У Х В А Л А

Іменем України

27 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тячівського районного суду від 21 січня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» у листопаді 2014 р. звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 Позов мотивувався тим, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 15.02.2008 за правилами договору приєднання уклало із відповідачем договір, за яким надало кредит у розмірі 7000,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування коштами 22,80% річних. Відповідач порушив свої зобов'язання і спричинив виникнення боргу, який станом на 30.09.2014 складав 15301,19 грн, з яких: 4037,52 грн - заборгованість за кредитом, 6578,96 грн - заборгованість за процентами, 3222,75 грн - заборгованість за комісією, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 691,96 грн процентної складової штрафу. Посилаючись на ці обставини та на передбачене договором і нормами ЦК України право вимоги боргу, вказуючи, що діє в межах строку дії договору, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 15.02.2008 б/н у розмірі 15301,19 грн із вищезазначеними складовими та покласти на нього судові витрати.

Рішенням Тячівського районного суду від 21.01.2015 позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 15.02.2008 б/н у розмірі 15301,19 грн, яка складається з 4037,52 грн заборгованості за кредитом, 6578,96 грн заборгованості за процентами, 3222,75 грн заборгованості за комісією, а також 500,00 грн фіксованої частини штрафу і 691,96 грн процентної складової штрафу. Стягнуто з відповідача на користь позивача 243,60 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Відповідач, не оспорюючи доводів позивача та рішення суду першої інстанції по суті спору, ставить в апеляції питання про застосування позовної давності та скасування рішення суду із задоволенням позову лише щодо боргу, який виник за період з 21.10.2011 по 29.03.2012 у розмірі 582,11 грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: апелянта - ОСОБА_4, який скаргу підтримав, позивача - Дурдинець Р.Ю., яка скаргу не визнала, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності. Рішення суду відповідає вимогам закону та ґрунтується на доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (а.с. 16, 18, 19), уклало 15.02.2008 за правилами ст. 634 ЦК України (норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) із ОСОБА_3 кредитний договір, що складається із Заяви на отримання кредиту та Умов і правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору, та надало позичальнику кредит, з урахуванням збільшення кредитного ліміту, в розмірі 7000,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку (а.с. 8-14). За умовами договору, базова процентна ставка за кредитом була визначена в розмірі 22,8% річних; розмір комісії за кредитне обслуговування - 1% від суми заборгованості; строк дії кредитного ліміту та кредитної картки - по лютий 2012 р.; погашення кредиту - щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості; штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань більш ніж на 120 днів у розмірі 500,00 грн + 5% від суми позову.

Відповідач порушив свої зобов'язання за договором. Позивач подав розрахунок заборгованості станом на 30.09.2014, відповідно до якого визначив борг у розмірі 15301,19 грн, з яких: 4037,52 грн - борг за кредитом, 6578,96 грн - борг за процентами, 3222,75 грн - борг за комісією, а також 500,00 грн фіксована частина штрафу і 691,96 грн процентна складова штрафу (а.с. 5-7). Останній платіж відповідача за договором зафіксований у розрахунку 16.12.2009 у розмірі 49,00 грн (погашення процентів).

Відповідач ОСОБА_3 рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення, одержаним 25.12.2014, був повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи, що був призначений на 10-00 21.01.2015 (а.с. 29, 31), однак, у судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, ніяких клопотань, заяв від нього не надходило, у зв'язку з чим суд керувався положеннями ст. 74 ч.ч. 4, 5, ст. 76 ч.ч. 1-3, ст. 77 ч. 2 ЦПК України.

Здійснюючи своє право на захист і розпоряджаючись своїми цивільними та процесуальними правами вільно, на власний розсуд (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), відповідач не взяв участі в розгляді справи в суді першої інстанції, не заперечував у цьому суді розміру свого боргу перед банком, не спростовував розрахунків, доводів позову по суті, не робив цього і в апеляційному суді. Водночас в апеляційній скарзі відповідач, визнаючи строк дії кредитної картки по 29.02.2012, поставив питання про застосування позовної давності та скасування рішення суду із задоволенням позову щодо боргу, який виник за період з 21.10.2011 по 29.03.2012 у розмірі 582,11 грн. Таку позицію займав у апеляційному суді й представник відповідача.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 303 ч.ч. 1, 2 ЦПК України, колегія суддів констатує таке. Апелянт не мотивував свою скаргу тим, що не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не посилався на жодні причини своєї неявки до суду, не вказував на порушення судом його права на участь у судовому засіданні тощо, тож про порушення цього процесуального права відповідача не йдеться, а твердження представника відповідача в апеляційному суді про начебто неналежне повідомлення його довірителя про розгляд справи в суді першої інстанції спростовується документально, виходить за межі доводів апеляційної скарги і як таке не заслуговує на увагу.

Неявка відповідача до суду, невикористання процесуальних прав не дають жодних матеріально- та процесуально-правових переваг перед іншою стороною, яка, пред'явивши позов, добросовісно користувалася процесуальними правами та здійснювала процесуальні обов'язки. Розгляд цивільної справи по суті покладається на суд першої інстанції, де сторони повинні реалізувати свої процесуальні права, в т.ч., подати докази, заявити відповідні клопотання, обґрунтувати свої правові позиції і т.ін., суд розглядає справу з урахуванням відповідних дій сторін (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 27, 31, 107, 118, 119 та інші норми ЦПК України). Це повною мірою стосується і права сторони заявити про застосування позовної давності.

За таких обставин, заява апелянта про застосування позовної давності (ст.ст. 256, 257, ст. 267 ч.ч. 3, 4 ЦПК України), подана на стадії апеляційного провадження в справі, не може бути задоволена судом. Понад те, апелянт не звернув уваги на обставини, що вказують на переривання перебігу позовної давності та на час звернення кредитора до суду із позовом у взаємозв'язку з часом, з якого починається перебіг позовної давності (ст. 260 ч. 1, ст. 261 ч. 1, ст. 264 ЦК України).

У контексті встановленого, не можуть бути взяті до уваги і твердження апелянта про необхідність задоволення позову щодо боргу, який виник за період з 21.10.2011 по 29.03.2012 у розмірі 582,11 грн. Попри відсутність у відповідача власне підстав для вимоги про вирішення справи у наведений спосіб, такі доводи, розмір боргу не обґрунтовані жодними розрахунками та суперечать обставинам справи, відповідно до яких, наприклад, станом на 31.10.2011 лише основний борг за кредитом становив 4037,52 грн, а борг за процентами становив 1928,45 грн, у подальшому загальна заборгованість за договором зростала і на 29.03.2012 лише за процентами складала 2306,14 грн. Зрештою, незважаючи на необґрунтованість указаних доводів по суті, такі твердження відповідача теж свідчать про визнання ним факту виникнення боргу у відповідний період як такого, що, в свою чергу, відповідають ознакам дій, передбачених частиною 1 статті 264 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 549, 550, 610, 614, 622-625, 629, 1054 ЦК України, якими вони регулюються та які встановлюють правила щодо необхідності належного виконання договірних зобов'язань; обов'язку позичальника повернути кредитору заборговане та права кредитора відповідно до умов договору та положень закону вимагати виконання порушеного зобов'язання, стягнення боргу, сплати неустойки; обов'язку саме особи, яка порушила зобов'язання, доводити відсутність своєї вини. Відповідач не довів відсутності своєї вини у порушенні зобов'язання.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію, доводи якої законності рішення суду, відповідності його вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, не спростовують, слід відхилити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Тячівського районного суду від 21 січня 2015 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді