Справа №576/1152/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Васянович В. М.
Номер провадження 22-ц/788/687/15 Суддя-доповідач - Гагін М. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Гагіна М. В.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Рибалки В. Г.

за участю секретаря - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 04 липня 2014 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про виселення, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вказаним позовом, в якому просило виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 04 липня 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

При цьому доводить, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304-VІІ, який набрав чинності 07 червня 2014 року, а відтак передчасно виселив її з квартири.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 19 серпня 2014 року, в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2014 року рішення апеляційного суду Сумської області від 19 серпня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_5, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, застосувавши ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, виходив з наявності підстав для виселення відповідача із спірної квартири на яку за судовим рішенням звернуто стягнення як на предмет іпотеки. При цьому, суд першої інстанції зауважив, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини не розповсюджується, оскільки даний Закон не набув чинності.

Проте, повністю погодитись з такими висновками суду неможливо, оскільки цих висновків суд дійшов неповно з'ясувавши обставини справи, що призвело до помилкового застосування норм матеріального права, що згідно ч.3 ст.303 ЦПК України є підставою для перевірки оскаржуваного рішення поза межами доводів апеляційної скарги.

Зазначені порушення закону у відповідності до п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення у частині задоволення позову й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову про виселення ОСОБА_3 з огляду на таке.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № SUGWGA, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 17 327,92 доларів США, а останній зобовязався його повернути рівними частинами до 15 серпня 2018 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 зазначеного кредитного договору, 15 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (іпотекодержатель), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки, за яким іпотекодавець надав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 умови кредитного договору належним чином не виконувались, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10 грудня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №SUGWGA від 15 серпня 2008 року в розмірі 27266,58 доларів США, що еквівалентно 217859,97 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру загальною площею 49,80 кв.м, житловою площею 29,40 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування, перебудови з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, з початковою ціною яка встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної обєктом оціночної діяльності. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Зазначене рішення суду набрало законної сили й у встановленому процесуальним законом порядку не змінено й не скасовано.

Згідно довідки №1098 від 16 травня 2014 року Глухівського міськрайонного сектору управління Державної міграційної служби України в Сумській області ОСОБА_3 зареєстрована у АДРЕСА_1 (а.с.25).

29 січня 2014 року позивач надіслав відповідачу письмове попередження з вимогою про добровільне звільнення вищезгаданої квартири у тридцятиденний строк з дня отримання цього повідомлення, на яке гладка Г.П. відповіді не надала (а.с.15-16).

Як убачається з п.33.3 договору іпотеки від 15 серпня 2008 року й не заперечується сторонами у справі, двокімнатна квартира загальною площею 49,8 кв.м., житловою - 29,4 кв.м належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 2001 року, право на яку зареєстровано Глухівським МБТІ за №3601 у книзі №21 (а.с.8-10).

Позивачем та ОСОБА_4 також визнається, що вищезазначена квартира позичальником за кредитним договором від 15 серпня 2008 року не придбавалось за рахунок коштів отриманих ним за цим договором, а належна йому квартира є лише забезпеченням належного виконання свого зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач, звертаючись до суду із зазначеним позовом про виселення ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1, у порушення вимог ч.2 ст.109 ЖК УРСР, не зазначив іншого постійного житла, у яке має бути виселено відповідача.

На зазначені вимоги закону суд першої інстанції уваги не звернув і дійшов помилкового висновку про можливість задоволення позову.

Оскільки частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Зазначена правова позиція щодо застосування ст.ст.39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК Української РСР висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року у справі №6-39 цс 15, яка згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Доводи апеляційної скарги про не застосування судом першої інстанції положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставними.

Оскільки на день ухвалення оскаржуваного рішення зазначений закон не набув чинності та його положення не регулюють спірні питання.

Згідно ч.5 ст.88 ЦПК України ОСОБА_3 відшкодовуються за рахунок позивача понесені витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги в сумі 121 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 04 липня 2014 року у даній справі у частині виселення ОСОБА_3 скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Рішення набрало законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -