Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів - Власова С.О., Фазикош Г.В.,

при секретарі - Чучка Н.В.

за участю - ОСОБА_1, представників - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, мотивуючи свої позовні вимоги тим, 26.05.2010 року позивач був звільнений за власним бажанням з посади слюсаря виконробської дільниці станції Чоп, в зв'язку з різким погіршенням стану здоров'я, факт звільнення за власним бажанням стверджується записом в трудовій книжці від 29.08.1983 року №9528498. Після звільнення, того ж року позивач потрапив до Ужгородської районної лікарні м. Чоп з діагнозом психічний розлад та перебуває на стаціонарному лікуванні в Берегівській обласній психіатричній лікарні Закарпатської області. В зв'язку з вище наведеними обставинами позивачу потрібна матеріальна допомога для постійного лікування.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 листопада 2014 року позов ОСОБА_4 про стягнення аліментів, - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на його утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн. щомісячно починаючи з 27.08.2014 року і до зміни матеріального та сімейного стану сторін.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідачка подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, якою просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 листопада 2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Вимоги апелянта мотивовані тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення необґрунтовано з порушеннями норм матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановивши обставини, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи, а тому вважає, що рішення підлягає скасуванню. Зокрема зазначає, що 04.04.2014 року їй виповнилося 19 років, на її утриманні перебуває новонароджена дитина і вона перебуває у відпустці за догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

В судовому засіданні апелянтка та її представник апеляційну скаргу підтримав.

Представник позивача ОСОБА_3 просила відхилити апеляційну скаргу, рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні, колегія приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно приписів ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено в судовому засіданні, що 26.05.2010 року позивач був звільнений за власним бажанням з посади слюсаря виконробської дільниці станції Чоп, в зв'язку з різким погіршенням стану здоров'я, факт звільнення за власним бажанням стверджується записом в трудовій книжці від 29.08.1983 року НОМЕР_1.

Після звільнення, того ж року позивач потрапив до Ужгородської районної лікарні м. Чоп з діагнозом психічний розлад та перебуває на стаціонарному лікуванні в Берегівській обласній психіатричній лікарні Закарпатської області.

При винесенні рішенні суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідачки аліментів на користь її ОСОБА_4, суд послався на ч.1 ст. 202 СК України, згідно якої повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Однак з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Позивачем не надано жодного доказу, що він є непрацездатним. Не надано підтвердження свого скрутного матеріального стану, що свідчив би про потребу в матеріальній допомозі зі сторони доньки.

Позивач отримує соціальну допомогу та забезпечується безкоштовно лікарськими препаратами за рахунок бюджетних коштів.

Протягом 2014 року ОСОБА_4 за безкоштовним лікуванням не звертався.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, у позивача виникла заборгованість перед відповідачкою за несплату аліментів.

Також, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною та виховує малолітню дитину.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3, обов'язок повнолітніх дочки (сина) утримувати своїх батьків не є абсолютним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи та суперечать матеріальному закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, судова колегія, -

Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, - задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 листопада 2014 року - скасувати, ухваливши по справі нове рішення, яким в задоволенні позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його постановлення і може бути оскаржене на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий

Судді