АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І. Б., Чупікової В. В.

секретар Тодоряк Г. Д.

за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсним кредитного договору за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, які діють в інтересах ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 вересня 2015 року,

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору.

Зазначала, що 01 лютого 2008 року нею було укладено із ЗАТ КБ «ПриватБанк» (на даний час - ПАТ «КБ ПриватБанк») кредитний договір №CVX0GA, у вигляді непоновлюваної лінії, за умовами якого вона отримала кредитні кошти на строк з 01 лютого 2008 року по 01 лютого 2028 року включно у розмірі 49 715,00 дол. США, з яких 40000 доларів США було видано на споживчі цілі, 9 715.00 доларів США на сплату страхових платежів; зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.00% та виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Період оплати визначено з «1» по «5» число кожного місяця, а погашення заборгованості за кредитним договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) визначено здійснювати по 458,79 доларів США відповідно до графіку погашення кредиту, що складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії.

Посилаючись на те, що відповідач не надав позивачу як споживачу повної інформації про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, позивач був позбавлений можливості самостійно вибирати страхову компанію, норми договору суперечать Правилам надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, передбачена договором плата за резервування коштів суперечить законодавству, дії банку сприяли введенню позивача в оману щодо дійсної сукупної вартості кредиту, ОСОБА_3 просила визнати кредитний договір недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2, які діють в інтересах ОСОБА_3, просять рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилаються на неповне з'ясування обстави, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що 01 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №CVX0GA, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит на строк з 01 лютого 2008 року по 01 лютого 2028 року включно, у розмірі 49 715,00 дол. США, з якого 40 000 доларів США було видано на споживчі цілі, 9 715.00 доларів США на сплату страхових платежів; зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.00% та виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу (а.с.10 - 15).

Позивачкою не заперечується, що підпис в додатку № 1 до спірного кредитного договору, яким визначено загальну вартість кредиту, належить їй (а.с. 54).

Установлено, що 05 січня 2007 року позивачкою від ПАТ КБ «ПриватБанк» було отримано сертифікат за програмою «Житло в кредит» з отриманням кредиту в сумі 40 000 доларів США під заставу житла з відсотковою ставкою 12,59%, відсотковою ставкою за договором - 1,00% та щомісячним платежем 458,79 доларів США (а.с. 51).

14 січня 2008 року позивачкою було оформлено анкету - заяву (а.с. 52- 53) про видачу їй кредиту на суму 40 000 доларів США.

Зазначеними доказами в їх сукупності спростовуються доводи апелянта про те, що кредитний договір не містить детального опису загальної вартості кредиту та складових, що відповідач не надав позивачу як споживачу повної інформації про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, що норми договору суперечать нормам Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила) і що дії банку сприяли введенню позивача в оману щодо дійсної сукупної вартості кредиту.

Згідно із п. 3.1 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Отже судом першої інстанції встановлено, що позичальник був ознайомлений із умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, графіком платежів, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, про що свідчить його підпис на Додатку № 1 до кредитного договору, анкеті-заяві на отримання кредиту на купівлю нерухомості.

За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позичальник отримав від банку інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилами.

Апелянт посилається на ч. 1 ст. 229 ЦК України як на можливу підставу визнання правочину недійсним.

Проте позивачкою не зазначалися обставини, які мають істотне значення, щодо яких вона помилилася.

З таких правових підстав позов не заявлявся, про що свідчить зміст позовної заяви.

Апелянт посилається на неврахування судом першої інстанції факту зміни банком в односторонньому порядку розміру відсотків за договором.

Проте такі доводи виходять за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З посиланням на ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», вважаючи, що укладений договір містить несправедливі умови, зокрема п. 2.2.7. (страхування предмету іпотеки), апелянт зазначає, що позивачка була позбавлена можливості самостійно вибрати страхову компанію, та була змушена укласти договір з третьою особою, визначеною кредитодавцем.

Такі доводи є необґрунтованими, спростовуються наявними у справі доказами.

Позивачкою не доведено, що вона скористалася правом вибору страхової компанії і що з таким вибором банк не погодився.

З посиланням на пункти 2.2.9, 2.3.8 кредитного договору апелянт зазначає, що вони суперечать п. 3. 6 Правил, оскільки банк неправомірно може у своїх інтересах зараховувати судові витрати, які ще не мали місце і не відомо чи матимуть місце.

Проте такі доводи апелянта ґрунтуються лише на припущеннях, а можлива недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Необґрунтованими є і доводи апелянта про те, що плата за резервування коштів суперечить вимогам ст. 1054 ЦК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З посиланням на п. 5.5 кредитного договору, якою визначено позовну давність у п'ять років, апелянт посилається на помилковість висновку суду першої інстанції про сплив позовної давності.

Проте цей пункт договору стосується позовної давності за певними вимогами банку, а не за вимогами позичальника.

Апелянт наводить певний перелік міжнародних правових норм та робить загальний висновок про те, що дії відповідача як у процесі укладення, так і виконання кредитного договору були спрямовані на порушення прав позивача як споживача фінансових послуг, сприяли введенню останнього в оману щодо дійсної сукупної вартості кредиту як однієї з істотних умов договору.

Однак предметом спору є визнання договору недійсним, що пов'язується з обставинами, що мали місце на час укладення договору, а не на час його виконання.

Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У справі не доведено вчинення позивачкою правочину внаслідок обману зі сторони відповідача.

За умови сумлінності та елементарної обачності позивачка могла і реально мала змогу перед укладенням та під час укладення угоди дізнатися про умови договірних зобов'язань та перевірити їх.

Наведене свідчить, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно з'ясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, які діють в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді : І. Б. Перепелюк

В. В. Чупікова