АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

Справа №759/15755/13-ц Справа №756/13741/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4141/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.

при секретарі: Басюк Ю.В.

за участю: відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 29 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, підстави якого 20 червня 2014 року були змінені, та просив встановити факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 однією сім'єю в період з 1993 по 2001 роки та визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_5 особисто фактично виконувала з 10 лютого 1998 року по день смерті відчужувачів квартири ОСОБА_7 та ОСОБА_8, зобов»язання за договором довічного їх утримання, що був укладений 10 лютого 1998 року між ОСОБА_9 з однієї сторони, та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 з іншої сторони. Зважаючи на те, що після смерті відчужувачів були порушені права позивача, як фактичного виконавця договору довічного утримання, просила задовольнити позовні вимоги на підставі ст..ст. 60, 70, 71 СК України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року задоволені частково позовні вимоги ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності.

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 із визначенням рівних часток, припинивши право власності ОСОБА_3 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 /та визнавши право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити в повному обсязі.В апеляційній скарзі послався на те, що рішення є необґрунтованим, таким що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

В судове засідання ОСОБА_5 не з»явилася, про день та час розгляду справи повідомлена, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення ( а.с.179), причини своєї неявки суду не повідомила, у зв»язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу у її відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

ОСОБА_3 та його представник апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 лютого 1998 року був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори, згідно з умовами якого ОСОБА_8 та ОСОБА_7 передали у власність ОСОБА_3 належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 зобов»язувався довічно повністю утримувати ОСОБА_8 та ОСОБА_7, забезпечувати їх наглядом та необхідною матеріальною допомогою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_8

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на 1 / 2 частину квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованими, оскільки позивачем доведено укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договору про спільну сумісну діяльність задля цілей у догляді за ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та участі ОСОБА_5 у догляді останніх.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу ( ст..16 Закону України «Про власність», ст..22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське ( фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім»ї чи членами селянського ( фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об»єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю ( п.1 ст.17, ст..18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність»); квартира ( будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім»ї наймача у їх спільну сумісну власність ( ст..8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Згідно з правовою позицією висловленою Верховним Судом України в у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об»єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім»ї ( при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об»єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету; 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв»язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна набутого сім»єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання.

Відповідно до ст..425 ЦК України за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров»я (відчужував), передає у власність другій стороні ( набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов»язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Договір довічного утримання укладено між ОСОБА_8 і ОСОБА_7, з однієї сторони, та ОСОБА_3, з другої сторони. ОСОБА_5 стороною договору довічного утримання не була, а отже зазначений договір не створює для останньої будь-яких прав та обов»язків.

ОСОБА_3 і ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі не перебували, письмового договору про створення спільної сумісної власності не укладали.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_5 набула право на квартиру АДРЕСА_1 або її частку.

Надані ОСОБА_5 до справи документи, що підтверджують надання нею в період 2003-2006 років ОСОБА_8, ОСОБА_7 матеріальної допомоги, її участі в організації поховань останніх правового значення для вирішення цього спору не мають. Крім того, не є належними доказами на підтвердження набуття ОСОБА_5 у власність спірної квартири або її частки довіреності видані 30 серпня 2006 року ОСОБА_7, ОСОБА_8 третій особі для оформлення договорів дарування квартири на користь ОСОБА_5

Таким чином, вважати обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо задоволення вимог ОСОБА_5про визнання за нею права власності на 1 / 2 частину квартири АДРЕСА_1. немає підстав.

А тому рішення Святошинського районного суду м.Києва від 29 січня 2015 року в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 29 січня 2015 року про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім»єю не оскаржується.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів , -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року - в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції -залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: