У Х В А Л А

Іменем України

24 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівЧУЖІ Ю.Г., КОЖУХ О.А.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_4, до Мукачівської міської ради Закарпатської області про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 9 липня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

05.06.2014 ОСОБА_3, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_4, звернулася до суду з указаним позовом до Мукачівської міськради і мотивувала його таким. Позивач є власником земельної ділянки, що знаходиться на території домоволодіння за адресою АДРЕСА_1. На цій ділянці у кінці 1960-х років були самовільно збудовані два гаражі, будівництво яких відповідає санітарним, пожежним та будівельним нормам. Місцезнаходження гаражів підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, де вони позначені літерами «Д» (великою) і «д» (малою). 11.05.2011 позивач звернувся до КП «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» з метою отримання відомостей про реєстрацію права власності на гаражі, на що отримав відповідь про відсутність таких даних. Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 182, 328, 331, 376, 392 ЦК України, на інші норми законодавства щодо набуття та реєстрації за вимогою власника права власності на нерухоме майно, розташоване на її земельній ділянці, вважаючи себе фактичним власником гаражів, оскільки здійснювала їх будівництво та користується ними, ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на самовільно збудовані гаражі на території домоволодіння в АДРЕСА_1.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 09.07.2014 у позові відмовлено.

Позивач рішення суджу оскаржив, вважає його незаконним та необґрунтованим, посилається загалом на ті ж доводи, якими обґрунтовувався позов. Крім того, вважає помилковою позицію суду щодо неможливості визнання та реєстрації права власності на гаражі з посиланням на те, що вони є приналежністю головної речі (житлового будинку). Просить рішення скасувати, позов - задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого.

Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), сторони зобов'язані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60, ст. 179 ч. 1 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо набуття права власності на нерухоме майно.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 182, 316, 317, 319, 328 ЦК України, право приватної власності на нерухоме майно набувається в порядку, визначеному законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом; право власності та інші речові права на нерухому річ, в т.ч., його виникнення підлягає державній реєстрації.

Власник земельної ділянки має право на її забудову, набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно, однак, право на забудову здійснюється власником за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням, правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються ст. 376 ЦК України (ст. 375 ЦК України).

Положення ст. 376 ЦК України передбачають, зокрема, що: будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч. 1); право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3); на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5). Положення ст. 105 ЦК Української РСР (1963 р.), що були чинними на указаний позивачем час самовільного зведення споруд, теж не допускали самовільного (самочинного) будівництва господарських і побутових будівель та споруд, за загальним правилом такі споруди підлягали знесенню громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок.

З урахуванням вищевказаних норм закону, положень ст. 8 ч. 1, ст. 331 ч. 2, ст. 376 ч. 7 ЦК України, ст. 2 ч. 1, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1 п. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», можливість державної реєстрації та виникнення права власності на нерухоме майно пов'язується, зокрема, з дотриманням будівельних норм і правил і, відповідно, з прийняттям нерухомого майна до експлуатації.

Встановлено, що 18.04.2014 ОСОБА_3 видано Свідоцтво серії САК № 993970 про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,0293 га з кадастровим номером :01:002:0768, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, право власності на земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 7-9). Схеми, яка б відображала параметри земельної ділянки (розташування, конфігурацію, межі, площу), у справі немає.

З технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 випливає, що будинок складається з двох квартир, власником квартири № 1 є ОСОБА_3, власником квартири № 2 є ОСОБА_6, на експлікації земельної ділянки, що належить до будинку, позначені житловий будинок (літ. «А»), а також гараж (літ. «Б»), сарай (літ. «В»), сарай (літ. «г»), сарай (літ. «Г»), гараж (літ. «Д»), гараж (літ. «д») (а.с. 10-11). Відображена в технічному паспорті земельна ділянка в плані не розділена, у справі немає даних, які б вказували на належність конкретним власникам квартир у будинку відповідних об'єктів, що позначені на експлікації, на розташування конкретних об'єктів на земельних ділянках (частинах двору), що перебувають у власності (користуванні) відповідних власників квартир.

У висновку про вартість об'єкта оцінки, складеному суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_7 станом на 19.04.2013, містяться дані про те, що «споруда, в якій розміщено гараж літ «Д» та гараж літ «д» мат стін: цегла, не штукатурений, стан: ветхий, без перекриття, мат даху: металевий лист, побудов в 1960-1965 рр, без фундаменту. потребує ремонту»… «ринкова вартість 27000 грн. без врахування ПДВ» (а.с. 12).

У контексті пред'явленої вимоги у справі немає належних і допустимих доказів щодо предмету доказування, зокрема:

щодо відповідності гаражів, про які йдеться, поняттю конкретного нерухомого майна, про визнання права власності на яке ставиться питання: гаражі не мають фундаменту, перебувають у незадовільному технічному стані, у позові йдеться про два гаражі, тоді як у висновку про вартість об'єкта оцінки йдеться про одну споруду, в якій розташовані два гаражі, тож немає належних даних про ці об'єкти (є вони капітальними будівлями чи тимчасовими спорудами, якою є кількість будівель чи споруд, які їхні технічні характеристики тощо);

щодо розташування гаражів на земельній ділянці позивача та взагалі щодо пов'язаності останнього з гаражами, в т.ч., про будівництво, використання гаражів;

щодо відповідності нерухомого майна державним будівельним, санітарним, протипожежним нормам і правилам, щодо можливості використання майна саме як гаражів та можливості прийняття їх до експлуатації в такій якості.

Беручи до уваги, що будинок, до якого належить земельна ділянка (двір) із розташованим на ній спірним майном, двоквартирний, є співвласник будинку, а дані про реальний поділ земельної ділянки та порядок використання належної до будинку ділянки обома співвласниками будинку відсутні, слід констатувати, що спір стосується цивільних прав і обов'язків іншого співвласника будинку, який не брав участі в справі у відповідному процесуальному статусі.

До участі в справі про визнання права власності на самочинно зведене нерухоме майно залучаються також відповідні органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, до компетенції яких входить вирішення питань щодо прийняття нерухомого майна в експлуатацію, здійснення архітектурно-будівельного контролю.

Вищенаведені обставини належало враховувати та доводити саме позивачу, на якому лежить обов'язок доказування позову. Оскільки відповідні обставини не були доведені у передбачений законом процесуальний спосіб, доводи позову ґрунтуються на припущеннях і в суду першої інстанції не було підстав для висновку про дотримання передбачених ст.ст. 375, 376 ЦК України вимог, необхідних для задоволення позову. Суд не мав підстав для висновків про наявність відповідного нерухомого майна, його дійсне розташування, характеристики, про дотримання щодо майна будівельних та інших норм і правил, зрештою, про зведення споруд позивачем, а відтак - для висновку, що визнанням права власності не порушуватимуться права інших осіб, з яких відповідач, до того ж, заперечував проти задоволення позову.

За приписами ст. 26 Закону України «Про основи містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. У зв'язку з цим звернення до суду на захист порушеного (невизнаного, оспореного) права (ст. 15 ч. 1, ст. 16 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України, ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 п. 1 ЦПК України) з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Між тим, у справі немає доказів звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю по прийняття об'єкта до експлуатації.

У справі, що розглядається, немає ані даних про час набуття позивачем права власності на частину будинку, ані даних про час зведення споруд (споруди), які в позові названі гаражами, є лише дані про набуття у власність земельної ділянки, які хоча і не пов'язують безспірно ділянку з гаражами, проте, слугують підставою позову та пояснюють посилання на норми ЦК України (2003 р.). За таких умов, що не дають можливості пов'язати певні факти з конкретним часом, вказівка суду в рішенні на правовий статус гаража як приналежності головної речі (будинку) (ст.ст. 186, 381 ЦК України), у зв'язку з чим положення ч. 5 ст. 376 ЦК України не є підставою для визнання за власником житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудований гараж, що був зведений після набуття особою права власності на будинок, вірна. Водночас це не позбавляє позивача права поставити перед відповідними органами питання про прийняття об'єкта (об'єктів) у експлуатацію, а у разі відмови - звернутись з відповідним позовом до суду. Залежно від встановленого (конкретні обставини щодо набуття права власності на частину будинку, на землю, розташування об'єктів на одній чи на різних земельних ділянках і т.ін.), позивач не позбавлений можливості захищати порушене, невизнане або оспорене право у передбачений законом спосіб, зокрема, в судовому порядку, визначивши для цього належного відповідача (відповідачів).

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію, доводи якої законності рішення суду першої інстанції не спростовують, слід відхилити, рішення суду про відмову в необґрунтованому, недоведеному та передчасному позові - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_4, відхилити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 9 липня 2014 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді