У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І, Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Корд груп» до товариства з обмеженою відповідальністю «Градострой», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Градострой» на рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 23 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 28 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Корд груп» (далі - ТОВ «Корд груп») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 21 червня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Компанія з управління активами «Академія Інвестментс» (далі - ЗАТ «Компанія з управління активами «Академія Інвестментс»), яке діяло від імені та в інтересах відкритого акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ред-Плаза» (далі - ВАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ред-Плаза», пізніше перейменоване в ПАТ), та товариством з обмеженою відповідальністю «Градострой» (далі - ТОВ «Градострой») укладено договір позики № 1, відповідно до якого ТОВ «Градострой» було надано позику у сумі 9 775 тис. грн. зі сплатою 8,5 % річних від суми позики на строк до 20 червня 2012 року включно. З метою забезпечення виконання цього зобов'язання 1 березня 2012 року між ЗАТ «Компанія з управління активами «Академія Інвестментс», в інтересах та за рахунок якого діяло товариство з обмеженою відповідальність «Бізнесінвестресурс» (далі - ТОВ «Бізнесінвестресурс»), і ОСОБА_4 було укладено договір поруки. Позичальник, ТОВ «Градострой», як і поручитель, позикові зобов'язання не виконав, проценти за користування грошима не сплачував.

28 лютого 2014 року між ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ред-Плаза», в інтересах та за рахунок якого діяло ТОВ «Бізнесінвестресурс», та товариством, позивачем, укладено договір про відступлення права вимоги заборгованості за договором позики, оцінене сторонами в сумі 14 931 421 грн 03 коп.

З урахуванням викладеного ТОВ «Корд груп», як новий кредитор, просило стягнути зазначену суму заборгованості за договором позики солідарно з відповідачів.

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 23 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 28 липня 2015 року, позов ТОВ «Корд груп» задоволено. Стягнуто солідарно з ТОВ «Градострой» та ОСОБА_4 на користь ТОВ «Корд груп» заборгованість за договором позики від 21 червня 2007 року в розмірі 14 931 421 грн 03 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Градострой», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати й ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник і поручитель несуть солідарну відповідальність за договором позики, свої зобов'язання не виконали ні первісному кредитору, ні новому кредитору, отримавши повідомлення про заміну кредитора.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду, пославшись також на те, що факт позики документально підтверджено, договір позики не оспорений, а тому має виконуватись.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 21 червня 2007 року між ЗАТ «Компанія з управління активами «Академія Інвестментс», яке діяло від імені та в інтересах ВАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ред-Плаза», та ТОВ «Градострой» укладено договір позики № 1, відповідно до якого ТОВ «Градострой» було надано позику у сумі 9 775 тис. грн. зі сплатою 8,5 % річних на строк до 20 червня 2012 року включно. З метою забезпечення виконання цього зобов'язання 1 березня 2012 року між ЗАТ «Компанія з управління активами «Академія Інвестментс», в інтересах та за рахунок якого діяло ТОВ «Бізнесінвестресурс», і ОСОБА_4 було укладено договір поруки.

Позичальник, ТОВ «Градострой», свої позикові зобов'язання не виконав, проценти за користування грошима не сплачував.

Отже, позикодавцем є ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ред-Плаза», позичальником є ТОВ «Градострой».

28 лютого 2014 року між ЗАТ «Компанія з управління активами «Академія Інвестментс», в інтересах та за рахунок якого діяло ТОВ «Бізнесінвестресурс», і ТОВ «Корд груп» укладено договір про відступлення права вимоги заборгованості за договором позики у сумі 14 931 421 грн 03 коп.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

На підтвердження факту укладення договору позики та передачі грошей позивач, новий кредитор, посилався на те, що ЗАТ «Компанія з управління активами «Академія Інвестментс», яке діяло від імені та інтересах ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Ред-Плаза», первісним кредитором, й ТОВ «Градострой» укладено договір позики і гроші були передані, а підтвердженням факту передачу коштів та наявності заборгованості як позивач, так і апеляційний суд послались на акт звірки заборгованості від 28 лютого 2014 року (а.с. 36).

Разом з тим, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що в п. 1.1. договору позики зазначено лише про те, що позикодавець передає, а не передав власні грошові кошти, а в п. 3.1. договору врегульовано механізм їх передачі - протягом 15 банківських днів у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника.

Таким чином, беручи до уваги те, що договір позики є реальним правочином, укладеним з моменту передання грошей, то факт перадання коштів у майбутньому має бути підтверджений документально.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 липня 2014 року № 6-79 цс 14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

При цьому, враховуючи, що позикодавець та позичальник є юридичні особи, згідно з п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні фінансові документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, а не акт звірки, за яким бухгалтери підприємств лише звіряють бухгалтерський облік.

Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, що згідно зі ст. 34 Закону України «Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)», який діяв на час укладення договору позики, до складу активів венчурного фонду можуть входити боргові зобов'язання. Такі зобов'язання можуть бути оформлені векселями, заставними, договорами позики та в інший спосіб, не заборонений законодавством України. Позики за рахунок коштів венчурного фонду можуть надаватися тільки юридичним особам, учасником яких є такий венчурний фонд.

У порушення зазначених вимог закону та положень ст. 214 ЦПК України апеляційний суд не дав правової оцінки тому, чи можливим є надання позик третім особам за рахунок грошових коштів венчурного фонду та, в разі доведення цього, який правовий наслідок з цього випливає.

Також при перегляді справи апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на вся правовідносини, що виникають у державі, а за чч. 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17) або ГПК України (ст. ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 п. 15 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що суд першої інстанції розглянув вимоги між юридичними особами (договір позики) і між юридичною особою та фізичною особою (договір поруки), які не є взаємопов'язаними між собою, так як зазначені цивільно-правові договори регулюють різні правовідносини.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановлені, судове рішення апеляційного не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Градострой» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 28 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик