УХВАЛА

іменем україни

09 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Головне управління юстиції в м. Києві, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Посилався на те, що відповідно до заповіту від 12 травня 2011 року, складеного його матір'ю ОСОБА_7, він успадкував майно, яке складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Інші 2/3 частини квартири належать позивачу та його сестрі ОСОБА_5 Позивач пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини, у зв'язку з чим йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Позивач вважає, що прийняв спадщину після смерті своєї матері, оскільки на час відкриття спадщини він проживав разом з нею.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено. Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті матері ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 30,80 кв. м, житловою площею 14,90 кв. м.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач належить до кола спадкоємців першої черги, а також є спадкоємцем померлої за заповітом та постійно проживав із спадкодавцем, а тому вважається таким, що прийняв спадщину.

Однак з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна погодитись з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, є матір'ю позивача та третіх осіб: ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження та про смерть (а. с. 10 - 11).

Відповідно до заповіту, посвідченого 12 травня 2011 року державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ковалевською Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 8-1043, ОСОБА_7 все належне їй майно, яке складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, заповідає позивачу (а. с. 8).

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину від 12 травня 2011 року (а. с. 9), інші 2/3 частини зазначеної квартири належать на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (по 1/3 частини).

21 червня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із завою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7, що підтверджується матеріалами спадкової справи (а. с. 37 - зворот).

Постановою державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ковалевської Н.В. від 22 серпня 2014 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за його заявою від 22 серпня 2014 року у зв'язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини та відсутністю факту прийняття спадщини (а. с. 46 -зворот, 47).

Відповідно до ст. 1272 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1272>, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» <nau://ukr08>, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 <nau://ukr/435-15|st1272/> ЦК <nau://ukr/435-15/>. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом.

Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 <nau://ukr/435-15|st1272/> ЦК <nau://ukr/435-15/>), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.

У разі коли після спливу строку для прийняття спадщини та розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (стаття 1272 <nau://ukr/435-15|st1272/> ЦК <nau://ukr/435-15/>), такі спадкоємці мають право вимагати передання їм частки в натурі шляхом перерозподілу майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. При переході за цих обставин спадкового майна як відумерлої спадщини до територіальної громади такий спадкоємець має право вимагати його передання в натурі, а у разі його продажу має право на грошову компенсацію на підставі статті 1280 ЦК.

На порушення вимог ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st212>-214 <nau://ukr/1618-15|st214>, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st315> суди на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили; не встановили фактичних обставин та не зазначили про наявність сукупності обставин, які б давали підставу для задоволення позову.

Разом з тим, як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування <nau://ukr08>», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко