АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Глущенко Н.Г., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Прудченко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК»

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» про захист прав споживачів, розірвання договору банківського владу, стягнення суми банківського вкладу та процентів, -

встановив:

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Розірвано укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «АКТАБАНК» договір банківського вкладу «КЛАСІК» № В19-2083021/Т від 07.08.2014 року.

Стягнуто із ПАТ «АКТАБАНК» на користь ОСОБА_2 суму банківського вкладу у розмірі 192233,15 грн., яка складається із суми вкладу у розмірі 190000 грн. та нарахованих процентів в розмірі 2233,15 грн., а також стягнуто на користь держави судовий збір у сумі 1922,33 грн.

В апеляційній скарзі товариство просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Приймаючи рішення суд першої інстанції обґрунтовано посилався на приписи ст.ст. 525, 526, 530, 610, 611, 629, 651 ЦК України, та зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором, а ч. 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Згідно до п. 3.3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 03.12.2003 р. № 516 та зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 29.12.2003 р. за № 1256/8577, за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, розміщення юридичними особами вкладів на інших умовах повернення, які вставлені договором.

Відповідно до ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1996 року №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово - кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

Як встановлено судом, 07.08.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу «КЛАСІК» № В19-2083021/Т, згідно якого позивачка розмістила на депозитному рахунку № 0688 грошовий вклад в розмірі 190 000 гривень, строком до 07.11.2014 року включно з нарахуванням відсотків 13 % річних з їх виплатою на умовах, визначених договором.

У відповідності до п. 3.1.2. договору банківського вкладу вкладник має право достроково розірвати цей Договір відповідно до чинного законодавства України, повідомивши про це Банк (письмово) не пізніше ніж за два робочі дні до дати розірвання цього Договору.

Судом встановлено, що 29 серпня 2014 року позивач звернулась до відповідача із письмовою заявою про дострокове розірвання договору банківського вкладу, повернення вкладу та виплату процентів за період з 08.08.2014 року по 09.09.2014 року. Але відповідач договір банківського вкладу не розірвав, банківський вклад позивача та нараховані відсотки не повернув.

Зважаючи на те, що банківський вклад позивачу не повернутий, суд посилаючись і на вимоги ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, прийшов до обґрунтованого висновку що із відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму банківського вкладу у розмірі 190000 грн. та проценти за період із 08.08.2014 року по 09.09.2014 року у сумі 2233,15 грн., а також на підставі ст.88 ЦПК України із відповідача на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 1922,33 грн.

Не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховані положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки у банку запроваджено тимчасову адміністрацію, а тому наявні підстави для застосування порядку повернення вкладів, передбачених саме цим законом.

Відповідно до вимог частин 2 та 3 ст.1060 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору та прийняття рішення судом першої інстанції) за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент.

Отже зазначена норма закону, а також і умови укладеного між сторонами договору не передбачали перешкод для дострокового розірвання договору та отримання суми вкладу.

Як вбачається із матеріалів справи договір банківського вкладу між сторонами був укладений 07.08.2014 року, строком до 07.11.2014 року включно.

Пунктом 3.1.2. цього договору передбачено право вкладника достроково розірвати договір відповідно до чинного законодавства України, повідомивши про це банк (письмово) не пізніше ніж за два робочі дні до дати розірвання цього договору.

Матеріалами справи підтверджено, що 29 серпня 2014 року позивачка звернулась до відповідача із письмовою заявою про дострокове розірвання договору банківського вкладу, повернення вкладу та виплату процентів за період із 08.08.2014 року по 09.09.2014 року. Але відповідач договір банківського вкладу не розірвав, банківський вклад позивача та нараховані відсотки не повернув.

Тоді позивачка реалізувала своє право та звернулась до суду із позовом 10 вересня 2014 року, тобто ще до прийняття постанови Правління НБУ від 16.09.2014 року про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, та прийняття рішення виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про виведення банку з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації у банку із 17 вересня 2014 року (а.с.19,27-28).

За таких обставин відсутні підстави для застосування положень глави 16 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та розділу 8 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" щодо порядку задоволення вимог до банку. А тому обраний позивачем спосіб захисту прав у вигляді розірвання договору та стягнення із відповідача коштів за депозитним вкладом був заявлений до суду, ще до запровадження ліквідаційної процедури у банку, та не суперечить вимогам ст.ст. 651, 1058,1060 ЦК України.

Пояснення представника банку у суді апеляційної інстанції про те, що банківська ліцензія ПАТ «АКТАБАНК» була відкликана 15 січня 2015 року, а вклад позивачки є штучно створеним для незаконного отримання відшкодування за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Банківська ліцензія ПАТ «АКТАБАНК» була відкликана 15 січня 2015 року, тобто після прийняття рішення судом першої інстанції, а тому відсутні підстави для застосування положення ст.ст.45,49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", на які посилається представник банку.

Також відповідач у суді першої інстанції, та у апеляційній скарзі не зазначав про те, що вклад позивачки є штучно створеним, та не надавав належних доказів, відповідно до вимог ст.ст.11,128,137 ЦПК України.

Також підставою для задоволення апеляційної скарги не можуть бути доводи про те, що позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Заявлені позовні вимоги про захист прав споживачів, розірвання договору банківського владу, стягнення суми банківського вкладу та процентів є вимогами про захист порушених, оспорюваних прав, що виникають із цивільних відносин, а тому розглядаються в порядку цивільного судочинства, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України.

Всі ці доводи відповідач не вказував при розгляді справи у суді першої інстанції та не зазначав про них у апеляційній скарзі, не надавав відповідних доказів, та не зазначив поважності причин їх ненадання, а тому вони не були предметом судового дослідження і не можуть бути підставою для висновку про недотримання судом законодавства щодо порядку повернення вкладів, відповідно до вимог ст.ст.11,60,128,137 ЦПК України.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із цього часу.

Судді: