УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, третя особа: ОСОБА_2, про захист честі, гідності та ділової репутації за апеляційною скаргою Генеральної прокуратури України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до Генеральної прокуратури України, третя особа: ОСОБА_2, про захист честі, гідності та ділової репутації, просив визнати недостовірною і такою, що порушує його особисті немайнові права, інформацію про наявність кримінальних проваджень за фактами злочинів, вчинених ОСОБА_1, а також щодо причетності останнього до привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України, а саме інформацію наступного змісту: «Правоохоронними органами України розпочато ряд кримінальних проваджень за фактами злочинів, вчинених зазначеними нижче колишніми високопосадовцями(…)ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, колишній Радник Президента України;(…)У ході розслідування даних протиправних діянь встановлено факти привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України» та зобов'язати Генеральну прокуратуру України направити лист на ім'я Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки з повідомленням про ухвалене у цій справі судове рішення та направити з таким листом копію цього рішення протягом 10 робочих днів від дати набрання чинності рішенням у цій справі.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 03.03.2014 лист із зазначеним вище змістом за підписом Генерального прокурора України ОСОБА_2 був направлений Генеральною прокуратурою України на ім'я Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки Кетрін Ештон.

Вважав зазначену інформацію негативною, неправдивою та такою, що підлягає спростуванню, оскільки інформація щодо причетності позивача до привласнення державних коштів, а також наявність кримінальних проваджень щодо вчинення ним злочинів порушує принцип презумпції невинуватості.

Справа № 757/23766/14-ц Т.О. Невідома
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/533/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Крім того, звернув увагу, що поширена інформація є твердженням про факти, яких не існувало, які не були перевірені відповідачем, та які не можуть бути підтверджені.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача, інформацію, викладену у листі Генеральної прокуратури України від 03.03.2014 за підписом в.о. Генерального прокурора України ОСОБА_2 ім'я Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки Кетрін Ештон наступного змісту:

«У ході розслідування даних протиправних діянь встановлено факти привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України» стосовно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, колишнього Радника Президента України». Зобов'язано Генеральну Прокуратуру України спростувати протягом 10 робочих днів від дати набрання чинності рішенням вказану інформацію та направити на адресу Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки Кетрін Ештон лист з повідомленням про ухвалене у справі судове рішення. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Генеральна прокуратура України звернулася із апеляційною скаргою, в якій просила рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року в частині задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені позову.

Свої доводи апелянт мотивував тим, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинами справи.

Повідомив, що ГСУ ГПУ здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000228 від 25.02.2014 про організацію високопосадовцями держави та вчинення правоохоронцями перевищення влади і службових повноважень та навмисних вбивств за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27 і ч. 3 ст. 365, ч. 3 ст. 27 і п.п.1,5,12 ч. 2 ст. 115 КК України. Крім того, до ЄРДР під № 0000037 внесено відомості про причетність ряду високопосадовців, у тому числі й колишнього радника Президента України ОСОБА_1, до організації ОСОБА_6 та іншими службовими особами державни перевищення влади та службових повноважень працівниками правоохороних органів за ч. 3 ст. 365 КК України.

В подальшому вказані вище кримінальні провадження були обєднані.

Представники апелянта вказували, що судом першої інстанції правильно встановлено, що зазначена у листі за підписом ОСОБА_2 інформація відповідає фабулам витягів з кримінальних проваджень, що містяться в ЄДРДР. Фраза про те, що у ході розслідування даних протирпавних діянь встановлено факти привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України з ОСОБА_1 не повя'зана.

Також апелянт вказував, що зазначена іфнормація не свідчить про суспільно-небезпечну діяльність позивача, не створює уявлення про нього, як особу, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Посилаючись на вищевикладене, апелянт просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року в частині задоволення позовних вимог і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні представники апелянта доводи апеляційної скарги підтримали, просили скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Крім того, звернули увагу суду на те, що оспорювана інформація має конфіденційний характер.

Представники позивача в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час і місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином за наявною в матеріалах справи адресою.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні в мателіалах справи докази в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з наявних в матеріалах справи доказів 03 березня 2014 року Генеральної прокуратурою України на ім`я Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки Кетрін Ештон був направлений лист за підписом виконуючого обов'язки Генерального прокурора України ОСОБА_2 наступного змісту: «Правоохоронними органами України розпочато ряд кримінальних проваджень за фактами злочинів, вчинених зазначеними нижче колишніми високопосадовцями(…)ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, колишній Радник Президента України;(…)У ході розслідування даних протиправних діянь встановлено факти привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України».

Як вбачається зі змісту даного листа, вказана у ньому інформація стосується особи позивача.

Посилання представників апелянта, висловлені в судовому засіданні, на те, що направлення листа уповноваженій особі щодо обставин розслідування окремих кримінальних проваджень відповідачем не є поширенням інформації не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що під поширенням інформації слід розуміти: викладення в листах, адресованих іншим особам, а також в іншій формі хоча б одній особі.

З огляду на те, що повідомлення оспорюваної інформації, яка стосувалася позивача, відбулося в один із способів, роз'яснення щодо якого містяться у п.15 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р., а саме листом, направленим третій особі, вказане свідчить про відсутність підстав вважати цю інформацію непоширеною.

Посилання представників апелянта на те, що інформація, що містилася у листі від 03 березня 2014 року, є конфіденційною не підтверджені наявними в матеріалах справи доказами.

Статтею 21 Закону України «Про інформацію» встановлено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Крім того, позивачем не ставилося питання про відновлення його прав у зв'язку з поширенням про нього конфіденційної інформації, а вимагається відновлення порушених особистих немайнових прав: честі, гідності та ділової репутації, у зв'язку з поширенням негативної та недостовірної інформації щодо нього.

Частиною 2 статті 200 ЦК України передбачено, що суб'єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією цей Закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Частиною 3 ст. 30 вказаного Закону визначено, що суб'єкти інформаційних відносин звільняються від відповідальності за розголошення інформації з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця інформація є суспільно необхідною.

Позивачем не оспорюється право відповідача на інформування, а звертається увага суду на повідомлення у листі, направленому третій особі, недостовірної та негативної інформації.

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку доводам представників ГПУ про те, що зазначена у листі за підписом ОСОБА_2 інформація відповідає фабулам витягів з кримінальних проваджень, що містяться в ЄРДР, а внесення відомостей до ЄРДР не є визнанням особи винною у вчинені кримінального правопорушення.

Зокрема, вказані доводи обґрунтовано не були прийняті судом, оскільки устатті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Пунктом пункт 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію

Норми ст.68 Конституції України передбачають, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на честь і гідність інших людей.

Статтею 3 Основного Закону передбачено, що честь та гідність визнаються найвищими соціальними цінностями та їх порушення, внаслідок поширення про особу недостовірної інформації, надають особі прав вимагати в судовому порядку спростування цієї інформації та визнання її недостовірною (ст.32 Конституції України, 277 ЦК України).

Однак у інформаційному повідомленні відповідача було чітко зазначено «в ході розслідування даних протиправних діянь встановлено факти привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України» стосовно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, колишнього Радника Президента України.

В порядку п. 5.3. Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, заносяться до Реєстру у випадках, коли стосовно неї приймається одне з рішень передбачених КПК України.

В листі-відповіді на адвокатський запит від 29.03.2014 Генеральною прокуратурою повідомлялося про відсутність кримінальних проваджень у яких громадянину ОСОБА_1 повідомлено про підозру, оголошено в розшук.

Наведені в реєстрі дані, відповідно до п. 2 Розділу І цього Положення, є коротким викладом обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела та попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, які ще потребують перевірки в порядку передбаченому КПК України.

У листі чітко прослідковується логічний зв'язок та пов'язаність речення «У ході розслідування даних протиправних діянь встановлено факти привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України» стосовно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, колишнього Радника Президента України, що в свою чергу дає підстави стверджувати про наявність зв'язку особи позивача з досудовим розслідуванням, й наявність підозр, що позивач вчинив кримінальне правопорушення.

Слід погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що фактичні обставини, які б свідчили про причетність ОСОБА_8 до скоєння кримінального правопорушення, ще підлягають встановленню та дослідженню під час досудового розслідування чи судового розгляду кримінального провадження. Проте, як вірно вказав суд першої інстанції, в силу міжнародних та конституційних принципів особа вважається невинуватою у вчиненні злочину доки її вину не буде доведено в законному порядку (п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 62 Конституції України).

Однак, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, станом на дату складання листа, тобто 03 березня 2014 року, ОСОБА_1 не було повідомлено про підозру у вчиненні злочину за фактом привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України.

В скарзі представник апелянта також посилався на те, що у листі уповноваженій особі Європейського Союзу відповідач інформував її про кримінальні провадження, які розслідуються слідчими підрозділами Генеральної прокуратури України.

Як вбачається з роз'яснень, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що інформація, поширена відповідачем є недостовірною та негативною, оскільки створює уявлення про позивача як особу, яка причетна до вчинення кримінального правопорушення.

Зокрема, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Згідно стаття 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Тому застосування Європейської конвенції та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права є обов'язковим для всіх державних органів України.

Пунктом 38 рішення Європейського суду з прав людини у справі Аллене Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, встановлено, що п.2 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод не може бути перешкодою для влади щодо інформування про розслідування, які ведуться, але вона зобов'язує, щоб влада робила це стримано та делікатно, як того вимагає принцип презумпції невинуватості.

Також у п.41 рішення Європейського суду з прав людини у справі Аллене Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року відзначено, що «в даному випадку деякі з найбільш високопоставлених співробітників французької поліції назвали пана Аллене де Рібемона без будь-яких застережень одним з підбурювачів, тобто співучасників вбивства. Отже, очевидна заява про винність, яка, з одного боку, спонукала громадськість повірити в неї, а з іншого - випереджало оцінку фактів справи компетентними суддями. Отже, порушення статті 6 п. 2 мало місце».

Презумпція невинуватості має призначення не лише оберігати честь і гідність особи від необґрунтованих звинувачень у вчиненні злочину, а й має запобігати формуванню громадської думки щодо винуватості/невинуватості особи за відсутності остаточного судового рішення, тому свобода вираження поглядів та переконань (ст.34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) не є абсолютним правом, а має межі, окреслені правами інших осіб або ж законодавчо встановленими обов'язками (ст.68 Конституції України).

Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Принцип презумпції невинуватості закріплений ч.2 ст.62 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України та встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Таким чином, зважаючи на норми ст.62 Конституції України та ст.2 Кримінального кодексу України, з врахуванням рішення Європейського суду з прав людини, інформація поширена відповідачем про причетність позивача до привласнення значних сум державних активів та їх подальше переведення за межі України, фактично є твердженням про його причетність до злочинів, чим створюється у громадськості негативне уявлення про позивача, як особи, причетної до вчинення кримінального правопорушення, та порушується принцип презумпції невинуватості, закріплений п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

А відтак, суд обґрунтовано визнав доведеним порушення принципу презумпції невинуватості, поширенням інформації у листі на ім'я Верховного представника Європейського Союзу з питань закордонних справ і політики безпеки Кетрін Ештон Кетрін Ештон.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у Постанові від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

А отже інформація, що міститься в листі, що є предметом спору, є негативною і відповідно такою, що порушує права позивача на повагу його честі, гідності і ділової репутації.

Також судом першої інстанції надано належну критичну оцінку твердженням представника відповідача про те, що інформація, повідомлена у фразі «У ході розслідування даних протиправних діянь встановлено факти привласнення значних сум державних активів та їх подальше протиправне переведення за межі України», не пов'язана з інформацією про позивача, повідомленою у другій фразі, тому є такою, що не порушує особисті немайнові права позивача, оскільки обидві фрази розміщені в єдиному інформаційному повідомленні та за своїм змістом і філологічною конструкцією є взаємопов'язаними.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути підставою для його скасування, а тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314,315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Г.В. Крижанівська

Судді: М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва