У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дочірнє підприємство Сбербанку Росії» про визнання договору недійсним, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, просила визнати недійсним договір № 8338/980/2 від 20 грудня 2013 року, що укладений унаслідок нечесної ділової практики та введення споживача в оману; зобов'язати публічне акціонерне товариство «Дочірнє підприємство Сбербанку Росії» (далі - ПАТ «ДП Сбербанку Росії») вчинити дії, а саме: визначити рахунок для здійснення платежів за кредитним договором, з якого не буде стягуватись комісія; внести зміни до кредитного договору, зазначивши в ньому всі обов'язкові умови, визначені у нормативних актах Національного банку України; відновити становище, яке існувало до протиправного списання з її рахунку сум, призначених для погашення боргу за кредитним договором, шляхом зобов'язання відповідача перерахувати проценти за кредитом, погашення основної суми боргу та несплаченого залишку за кредитом відповідно до дат та сум внесених нею грошових коштів на погашення кредиту без урахування нарахованих сум пені та комісій; відшкодувати моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 20 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ДП Сбербанку Росії» укладено кредитний договір № 20810-ФО/2012/98, в якому визначено суму щомісячного платежу, графік платежів та номер розрахункового рахунку банку для погашення кредиту. Пунктом 2 додатку № 1 до цього договору визначено, що позичальник не сплачує банку комісійних винагород за розрахунково-касове обслуговування, що пов'язане з погашенням кредиту та процентів за ним.

Одночасно з укладенням кредитного договору сторони також уклали договір № 8338/980/2 щодо відкриття поточного рахунку НОМЕР_1 та здійснення розрахунково-касового обслуговування на умовах, передбачених цим договором та відповідними пунктами Умов, встановлених банком.

Умови підписаного нею договору № 8338/980/2 не суперечили пункту 2 додатку № 1 до кредитного договору.

Вона належним чином виконувала умови кредитного договору, але з березня 2013 року їй почали телефонувати працівники банку та вимагати погашення комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 10 грн.

Із метою уникнення проблем щодо погашення заборгованості з червня 2013 року вона щомісяця збільшувала розмір обов'язкового платежу на 10 грн.

Після внесення платежів 19 вересня та 2 жовтня 2013 року їй додатково нарахували 0 грн 15 коп., а після внесення платежу 18 листопада 2013 року - 9 грн 85 коп.

Після цього їй стало відомо, що банк усупереч умовам кредитного договору протиправно використовував сплачені нею грошові кошти, а саме: безпідставно стягнув комісію у розмірі 10 грн, комісію за поповнення рахунку іншою особою 19 вересня та 18 жовтня 2013 року, але в платіжних документах за вказані дати зазначено її прізвище та ініціали.

Крім того, банк протиправно нарахував та стягнув із неї пеню за невиконання зобов'язань за кредитним договором за рахунок сплачених сум на погашення заборгованості за кредитом.

Такі дії відповідача вчинено з грубим порушенням п. п. 4, 6 ч. 12 ст. 11, ст. ст. 15, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та умов кредитного договору. Зокрема, банк порушив право на необхідну та достовірну інформацію, а саме: не зазначив у кредитному договорі відомості про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або овердрафту, умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; не надав детальний опис сукупної вартості кредиту з урахуванням інших фінансових зобов'язань споживача, всіх комісій банку, що пов'язані з погашенням кредиту (у тому числі за розрахунково - касове обслуговування); стягнув суми, які не передбачено кредитним договором, що є здійсненням нечесної підприємницької практики; надав неповні, неточні та неправдиві відомості для споживача банківських послуг у договорі, що полягає у фактичному стягненні коштів за розрахунково - касове обслуговування коштів, які внесено для погашення кредиту за договором № 8338/980/2 щодо відкриття рахунку НОМЕР_2, який укладено внаслідок введення її в оману; уклав із нею договір № 8338/980/2 щодо відкриття рахунку НОМЕР_2, шляхом введення її в оману.

Наслідком порушення банком її прав є завдання їй прямих збитків у вигляді нарахування не передбаченої умовами договору комісії за розрахунково - касове обслуговування, пені, відсотків, а також збільшення суми непогашеного кредиту.

Моральна шкода полягає у необхідності постійно відвідувати відділення банку для погашення неіснуючої заборгованості та зухвалих діях працівників банку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 20 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ДП Сбербанку Росії» укладено кредитний договір № 20810-ФО/2012/98 (далі - Кредитний договір).

Відповідно до п. 4.4 Кредитного договору банк відкриває позичальнику поточний рахунок НОМЕР_1 згідно із договором про відкриття поточного рахунку № 8338/980/Р для зарахування на нього суми кредиту.

20 грудня 2012 року між сторонами укладено Договір № 8338/980/Р щодо обслуговування на умовах пакету продуктів та послуг «Універсальний» в рамках Договору щодо банківського обслуговування, відповідно до п. 5 якого визначено, що за відкриття та обслуговування пакету клієнт сплачує банку комісійну винагороду у розмірі, визначеному відповідними розділами тарифів за пакетами продуктів та послуг у порядку, передбаченому Умовами.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ «ДП Сбербанку Росії» 4 листопада 2013 року надав відповідь на звернення ОСОБА_3, в якій роз'яснив підстави сплати комісійної винагороди згідно із умовами договору та право відмовитись від пакетного обслуговування. Таким чином, позивач не надав доказів на обґрунтування своїх вимог.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із його висновками та залишив ухвалене ним рішення без змін. Апеляційний суд також виходив із того, що банк нараховує позивачу комісію не за розрахунково - касове обслуговування, а за комплекс послуг, який включено до пакету продуктів і послуг «Універсальний» відповідно до п. 5 Договору щодо обслуговування. Доводи позивача щодо ненадання інформації про загальну вартість платежів за кредитом спростовуються графіком повернення кредиту та визначенням сукупної вартості кредиту.

Із висновками судів першої та апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вимоги до рішення суду першої інстанції визначено ст. 215 ЦПК України.

Відповідно до ст. ст. 213, 215 ЦПК України суд першої інстанції повинен дати відповідь на всі доводи та заперечення сторін.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не взяв до уваги підстави визнання кредитного договору недійсним: введення позивача в оману, нечесна підприємницька практика, ненадання позивачу - споживачу необхідної, достовірної та своєчасної інформації відповідно до Закону та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року.

У порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив доводи та заперечення сторін, не дав оцінки усім наданим позивачем доказам, належним чином не мотивував рішення у частині вимог про визнання недійсним договору № 8338/980/2 від 20 грудня 2013 року з підстав порушення банком вимог Закону та введення споживача банківських послуг в оману під час його укладення, а також не виклав мотиви відмови щодо інших позовних вимог, обмежившись висновком про те, що позивач не надав доказів на обґрунтування своїх вимог та загальною засадою цивільного законодавства - свободою договору.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги. Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України не перевірив належним чином кожен із доводів апеляційної скарги ОСОБА_3, їх не спростував та обмежився загальними фразами про те, що суд першої інстанції дав належну оцінку доводам сторін у сукупності із наданими сторонами доказами, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Оскільки допущені судами порушення норм процесуального права унеможливлюють встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду необхідно скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: О.В. Кадєтова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник