АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Заришняк Г.М.

при секретарі Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа : Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачка звернулась до суду з вищеназваним позовом, в якому просила розірвати шлюб з відповідачем та визначити місце проживання дитини з нею .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що сім'я розпалась, останні два роки відповідач проживає окремо, неповнолітній син проживає з нею, вона займається його вихованням, згоди щодо місця проживання дитини вони не досягли, а тому вона просила суд визначити місце проживання дитини з матір'ю .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

В задоволенні вимог про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Позивачка через представника оскаржила рішення в частині відмови в задоволенні позову про визначення місця проживання дитини.

Скарга містить доводи про безпідставне не задоволення цих позовних вимог, оскільки сторони не дійшли згоди з приводу місця проживання дитини. Відповідач відключив квартиру в якій проживає позивач з дитиною від електроенергії для того щоб змусити позивача залишити квартиру, яка належить його брату. Також суд не врахував, що відповідач заперечував, щоб дитина залишилась проживати з позивачкою, тобто між сторонами існує спір.

Відмовляючи в задоволенні вимог про визначення місця проживання дитини з матір'ю суд також порушив декларацію про права дитини від 20 листопада 1959 року, відповідно до якої малолітня дитина, без наявності виключних обставин, не повинна бути розлучена з матір'ю.

В судове засідання апеляційного суду позивач та її представник не з'явились, про розгляд справи повідомлені.

Відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст.3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч.1 ст. 14 СК України здійснення сімейних прав є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

В контексті викладеного слід розуміти, що право матері на утримання - це лише її право. Воно не може бути передане іншій особі, а тому здійснення сімейних прав не може полягати у їх відчуженні іншим особам.

Згідно ст. 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років.

З конструкції даної статті убачається, що батьки можуть домовитися про те, що дитина житиме з одним із них, бабусею, іншим родичем чи в спецшколі-інтернаті. Такий договір, як і будь-який інший, не може бути змінений за волею одного з батьків.

Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Абзацом другим ч. 1 ст. 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В положенні принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 p., зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини з матір'ю, суд виходив з того, що між сторонами не існує спору щодо того з ким з батьків повинна залишитись дитина.

Проте вказаний висновок суду не відповідає встановленим судом обставинам.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.10.2006 року.

Два останні роки сторони разом не проживають спільне господарство не ведуть, сім'я розпалась.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Хлопчик проживає з матір'ю, яка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1, яка сторонам на праві власності не належить, а належить брату відповідача.

В рішенні районного суду зазначено, що відповідач заперечував проти встановлення місця проживання сина з позивачкою, оскільки він також опікувався сином, коли вони проживали разом, а наданий час позивачка чинить перешкоди в спілкуванні з дитиною.

Такі пояснення відповідача свідчать про те, що сторони не дійшли згоди з ким з батьків після розлучення залишиться проживати дитина.

Тобто між сторонами існує спір , який безпідставно не був вирішений судом.

Висновок про те, що спір про місце проживання дитини, суд розглядає лише тоді, коли дитина утримується одним з батьків за допомогою фізичного чи психічного насильства, не відповідає вимогам закону, - ст.161 СК України, яка такого застереження не містить, а тому суд безпідставно ухилився від вирішення таких позовних вимог.

З врахуванням того, що відповідачем по справі не наведені виключні обставини, за яких дитина може бути розлучена з матір'ю, а також обґрунтовані доводи, які б надавали підстави суду визначити місце проживання дитини з батьком , та враховуючи , що останні роки хлопчик проживає з матір'ю і саме вона займається його вихованням, колегія суддів приходить до висновку, що місце проживання дитини має бути визначено з матір'ю.

Також при визначенні місця проживання дитини з матір'ю, суд враховує ту обставину, що відповідач не заперечував факт відключення квартири в якій проживав його син від електроенергії, з метою змусити позивача залишити житло, що свідчить про неналежне відношення батька до дитини, який зобов'язаний створювати всі умови для її розвитку, а не перешкоджати цьому, шляхом відключення електроенергії.

Таким чином, враховуючи інтереси дитини, її прихильність до матері, яка її виховує та утримує на даний час, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини з матір'ю є обґрунтованими та доведеними.

Суд першої інстанції не повно встановив обставини справи, які мали значення для її вирішення, висновки суду не відповідають цим обставинам, суд порушив норми процесуального та матеріального права, а тому колегія приходить до висновку, що рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вимог про визначення місця проживання дитини з матір'ю.

В іншій частині рішення суду не оскаржено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити .

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року в частині відмови в задоволенні вимог про визначення місця проживання дитини скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Вимоги про встановлення місця проживання дитини задовольнити .

Визначити місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки с.Хотімля, Вовчанського району, Харківської області, за її місцем проживання.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: