АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Українець Л.Д., Андрієнко А.М.

при секретарях: Бугаю О.О., Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», поданою через представника Рассолову Анастасію Олександрівну, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» до ОСОБА_2, третя особа: Відкрите акціонерне товариства національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування шкоди в порядку регресу,

в с т а н о в и л а :

у вересні 2014 року ПАТ «СК «Країна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просило стягнути з останнього на свою користь 15 732 грн. матеріальної шкоди в порядку регресу, посилаючись на те, що страхова компанія сплатила потерпілому 31 755 грн. страхового відшкодування. ВАТ НАСК «Оранта», де було застраховано цивільно-правову відповідальність відповідача повернуло товариству страхове відшкодування лише в розмірі 16 023, 07 грн., а тому різницю у зазначених сумах має сплатити відповідач.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04.02.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Справа № 758/10356/14-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/13677/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Супрун Г.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ПАТ «СК «Країна» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що виплата страхового відшкодування була здійснена відповідно до вимог законодавства та умов договору страхування без урахування фізичного зносу автомобіля. Крім того, суд не врахував, що рахунок - фактура СТО є належним доказом понесених на ремонт витрат.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.04.2015 року дане рішення залишене без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.09.2015 року ухвалу апеляційного суду скасовано та справу передано на новий апеляційний розгляд.

Апелянт подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомила, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у її відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.03.2013 року по вулиці Мостицькій, 11 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2, в результаті якої застрахований у ПАТ «СК «Країна» автомобіль ОСОБА_6 отримав механічні пошкодження.

Постановою Подільського районного суду м Києва від 22.04.2013 року ОСОБА_2 визнано винним у ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

На час вчинення ДТП транспортний засіб «Nissan Armada», д.н. НОМЕР_3, що належить потерпілому ОСОБА_6 був застрахований у ПАТ «СК «Країна» на підставі договору добровільного страхування № ТЗ 0000781 від 25.06.2012 року.

Відповідно до рахунка-фактури № 112 від 22.03.2013 року, складеного ТОВ «Асклольд ЛЦ» вартість ремонту автомобіля НОМЕР_1 складає 32 555 грн.

Відповідно до страхового акта від 22.04.2013 року розмір страхового відшкодування, нарахованого за договором добровільного страхування за заявою ОСОБА_6 складає 31 755 грн. (32 555 грн.- 800 грн. франшиза).

Згідно платіжного доручення 25.04.2015 року ПАТ «СК «Країна» перерахувало ТОВ «Асклольд ЛЦ» страхового відшкодування у розмірі 31 755 грн..

Згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/4200976, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ВАТ НАСК «Оранта», з лімітом за шкоду, заподіяну майну 50 000 грн. та нульовою франшизою.

Відповідно до звіту № 1461/12 від 03.04.2013 року, вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ складає 16 023, 07 грн. Вартість матеріального збитку визначено з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу 0, 6516.

06.05.2013 року позивачем було направлено вимогу ВАТ НАСК «Оранта» про виплату суми страхового відшкодування в порядку регресу.

29.08.2013 року ВАТ НАСК «Оранта» сплатило позивачу страхове відшкодування в розмірі 16 023, 07 грн..

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сума матеріальної шкоди знаходиться у межах ліміту відповідальності за договором обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності, а рахунок - фактура не підтверджує розмір реально понесених витрат на ремонт автомобіля.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору.

Пунктами 9.1, 9.4 ст. 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Відповідно до ст. 29 цього Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлюваним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з п. 32.7 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Чинним законодавством передбачено як стягнення відшкодування шкоди на підставі звітів про вартість матеріальної шкоди для подальшого ремонту автомобіля, або отримання відшкодування, якщо особа не бажає відновлювати транспортний засіб, так і за доказами про реально понесені витрати на відновлювальний ремонт автомобіля.

З матеріалів справи вбачається, що позивач перерахував ТОВ «Асклольд ЛЦ» страхове відшкодування за договором добровільного страхування у розмірі 31 755 грн. без урахування коефіцієнту фізичного зносу деталей автомобіля виходячи із сум, визначених у рахунку - фактурі. Разом з тим, у матеріалах справи відсутній акт виконаних робіт у підтвердження реальних витрат, понесених на ремонт автомобіля, а відтак суд першої інстанції правильно виходив з того, що сам по собі рахунок - фактура не є доказом реально понесених витрат, а лише фіксує попередню суму вартості відновлювального ремонту. При проведенні ремонтних робіт зазначена сума може як співпадати з рахунком - фактурою, так і відрізнятися від неї як у бік збільшення, так і у бік зменшення такої суми.

У рахунку фактурі вартість деталей, які підлягають заміні визначена без урахування їх зносу.

Разом з тим із звіту № 1461/12 від 03.04.2013 року вбачається, що коефіцієнт фізичного зносу автомобіля складає 0, 6516.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Суд першої інстанції, керуючись вимогами зазначеної норми дійшов правильних висновків про те, що розмір матеріального збитку не перевищує ліміту страхового відшкодування, передбаченого договором про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності (ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну становить 50 000 грн.), а відтак всі спори щодо стягнення виплаченого страхового відшкодування мають вирішуватися між ПАТ «СК «Країна» та ВАТ НАСК «Оранта», крім франшизи, втрати товарної вартості автомобіля, відшкодування моральної шкоди. Проте, про стягнення таких сум з відповідача позивачем не заявлялося та це не було предметом судового розгляду.

Доводи апеляційної скарги про те, що за договором добровільного страхування позивач зобов`язаний сплатити страхове відшкодування без урахування фізичного зносу не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки ці договірні відносини стосуються позивача та ОСОБА_6 і не можуть впливати на правовідносини, які склалися з особою, винною у вчиненні шкоди.

Позивач не є потерпілим, а особою, до якої перейшло право зворотної вимоги в порядку суброгації, проте така особа не може вимагати більшого ніж сам потерпілий від особи, винної у вчиненні шкоди.

Відповідно положень ч. 2 ст. 1192 ЦК України особа, яка завдала шкоди має відшкодувати потерпілому збитки, які складають реальну вартість втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

Коефіцієнт фізичного зносу автомобіля НОМЕР_1 складає 0, 6516.

У матеріалах справи відсутні докази неможливості проведення ремонту без заміни пошкоджених деталей на нові, та що деталі, які підлягали заміні зняті з виробництва. Позивач не зміг надати пояснень де знаходяться замінені деталі, стан замінених деталей та їх залишкову вартість, як і не надав доказів про те, що така заміна реально відбулася.

За умовами договору добровільного страхування наземного транспорту страхове відшкодування виплачується без урахування фізичного зносу деталей транспортного засобу.

Із звіту № 1461/12 від 03.04.2013 року вбачається, що коефіцієнт фізичного зносу застосовано не лише до деталей автомобіля, а також до матеріалів та вартості ремонтних робіт.

Аналіз змісту ст. ст. 1192, 1194 ЦК України, ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає підстави вважати, що відшкодуванню підлягають реально понесені витрати для відновлення пошкодженого майна, і якщо пошкоджено було не нове майно, а майно, яке мало ступінь зносу, то за відсутності доказів неможливості відновлення такого майна без заміни певних деталей на нові винна особа у спричиненні шкоди не повинна сплачувати різницю між дійсною вартістю майна, яке пошкоджено з її вини та вартістю нового майна. У випадку ж наявності доказів неможливості відновлення автомобіля без заміни деталей на нові (зняття їх з виробництва тощо), особа винна у спричиненні шкоди має право вимагати передачі їй замінених деталей, а у випадку коли потерпіла особа не може передати такі деталі їх залишкова вартість має відраховуватися від розміру відшкодування, яке підлягає стягненню.

Оскільки особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність за положеннями ст. 1194 ЦК України зобов`язана сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою лише у разі недостатності страхової виплати, а у даному випадку такої страхової суми за умовами договору обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності було достатньо, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для стягнення заявлених сум в рахунок відшкодування шкоди з відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Суд касаційної інстанції зазначив, що висновки суду про існування домовленості між страховими компаніями про сплату страхового відшкодування за договором про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності лише у розмірі 16 023,07 грн. грунтуються на припущеннях та суд не надав належної правової оцінки умовам договору про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності.

Враховуючи зазначені висновки суду касаційної інстанції колегія суддів виходить з того, що правильність визначення розміру шкоди, зазначеної у звіті № 1461/12 від 03.04.2013 року, призначення по даному питанню судової автотехнічної експертизи тощо за достатності страхової суми, передбаченої договором про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності має значення при вирішенні спору між страховими компаніями. Вимог же до ВАТ НАСК «Оранта» позивач не заявляв.

Колегією суддів надана оцінка умовам договору про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності з урахуванням положень ст. ст. 1192, 1194 ЦК України, ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», про що вказувалося вище.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді