АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Заришняк Г.М., Кабанченко О.А.

при секретарі Гарматюк О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року про відмову в задоволені заяви про видачу виконавчого листа на виконання рішення третейського суду в справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про видачу виконавчого листа на виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 27.02.2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

Представник ПАТ Ідея Банк» звернувся до суду з заявою про видачу виконавчого листа на виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 27.02.2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.06.2015 року в задоволені заяви Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про видачу виконавчого листа на виконання рішення третейського суду - відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою суду, представник ПАТ «Ідея Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити ухвалу, якою задовольнити заяву про видачу виконавчого листа на підставі рішення третейського суду, посилаючись на те, що вона є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника банку, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи дану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення між ПАТ «Ідея банк» та ОСОБА_1, кредитного договору із третейським застереженням діяла норма Закону України «Про третейські суди», яка містила заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів банківських послуг (кредитної спілки), а тому правові підстави для задоволення зави Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, відсутні.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може та вважає його передчасним з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 389-10 ЦПК України суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди», визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Вказаний Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Разом з тим, п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

Пленум Верховного Суду України у п.п. 1,6 постанови від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз'яснив, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Заява про захист прав споживача має повністю відповідати вимогам ст. 137 ЦПК щодо форми й змісту позовної заяви, зокрема, містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов.

Отже, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на те, що позовна заява про захист прав споживача подається саме споживачем, у разі порушення його прав, передбачених ст.ст. 4-15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судом встановлено, що 27.02.2015 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків ухвалено рішення у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та стягнуто з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» кредитну заборгованість на загальну суму 33689,46 грн. та третейський збір в сумі 95 грн.

Даний позов не може вважатися спором щодо захисту прав споживачів, оскільки підставами позову є невиконання боржником умов кредитного договору, тобто договірних зобов'язань, які регулюються нормами цивільного законодавства України та на які не розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, у спорах про стягнення заборгованості за кредитним договором банк, як позивач, не є споживачем, а тому правових підстав для застосування до спірних правовідносин п.14 ст.6 Закону України «Про третейській суди», як наслідок п.2 ч.1 ст. 389-10 ЦПК України, не має.

Проте, постановляючи ухвалу від 17.06 2015 року, суд першої інстанції вказаних норм закону не врахував, неповно з'ясував всі обставини справи, постановив ухвалу з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з роз'ясненнями, які викладені в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року, судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У даному випадку п.6.5 Кредитного договору, який містить третейське застереження, недійсним у встановленому законом порядку, як укладений в порушення вимог п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», не визнавався.

Отже, безпідставним є посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного суду України викладену в постанові №6-64цс15 від 20.05.2015 року, оскільки дана постанова Верховного суду України жодним чином не стосується предмета розгляду даної цивільної справи і вибраних судом правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості є помилковим.

Крім цього, слід зауважити, що у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 389-7 ЦПК України заява про видачу виконавчого листа про примусове виконання рішення третейського суду подається до суду за місцем проведення третейського розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 389-9 ЦПК України заява про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду розглядається суддею одноособово протягом п'ятнадцяти днів з дня її надходження до суду в судовому засіданні з викликом сторін. Неявка сторін чи однієї із сторін, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду заяви.

Однак, у матеріалах справи відсутні дані про належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, що є порушенням порядку розгляду даного питання, так як ч.1 ст.389-9 ЦПК України передбачає можливість розгляду справи за відсутності сторін саме за умови їх належного повідомлення про розгляд справи.

Таким чином, з огляду на те, що розгляд заяви про видачу виконавчого листа про примусове виконання рішення третейського суду та видача виконавчого листа покладено законом на суд першої інстанції, то у відповідності з вимогами п. 3 ст. 312 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року скасувати, а справу повернути до того ж суду для розгляду заяви про видачу виконавчого листа.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Головуючий: Судді: