні зобов'язання, які випливають із договору позики, цей договір є укладеними відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася, і підтверджують досягнення сторонами договору позики згоди відносно всіх його істотних умов.

Відповідач не заперечуючи факту підписання ними договору позики, отримання коштів, покликався як на підставу відмови в позові на пропущення позивачем строків звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України встановлює загальний термін позовної давності тривалістю у три роки.

За змістом розписки, гроші ОСОБА_3 взяв у борг на шість місяців.

Однак розписка свідчить, що сторони погодили, що термін позики можливо буде продовженим у випадку певної домовленості сторін.

В судовому засіданні позивач вказував, що він та ОСОБА_3 перебували у дружніх стосунках. Отримавши в борг 25000 гривень та не повернувши їх протягом шести місяців, як це було обумовлено розпискою, відповідач клопотав про перенесення термінів повернення боргу. Такі доводи позивача відповідачем не спростовані. Відтак між сторонами було досягнуто домовленості, щодо продовження термінів повернення позики, хоча і в усній формі.

В силу ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 стверджував, що він періодично сплачував позивачу відсотки за користування взятими у борг коштами, хоча такі розпискою не передбачені, а в грудні 2014 року повністю повернув 25000 гривень.

Аналізуючи вищенаведену норму закону визнання позивачем наявного боргу це в першу чергу психічне відношення самої особи до даної обставини. Відтак навіть самі по собі пояснення ОСОБА_3 про повне повернення у грудні отриманих у борг коштів, свідчить про його визнання боргових зобов'язань перед ОСОБА_1

Таким чином в силу ч. 1 ст. 264 ЦК України позивачем не пропущені строки позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Разом з тим, відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відтак доводи відповідача про повне повернення у грудні 2014 року 25000 гривень є голослівними та спростовуються оригіналом розписки, яка перебувала у позивача і лише свідчать про визнання ним не виконаних боргових зобов'язань перед ОСОБА_1

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

З врахуванням викладеного задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 25000 гривень, у повній мірі забезпечить права позивача гарантовані йому Конституцією України, з врахуванням норм права, які регулюють дані правовідносини.

Суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: