Справа № 389/198/15-ц
Номер провадження 2/404/2340/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого: судді - Бершадської О.В.

при секретарі - Домарецькому Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, яким просить визнати договір позики на суму 20 000 грн. укладеним та стягнути з відповідача на його користь 20 000 грн. боргу та

4 000 грн. - моральної шкоди, а також судові витрати.

Вимоги мотивує тим, що 28.10.2014 року відповідач взяла у нього в борг гроші для своїх власних потреб в сумі 20 000 грн., які зобов»язалася повернути до 10.12.2014 року, про що надала розписку, проте до зазначеного терміну гроші не повернула, на його неодноразові звернення щодо повернення коштів , претензії не реагувала. Більш того, такими діями відповідач завдає йому значної моральної шкоди, в сім»ї через борг виникають сварки із дружиною, так як позичені в борг кошти він міг-би витратити на своє здоров»я, яке в силу його віку потребує підтримки. Моральну шкоду оцінює в 4 000 грн.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, просив задовольнити, на їх обгрунтування послався на обставини які викладені у позовній заяві ( а.с. 2-3).

Відповідач в судове засідання не з»явилась, повідомлялась належно, причини неявки суду не вказала, заяв на відкладення чи заперечень на позов не подавала ( а.с.47).

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог, з наступного.

Так, відповідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Разом з тим особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

При цьому, у ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначав, що між ним та відповідачем виникли договірні правовідносини на підставі договору позики та на підтвердження своїх вимог надав суду оригінал розписки й відповідно просив суд саме визнати договір позики на суму 20 000 грн. укладеним та стягнути з відповідача суму неповернутого боргу за договором позики 20 000 грн.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою та другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як убачається із положень вищевказаних норм матеріального права, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

При цьому, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, частина 2 статті 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Таким чином, документом, що підтверджує укладення договору позики і фіксуючим передачу грошових коштів може виступати розписка, яка повинна бути оформлена також у письмовій формі. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов'язком наступного повернення. Відсутність такої умови є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів.

Таким чином, з аналізу норм матеріального права, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дату отримання коштів.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, досліджуючи боргову розписку, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа.

Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Зокрема, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Суду надано позивачем оригінал розписки від 28.10.2014 року, згідно якого вбачається, що ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 під реалізацію курточки 30 шт. на суму 20 000 грн. Зобов»язується в строк до 10.12.2014 року повернути гроші або курточки ( а.с.50). Тобто, наданий оригінал розписки, досліджений судом, не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки з її змісту не вбачаються відомості щодо фіксації факту передачі грошових коштів від позивача відповідачу в якості позики із зобов'язанням наступного їх повернення, а також відсутня інформація про умови договору. У позивача відповідач взяла під реалізацію курточки на суму 20 000 грн. та мала б повернути або курточки або ж гроші.

Таким чином, з огляду на те, що розписка може замінювати собою договір позики, однак лише в тому випадку, коли в ній вказані найменування та відомості позикодавця та позичальника, їх паспортні дані, сума позики, строк та порядок повернення позики, а також підписи сторін, а надана розписка , не підтверджує в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами договору позики.

При цьому, позивачем в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України на підтвердження своїх вимог не надано суду боргової розписки, яка б підтверджувала укладення між сторонами договору позики в письмовій формі, оскільки надана позивачем розписка не містить істотних умов характерних для договору позики, у тому числі й обов'язку відповідача у разі передачі грошей в борг, згідно з положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України повернути грошові кошти.

Так, відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України обов'язок доказування у цивільному процесі покладається на сторін, разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, в судовому засіданні не здобуто доказів, які б вказували на існування між сторонами договірних правовідносин, які випливають саме із договору позики.

За таких підстав, суд оцінивши докази в їх сукупності та враховуючи характер спірних правовідносин сторін, приходить до висновку, що ОСОБА_1 не представлено суду належний договір позики укладений між ним та відповідачем , який- би був укладений відповідно до вказаних вимог закону й відповідно вважає, що між сторонами відсутній договір позики, а тому в задоволенні вимог про визнання договору позики на суму 20 000 грн. укладеним та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 грн. боргу за договором позики слід відмовити .

Крім того, посилання позивача також на норми статей 827 -836 ЦК України ( Договір позички) не можуть бути враховані судом , так як правові наслідки невиконання обов'язку передачі речі у користування не передбачають стягнення боргу, а якщо позичкодавець не виконує обов'язку передати річ у користування, друга сторона має право вимагати розірвання договору позички та відшкодування завданих збитків.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає. За правилом ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна (п.3 ч.2 ст.23 ЦК).

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд керується ст. 1167 ЦК України і роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 ( з наступними змінами і доповненнями) "Про судову практику по справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди".

Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Правовідносини, що виникли між сторонами не містять відповідальності за заподіяння моральної шкоди, тому її стягнення у випадку їх порушення законом не передбачено, а відповідно до умов розписки, наслідків порушення умов цього будь-якого договору сторонами не визначено і інших вимог позивачем не заявлено. Тому, з урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 11, 202, 207, 509, 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 3,10,11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики на суму 20 000 грн. укладеним; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 грн. боргу та

4 000 грн. - моральної шкоди, судових витрат - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Кіровоградської області, через суд першої інстанції.

Суддя Кіровського О. В. Бершадська

районного суду

м.Кіровограда