АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/286/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : на ухвалу Прокулевич В.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівПодороги В. М. , Василенко Л. І.
при секретаріВолвенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу комунального підприємства «Уманське РЕУ № 3» на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 жовтня 2014 року по справі за заявою комунального підприємства «Уманське РЕУ № 3» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

01 жовтня 2014 року КП «Уманське РЕУ № 3» звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за житлово-комунальної послуги.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 жовтня 2014 року вищевказана заява залишена без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 жовтня 2014 року заяву КП «Уманське РЕУ № 3» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за житлово-комунальні послуги визнано не поданою і повернуто заявнику з усіма додатками.

Роз'яснено, що згідно ч. 1 ст. 101 повернення заяви не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою.

В апеляційній скарзі КП «Уманське РЕУ № 3» просить скасувати ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 жовтня 2014 року як незаконну та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, до суду надійшла заява КП Уманське РЕУ № 3» про видачу судового наказу (а.с. 1) про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Судом встановлено, що подана заява про видачу судового наказу судом першої інстанції була залишена без руху, оскільки на думку суду не відповідала вимогам ст. 98 ЦПК України та ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме заявником не зазначено даних про ідентифікаційний код боржника. Оскільки заявником не були виконані умови, щодо яких заява про видачу судового наказу залишена без руху, тому ухвалою суду вказану заяву визнано не поданою та повернуто заявнику з усіма додатками.

Колегія суддів вважає, що такий висновок районного суду є помилковим із слідуючих підстав.

Ст. 98 ЦПК України визначає форму та зміст заяви про видачу судового наказу, яка подається до суду першої інстанції.

Залишаючи заяву про видачу судового наказу без руху з підстав ст. 98 ЦПК України, суд першої інстанції зазначив лише загальне положення статті та не конкретизував, яким пунктам та частинам відповідної статті не відповідає подана заява, що на думку колегії суддів позбавило можливості заявника вчасно усунути недоліки поданої заяви.

Крім того, залишаючи заяву без руху та повертаючи її з підстав невідповідності ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки заявником не зазначено даних про ідентифікаційний код боржника, судом першої інстанції не звернуто уваги на слідуюче.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Конституції України й ч. 1 ст. 302 ЦК України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012, відповідно до п. 1 якого збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя, таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Тому, враховуючи вищенаведене, надання інформації є можливим за умови дотримання порядку, встановленого чинним законодавством України.

Колегія суддів вважає, що районним судом помилкового не звернуто увагу на ту обставину, що з метою удосконалення інформаційного обміну між судами загальної юрисдикції та контролюючими органами розроблено порядок надання судам загальної юрисдикції інформації про реєстраційні номери облікових карток платників податків боржників та стягувачів, який затверджений наказом ДСА України та ДПС України від 26 лютого 2013 року № 30/44. Відповідно до вказаного порядку, контролюючі органи надають на запити судів загальної юрисдикції інформацію про реєстраційні номери облікових карток платників податків боржників та стягувачів для внесення цих даних до виконавчого документа, що видається відповідно до вимог процесуального законодавства.

Тому, посилання районного суду про невідповідність поданої заяви ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» є помилковим.

Крім того, ВСУ в постанові від 25 червня 2014 року у справі № 6-62цс14 висловив правову позицію, в якій вказав, що відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Крім того, ВСУ у вказаній постанові вказав, що ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» містить вимоги до виконавчого документа, у якому зокрема має бути зазначено й індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 цього Закону у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам ст. 18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Разом із тим п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Тому, за вищевказаних обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали суду є вмотивованими та суттєвими, ухвала суду є помилковою, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з направленням справи до районного суду про вирішення питання щодо прийняття заяви про видачу судового наказу.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 312, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Головуючий :

Судді :