Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 березня 2015 року м.Львів
Галицький районний суд м. Львова
в складі: головуючого судді Романюка В.Ф.
при секретарі Куц Н.З.
з участю: представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача Бенцарука Р.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова Міністерства оборони України про виключення квартири із числа службових-
позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовною заявою до відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова Міністерства оборони України (надалі КЕВ м.Львова МОУ) про виключення квартири із числа служборвих.
В обгрунтування поданного позову покликається на те, що з 04.11.1976 р. ОСОБА_2 розпочала свою трудову діяльність, а з 1978 р. по 1990 р. працюювала на різних посадах у військовій частині № НОМЕР_1 у м.Львові. Рішенням №512 від 11.12.1984 р. Радянської Районної ради народних депутатів ОСОБА_2 разом з сім`єю, яка складається із чотирьох осіб ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) було видано ордер на нежитлове приміщення №5976 від 07 січня 1985 р., яким надано право на зайняття службової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати житловою площею 12,4 кв.м. з усіма комунальними вигодами. У зв`язку із тим, що квартира є службовою, ОСОБА_2 , як наймач данного житла не може реалізувати своє право на його приватизацію і покращення житлових умов, тому звернулась до начальника КЕВ м.Львова МОУ щодо виключення квартири АДРЕСА_2 з числа службових. Листом т.в.о. начальника Головного КЕВ м.Львова №5867 від 19.12.2013 р. їй повідомлено, що у відповілності до листа т.в.о. Міністерства оборони України №6927 від 11.11.2009 р. прийнято рішення щодо припинення практики виключення квартир з числа службового житла Міністерства оборони України. Вважає, дану відмову незаконною, а Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями такою, що не поширює свою дію на неї, оскільки не являється військовослужбовцем.
Крім цього, ОСОБА_2 зазначає, що по вині відповідача, який безпідставно відмовляє у зверненні до Львівської міської ради з відповідним клопотанням про виключення квартири АДРЕСА_2 з числа службових, внаслідок такої бездіяльністі обмежуються її законні права на приватизацію житла.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні до позову. Просив такий задоволити.
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову подав письмові заперечення та додатково пояснив, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими та не підлягають задовленню, оскільки на даний час потреба у користуванні спірною квартирою, як житловим житлом не відпала, а є акуальною і надалі, а саме бажання ОСОБА_2 про виключення займаної квартир із числа службових не може бути підставною для цього. Крім цього, представник відповідача, вважає, що позовна заява є надуманною і безпідставною, оскільки ОСОБА_2 не надано суду будь-яких доказів про те, що відповідачі оспорюють на даний час її право на проживання (користування) спірною квартирою, а обраний позивачем спосію захисту цивільного права шляхом зобовязання відповідачів подати до виконавчого комітету клопотання про виключення квартири з числа службових не передбачений чиним законодавством. Просить у задоволенні позову відмовити.
Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку.
Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 04.11.1976 р. почала працювати у Військовій частині № НОМЕР_1 у м.Львові, а з 1978 р. по 1990 р. працювала на різних посадах, у тій же військовій частині, що підтверджується копією трудової книжки./а.с.5-6/.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на підставі рішення Радянської Районної ради народних депутатів №512 від 11.12.1984 р., видано ордер на нежитлове приміщення №5976 від 07.01.1985 р./а.с.7/. Даним ордером надано їй та членам її сім`ї право на зайняття службової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч.1 ст.122 ЖК на підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.
Згідно ч.1 ст.118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.
Відповідно до ст.123 ЖК України,порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством, цим Кодексом та іншими актами законодавства України. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.
Згідно п.6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Україні від 04.02.1988 року № 37, яке є чинним і на даний час, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у і випадках, коли в установленому порядку воно виключене з числа жилих. Виключення житла з числа службових проводиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації виконавчим комітетом ради.
Як вбачається з листа ТВО начальника КЕВ м.Львова №5867 від 19.12.2013 р. на заяву ОСОБА_2 , останній повідомлено, що рішенням ТВО Міністерства оборони України №6927/з від 11.11.2009 р. з метою збереження фонду службового житла призупинено виключення квартир із числа службових та надання їх для постійного користування військовослужбовцям та працівникам Збройних Сил України. /а.с.8/.
Відтак, суд погоджується з твердженнями представника позивача про те, що ОСОБА_2 не являється військовослужбовцем, однак має право на отримання житлового приміщення, оскільки відповідно до ст.2 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженою Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 р. №37 «Про службові жилі приміщення», двірник житлово-експлуатаційної організації, має право на отримання службового приміщення. Відтак, відмова КЕВ м.Львова є неправомірною.
Згідно ст.125 ЖК України, особи, які працювали на підприємстві, в установі, організації що надала їм службове жиле приміщення не менше, як 10 років, не може бути виселено із займаної службової квартири.
Як з`ясовано у судовому засіданні ОСОБА_2 та члени її сім`ї у квартирі АДРЕСА_2 проживають з 1985 р.
Аналізуючи вищезазначені норми, суд приходить до висновку, що відсутня будь-яка необхідність подальшого використання спірної квартири як службової, оскільки порушує право ОСОБА_2 на приватизацію житла. Окрім цього вищезазначене посилання на тимчасову заборону до прийняття нових нормативно - правових актів суперечить Конституції України
Таким чином, оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю, оскільки такий є законний та обґрунтований, а відповідачем не надано суду належних доказів на спростування позовних вимог.
Крім того, у відповідності до ст.88 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, на відповідача слід покласти документально підтверджені судові витрати.
На підставі ст.47 Конституції України, ст.ст118, 122, 123, 125 ЖК України, суд, -
позов задовольнити.
Визнати відмову Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова Міністерства оборони України №5867 від 19.12.2013 р. неправомірною.
Зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львова Міністерства оборони України належно оформити та подати до Львівської міської ради клопотання про виключення із числа службових квартир, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова Міністерства оборони України на користь ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , серія та номер паспорта НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 243,60 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя В.Ф. Романюк