Справа № 464/3353/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/783/4443/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д..І.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представників апелянта - ОСОБА_2,

ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, необґрунтованість, незаконність ухваленого рішення. Зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тим обставинам, що укладений Кредитний договір № 50009111 від 27.05.2013 року суперечить чинному законодавству - ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.1054 ЦК України та порушує його права і законні інтереси як споживача, є несправедливим в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання його недійсним.

Вказує, що у Кредитному договорі не зазначені обов'язкові відомості, а тому відсутні підстави вважати, що договір відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин належні норми матеріального права, що зумовило неправильне вирішення спору по суті.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, представників: апелянта - ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідача - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Як встановлено матеріалами справи та судом, на підставі Кредитного договору № 50009111 від 27.05.2013 року, укладеного сторонами, позивач ОСОБА_5 отримав від ТОВ «Порше Мобіліті», що діє як фінансова установа на підставі свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 02.07.2009 року, виданого Державною комісією регулювання ринків фінансових послуг України, фінансовий кредит строком на 60 місяців у розмірі 113868,40 грн., що еквівалентно 13942,50 доларам США, та додатковий фінансовий кредит строком на 60 місяців у розмірі 33688,90 грн., що еквівалентно 4125 доларам США для сплати страхових платежів.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зміст оспорюваного Кредитного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину. Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено.

За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, зключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначені статті встановлюють відповідальність у вигляді можливості розірвання договору з боку споживача, і не містять підстав для визнання договорів споживчого кредиту недійсними.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Як видно з матеріалів справи, укладений Кредитний договір був добровільно підписаний, а відтак, позивач погодився з усіма вказаними істотними умовами, про що свідчить його підпис на кожному аркуші договору та додатків до нього.

Окрім цього, Закон України «Про захист прав споживачів» містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій. Чинне законодавство не передбачає можливості визнання договору недійсним в якості наслідку невиконання банком обов'язку надати позичальнику інформацію, передбачену ст. 11 Закону.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Однак, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно змісту ч. 3 ст. 533 цього Кодексу, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено право фінансових установ на підставі банківської ліцензії на здійснення банківських операцій з іноземною валютою, в тому числі - розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Частиною 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

В основних умовах Кредитного договору зазначено, що сума кредиту складає 113868 грн. 40 коп., а сума додаткового кредиту - 33688 грн. 90 коп. та позивачу було надано кредит в грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте позивач не надав доказів ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції того, що не був належним чином повідомлений про всі умови договору. Як вбачається з Кредитного договору від 27.05.2013 року, позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості договору. Так, в Загальних умовах кредитування, що є додатком до Кредитного договору від 27.05.2013 року, послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки сторін, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору. У графіку погашення кредиту, що також є додатком до Кредитного договору, зазначено розмір всіх додаткових витрат, пов'язаних з виконанням договору, а також графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту.

ОСОБА_5 ознайомився і погодився з усіма умовами кредитування, про що свідчить підписання ним Кредитного договору та додатку «Загальні умови кредитування».

Відповідно до п. п. 1.3; 1.3.1; 1.3.2; 1.3.3; 2.3; 2.4 «Загальних умов кредитування», що є додатком до Кредитного договору, розмір платежів у повернення кредиту та додаткового кредиту визначено в еквіваленті іноземної валюти на моменті виставлення рахунку, та нарахування процентів що здійснюється на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіку погашення кредиту та інше.

Зазначені умови не суперечать діючому законодавству, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач був ознайомлений з умовами повернення кредиту та сплати процентів в національній валюті в розмірі, еквівалентному іноземній валюті на час платежу, та при належній завбачливості, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Отже, погодившись з усіма умовами Кредитного договору шляхом їх підписання, позивач взяв на себе усі валютні ризики, які виникають через застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті чинного на момент встановлення рахунку обмінного курсу банку

В п. 9.5 «Загальних умов кредитування», підписаних позивачем, зазначено, що підписанням Загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що відповідач належним чином ознайомив його з інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також, що позичальник ознайомився з правилами фінансових послуг. Пунктом 9.6 «Загальних умов кредитування» позичальник підтвердив, що йому надано вичерпну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги, про умови додаткових фінансових послуг, пов'язаних з кредитом, та їх вартість.

Доводи позивача про невиконання відповідачем передбаченого законом обов'язку щодо роз'яснення перед укладенням договору всіх його умов, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Як вбачається з Кредитного договору позивач своїм підписом на кожному аркуші договору підтвердив факт, що йому були роз'яснені усі умови договору.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача щодо несправедливості умов договору, наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Як видно із оскаржуваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач діяв добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать його підписи на договорі та додатках.

Графік погашення кредиту до Кредитного договору № 50009111 від 27.05.2013 року містить детальний розпис сукупної вартості кредиту за весь період дії Кредитного договору відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

При підписанні оскаржуваного договору відповідачем дотримано принцип добросовісності, оскільки сторони в п. 1.3 «Загальних умов кредитування» погодили, що кошти у повернення кредиту відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання відповідачем очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу.

Також, колегія суддів вважає, що зміст оспорюваного Кредитного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання договору в цілому недійсним.

Так само не може бути підставою для визнання договору недійсним в цілому й пункт щодо обов'язку позивача сплачувати комісію за надання кредиту.

Відповідність або невідповідність закону вищезазначених пунктів оспорюваного Кредитного договору не має наслідком недійсності інших частин кредитного договору, оскільки договір може бути вчинений і без включення до нього вказаних пунктів.

Питання недійсності вищезазначених пунктів оспорюваного Кредитного договору може бути предметом судового розгляду на підставі ст. 217 ЦК України. Проте, за правилами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог. Позивач не заявляв позовної вимоги про визнання окремої частини кредитного договору недійсним. Тому, колегія суддів вважає, що питання щодо недійсності окремих пунктів оспорюваного договору не може бути предметом розгляду в цьому судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач доказів недійсності Кредитного договору суду не надав.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Решта доводів апеляційної скарги базуються на припущеннях і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Будь- яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, порушень або неправильного застосування норм матеріального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.