АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4252 Головуючий у 1 інстанції -Фролова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Поливач Л.Д.,Побірченко Т.І. .

при секретарі Бугай О.О.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Надра» про стягнення процентів за користування грошовими коштами

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, який під час розгляду справи уточнювала в частині зменшення позовних вимог та який обґрунтовує тим,що 17 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Надра» укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) "Золотий вклад для фізичних осіб", за яким на депозитний рахунок передано банківське золото у зливках 999,0 проби: десять зливків по 100 грам, два зливка по 20 грам і один вагою 1 грам, всього 1051 грам банківського золота строком до 17 вересня 2009 року з виплатою 5 % річних. Крім того,в цей же день між ОСОБА_2 та банком укладено договір застави майнових прав на банківський вклад по вищезазначеному договору та договір уступки права вимоги № 489п/99/2008-840 від 17 вересня 2008 року. Вищевказані договори були укладені в забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов‛зань за кредитним договором від 17 вересня 2008 року.8 лютого 2010 року ОСОБА_2 запропонував відповідачу повне дострокове погашення кредиту і просив повернути вклад, однак відповіді на письмове звернення не отримав. Листом від 11 червня 2010 року його повідомлено, що 8 лютого 2010 року банк на підставі договору застави та договору про уступку продав частину вкладу в кількості 629,47 грам банківського золота.1 жовтня 2012 року усі права, що випливають з вищевказаного депозитного вкладу було уступлено на її позивачки користь за договором про уступку права вимоги. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 квітня 2012 року договір застави та договір уступки права вимоги від 17 вересня 2008 року були визнані недійсними, а рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 5 лютого 2013 року на її користь з банку було стягнуто 269 239,56 грн. вартості безпідставно набутого депозитного вкладу,яке виконано 8 січня 2014 року.

З посиланням на зазначені обставини та у зв'язку із тим, що відповідач безпідставно користувався депозитними коштами у період з 13 червня 2012 року по 08 січня 2014 року позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 19 251,99 грн. процентів за користування грошовими коштами та 4 846,31 грн. 3 % річних, а всього 24 098,30 грн.

Справа переглядалася судами неодноразово і останнім рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2015 року ОСОБА_1 в задоволені позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

На обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема,що судом завідомо невірно визначений предмет спору і внаслідок цього правова оцінка надана обставинам, які не мають відношення до спору, а правовідносинам, що визначені як підстава позовних вимог, взагалі не наданої будь-якої правової оцінки, тому,вважає,що спір по суті судом не розглянутий, чим порушено конституційне право позивача на судовий захист.

Вважає помилковими посилання суду першої інстанції на правовідносини сторін в період з 17 вересня по 31 грудня 2009 року,оскільки позивачка не заявляла позов про стягнення процентів з користування банківським вкладом у золоті ні за цей період,а ні за будь-який інший, оскільки предметом позову у цій справі є стягнення відсотків у розмірі облікової ставки НБУ за користування відповідачем безпідставно набутими з продажу вкладу грошовим коштами у гривні за період з 13 червня 2012 року по 8 січня 2014 року.

Як було зазначено вище депозитний договір у золоті закінчив свою дію 17 вересня 2009 року і 31 грудня 2009 року банк перерахував вклад у банківських металах з вкладного на поточний (картковий рахунок) вкладника. Таким чином, депозит у золоті був у власності вкладника та перебував на поточному (картковому) рахунку до 08 лютого 2010 року, але 8 лютого 2009 року банк в одноособовому порядку продав вклад у банківському металі - золоті за 170 388,85 грн., які обернув на свою користь.

Факт безпідставного набуття вказаної суми грошей у власність, яка виручена продажу депозиту та факт перебування цих грошей у відповідача у період з 08 лютого 2010 року по дату фактичного повернення підтверджені судового рішення 08 січня 2014 року.

Позовні вимоги обгрунтовані фактом користування відповідачем безпідставно набутою сумою у 170 388,85 грн., яка виручена від продажу депозиту у золоті, за період з 13.06.2012 року (дата коли судовим рішенням встановлено безпідставність продажу вкладу та дата в яку банк дізнався про це) по 08.01.2014 року і матеріально-правовою підставою позову визначена ч. 2 ст. 1214 ЦК України, яка прямо встановлює платність користування безпідставно набутим майном.

З огляду на зазначене, апелянт вважає, що суд безпідставно та на порушення закону,відмовив у позові та вважав, що нарахування «процентів за вклад» можливо у період дії договору, застосував норми матеріального права,які регулюють договірні правовідносини - ст. 631 ЦК України та не застосував закон який підлягає застосуванню до спірних правовідносинах,а саме ст. 1214 ЦК - користування безпідставно набутими коштами. Окрім цього, є помилковими висновки суду щодо відсутності у позивачки права на нарахування 3 % річних за користування банківським вкладом у золоті, коли позов про це також не заявлявся.

В судове засідання суду апеляційної інстанції позивачка та її представник не з'явилися, про розгляд справи повідомлені за законом належно, причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Представник ПАТ «Надра» проти апеляційної скарги заперечував,просив її відхилити та вважав,що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням закону. Підтримав подані банком письмові заперечення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно доч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ч.3 ст.533 ЦК використання іноземної валюти,а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках,порядку та умовах,встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Надра» (яке є правонаступником ПАТ «Надра») укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) "Золотий вклад для фізичних осіб №876973/04-Д, за яким на депозитний рахунок № 876973/04-Д було передано банківське золото у зливках 999,0 проби: десять зливків по 100 грам, два зливка по 20 грам, один зливок 10 грам і один вагою 1 грам, всього 1051 грам банківського золота, що складає 33,79 тройських унцій, строком до 17 вересня 2009 року з виплатою 5 % річних.

Крім того, в цей же день ,17 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Надра» укладено договір застави майнових прав на банківський вклад по вищезазначеному договору та договір уступки права вимоги № 489п/99/2008-840 від 17.09.2008 р. Вищевказані договори були укладені в забезпечення виконання ОСОБА_2 кредитного договору № 489п/99/2008-840 від 17 вересня 2008 року також укладеного з ВАТ «Надра».

Згідно листа банку від 11 червня 2010 року за № 1235 вбачається, що кредит, у строк вказаний у кредитному договорі № 489п/99/2008-840 від 17 вересня 2008 року, не сплачений, заборгованість станом на 08 лютого 2010 року складала 21 297,54 доларів США, а тому 08 лютого 2010 року в односторонньому порядку банком на підставі договору застави було здійснено продаж золота в кількості 20,24 тройських унцій на повне погашення кредиту.

Відповідно до Договору уступки права вимоги від 01 жовтня 2012 року усі права, що випливають з вищевказаного депозитного вкладу було уступлено на користь позивачки ОСОБА_3

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 лютого 2013 року з відповідача на користь позивача стягнуто 269 239,56 грн. вартості безпідставно набутого депозитного вкладу.

02 серпня 2013 року ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню рішення суду на підставі виконавчого листа від 18 липня 2013 року, а 08 січня 2014 року з банку стягнуто вищезазначену суму коштів, що підтверджується листом від 09 січня 2014 р. за № 13-4-26.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволені позову суд першої інстанції,встановивши приведені обставини виходив з того, що її вимоги не ґрунтуються на законі та заявлені без достатніх підстав. Суд вважав, що строк дії банківського вкладу,укладеного за договором банківського вкладу 17 вересня 2008 року, закінчився 17 вересня 2009 року і оскільки сума вкладу була перерахована на рахунок ОСОБА_2 31 грудня 2009 року, тому періодом за який можуть нараховуватися проценти за вклад слід вважати з 17 вересня 2009 року по 31 грудня 2009 року.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Стосовно посилань представника позивачки на те,що є невірними висновки суду про те, що нарахування процентів за вклад можливо у період дії договору,колегія суддів вважає,що ці доводи не ґрунтуються на законі, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що дана цивільна справа розглядалась судами неодноразово і рішення Шевченківського суду м. Києва від 10 квітня 2014 року,яким позов ОСОБА_3 було задоволено,ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 8 жовтня 2014 року скасовано і справа направлялась на новий судовий розгляд.

Згідно з ч.4 ст.338 Цивільного процесуального кодексу України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Як вбачається судом касаційної інстанції зроблено висновки, зокрема, що судами першої та апеляційної інстанції правильно встановлено,що строк за який можуть бути нараховані проценти є з часу закінчення дії банківського вкладу закінчився - з 17 вересня 2009 року, до часу перерахування банком на рахунок ОСОБА_2 - до 31 грудня 2009 року,а тому ці обставини свідчать про безпідставність заявлених вимогу зв'язку з чим у позові мало бути відмовлено по суті саме з цих підстав, а не з підстав пропуску строку позовної давності.

Окрім цього,суд касаційної інстанції звернув увагу,на неможливість застосування до спірних правовідносин ст.625 ЦК України, оскільки зобов'язання за договором банківського вкладу були виражені в банківському металі - золоті, що не є грошовим зобов'язанням(постанова ВСУ №6-38цс14 від 15.04.2014).

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції спірні правовідносини виникли з договору строкового банківського вкладу (депозиту) в банківських металах «Золотий вклад для фізичних осіб» від 17.09.2008року, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ «КБ «Надра».

Пунктом 2.3 Договору визначено строк вкладу 12 місяців ('365 днів) та дату повернення вкладу -17.09.2009., з процентною ставкою 5% річних (п.2.4).

Відповідно до п.3.4.6 Договору банк зобов'язується повернути вкладникові вклад та сплатити нараховані за ним проценти,шляхом видачі через касу банку зливків банківських металів. У випадку не отримання вкладником банківського металу по цьому договору в дату, зазначену у п.2.3 договору вкладу, сума вкладу та нарахованих процентів в банківських металах на наступний день перераховується на поточний рахунок вкладника в банківських металах і в такому випадку з моменту зарахування вкладу та процентів на рахунок і вклад вважається повернутим вкладнику.

31.12.2009 вклад та нараховані проценти були перераховані з вкладного на поточний рахунок ОСОБА_2

Таким чином, судом першої інстанції обгрунтовано встановлено,що період за який могли нараховуватися проценти на вклад - з 17 вересня до 31 грудня 2009 року.

На підтвердження таких висновків та про відсутність підстав для задоволення вимог щодо стягнення 3% річних, судом першої інстанції вірно застосовані правові позиції,викладені в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України по справі № 6-21цс14 від 02.04.2014 р.,про те, що зобов'язання за договором банківського вкладу в банківському металі - золоті не є грошовим зобов'язанням, оскільки в ньому не передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, тому до таких правовідносин положення статті 625 ЦК України не застосовуються., а тому вимога про стягнення з відповідача 3 % річних задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене суд правильно, у відповідності до встановлених обставин та вимог закону не погодився з доводами представника позивача про те, що банк безпідставно користувався депозитними коштами у період з 13 червня 2010 року по 08 січня 2014 року.

Колегія суддів погоджується також з доводами представника банку та вважає за необхідне їх викласти на спростування доводів апеляційної скарги.

Так, за умовами договору вкладник передав, а банк прийняв саме банківський метал і зобов'язався виплатити вкладникові після спливу 12 місяців вклад разом зі сплатою процентної ставки (5 % річних) шляхом видачі через касу банку зливків банківських металів,а тому повернення банківського металу (тройських унцій) не є грошовим зобов'язанням.

Грошове зобов'язання це зобов'язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.

До грошових зобов'язань відносяться зобов'язання щодо сплати податків, зборів (обов'язкових платежів), страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов'язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов'язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях.

Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що банківські метали є окремим видом валютних цінностей.

Відповідно до ст.1 вищевказаного Декрету банківські метали - це золото, срібло, платина, метали платинової групи, доведені (афіновані) до найвищих проб відповідно до світових стандартів, у зливках і порошках, що мають сертифікат якості, а також монети, вироблені з дорогоцінних металів.

Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року №516, передбачено, що банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у банківських металах, якщо вкладний (депозитний) рахунок відкритий у банківських металах, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника у національній валюті (пункту 1.5 глави 1).

Тобто банківські метали не являються грошима, платіжним засобом, їх обіг обмежений та регулюється спеціальними нормами законодавства.

Виходячи з вищевикладеного, сторонами по справі укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) в банківських металах, а тому ст.625 ЦК України в даному випадку не підлягає застосуванню до виниклих правовідносин.

При цьому посилання представника позивачки,що дійшовши висновку про те, що до спірних правовідносин не підлягає застосування ст. 625 ЦК, суд застосував ст. 631 ЦК яка регулює правові наслідки порушення зобов'язання, є такими, що не впливають на правильність висновків суду та не заслуговують на увагу, оскільки суд лише послався на цю норму при визначенні поняття строку договору.

Щодо доводів про незастосування судом закону, який,як вважає апелянт, підлягає до застосуванню до спірних правовідносинах, а саме ст. 1214 ЦК - користування безпідставно набутими коштами, ці доводи також не можливо прийняти,оскільки позовні вимоги ОСОБА_3 обгрунтовано та заявлено з інших підстав і справу судом першої інстанції вирішено у відповідності до ст. 11 ЦПК, в межах заявлених позивачкою вимог (а.с.1-5).

Таким чином, ці та інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права,які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору, з огляду на що та відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2015 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів, з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді