Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2021/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Іванова Н. Ю.
Доповідач Чельник О. І.
УХВАЛА

іменем України

05.11.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Белінської І.М., Франко В.А.

при секретареві: Постоєнко А.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області про позбавлення права користування житловим приміщенням,-

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 09 грудня 1997 року її син ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Кошти на придбання вказаної квартири надала позивач. Оскільки на момент купівлі спірної квартири ОСОБА_2 була громадянкою Росії, її син оформив договір купівлі-продажу квартири на своє ім'я. У вказаній квартирі позивач проживала та була зареєстрована. Проте, 03 червня 2014 року ОСОБА_3 запропонував тимчасово проживати з його сім'єю за адресою АДРЕСА_2 та вона погодилась. Зазначає, що під час спільного проживання із сином, він постійно їй погрожує, вказує, що вижене із будинку. Позивач бажає повернутися проживати за своїм місцем реєстрації, у зв'язку з чим звернулась за захистом свого права до суду.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є одноособовим власником спірної квартири. У 2014 році між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування однокімнатної квартири №96, в будинку АДРЕСА_1. Після укладання договору дарування баба позивача за зустрічним позовом переїхала проживати до свого сина ОСОБА_3 Зазначає, що він в законному порядку набув право власності на квартиру та по теперішній час фактично проживає в ній разом із дружиною та малолітнім сином. Оплату усіх комунальних платежів по утриманню даної квартири позивач здійснює самостійно. Оскільки позивач за первісним позовом постійно разом з його сім'єю не проживала, спільне господарство не вела та добровільно вибула із спірної квартири, вважає, що ОСОБА_2 має бути позбавлена права користування житловим приміщенням.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 липня 2015 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області про позбавлення права користування житловим приміщенням задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням квартири №96 в будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області свого представника у судове засідання не направило. Про час та місце слухання справи повідомлено належним чином. Колегія суддів ухвалила слухати справу у відсутності третьої особи на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, встановлених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вірно виходив з того, що на даний час власником квартири є ОСОБА_4. Позивач не набула самостійного права на житло у належній ОСОБА_4 на праві власності квартирі з підстав, передбачених законом. У зв'язку з чим підстави для задоволення позовних вимог про вселення відсутні. Разом з тим висновок суду про те, що ОСОБА_2 втратила право користування житловим приміщенням відповідає нормам чинного законодавства, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_4 є власником квартири №96 за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 12.01.2014 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідченим приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с.25-26). Право власності на вказану квартиру ОСОБА_4 зареєстровано у встановленому законом порядку.

Згідно з довідкою КП «ЖЕО №4» №2013 у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8. ОСОБА_2, ОСОБА_3, але з січня 2014 року ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації, що підтверджується довідкою начальника КП «ЖЕО №4» (а.с.29). Позивач була зареєстрована у вказаному житловому приміщенні як член сім'ї попереднього власника квартири - її сина ОСОБА_3 На даний час проживає разом з ОСОБА_3 по АДРЕСА_2, про що не заперечувала у судовому засіданні.

За правилами ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України)

Згідно ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.34 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Як зазначено у правовому висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 не набула самостійного права на спірне житло з підстав, передбачених законом (найом, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст.ст. 61, 64 ЖК України), висновок суду першої інстанції про задоволення зустрічного позову є законним і обґрунтованим, оскільки з припиненням права власності особи на жиле приміщення член сім'ї цієї особи втрачає право користування цим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та належним чином перевірив наявні докази, а тому правильно застосував норми матеріального та процесуального права і дійшов обґрунтованого висновку про відмову позивачеві у задоволенні позову із, заявлених нею підстав.

З урахуванням викладеного, відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з наступного дня.

Головуючий:

Судді: