АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9809/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Борисова О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Кабанченко О.А., Поліщук Н.В.

при секретарі: Богацька М.М.

за участю представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2010 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

в с т а н о в и л а:

Позивач звертаючись до суду з вищевказаним позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, ставив питання про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №2706/0108/71-013 від 18.01.2008 року на загальну суму 1 316 962 доларів США 90 центів та 1 668 525 гривень з боржника ОСОБА_5 та ОСОБА_3 як поручителя по кредитному договору. Мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_5 не виконуються умови кредитного договору щодо погашення заборгованості та сплати відсотків за користування кредитом. 28.07.2009 року згідно з п. 3.10 кредитного договору, п. 4 договору поруки на адресу відповідачів було надіслано вимогу щодо погашення кредитних зобов'язань, яку вони отримали, у зв'язку з чим зазначає, що відповідно до умов ст. 1054 ЦК України банком було виконано зобов'язання за кредитним договором, а боржник та поручитель у відповідності до ст. 554 ЦК України у разі невиконання зобов'язання несуть солідарний обов'язок щодо сплати заборгованості.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2010 року позов було задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерноготовариства«Сведбанк»заборгованість у розмірі 1 316 962,90 доларів США та 1 668 525,68 гривень.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині стягнення заборгованості з поручителя, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просив заочне рішення суду скасувати в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та постановити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Апелянт у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Позивач ПАТ «Сведбанк», відповідач ОСОБА_5, а також ТОВ «Кредитні ініціативи»( як сторона заміни у виконавчому провадженні) будучи повідомленими про розгляд справи у судове засідання не з'явилися, будь-яких доказів щодо поважності причин своєї неявки суду не подали. ( т. 2 а.с. 108 -111)

Колегія вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом при розгляді справи встановлено, що 18.01.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 було укладений кредитний договір № 2706/0108/71-013 про надання кредиту в сумі 918 000 доларів США строком погашення з 18.01.2008 року по 18.01.2038 року і сплатою 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

08.08.2008 р. між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, відповідно до якого позивач надав відповідачу ОСОБА_5 грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 1 127 000 доларів США на строк: -918000 доларів США з 18.01.2008 року по 18.01.2038 року включно; -209000 доларів США з 08.08.2008 року по 08.08.2018 рік включно та на умовах, передбачених в договорі.

Для забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 2706/0108/71-013-Р-2 від 08.08.2008 року, відповідно до п.1 якого відповідачка ОСОБА_3 зобов'язалася перед позивачем відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих позивачем відповідачу ОСОБА_5 у вигляді кредитної лінії згідно кредитного договору у розмірі 1 127 000 доларів США.

Внаслідок неналежного виконання взятих на себе зобов'язань відповідачі допустили заборгованість.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з вимог ст. 525 ЦК України, та зазначив, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору. А тому, з урахуванням вимог ст. 1054 ЦК України, позичальник повинен повернути кредит та сплатити визначені умовами договору додаткові витрати.

Вказуючи також що, згідно вимог ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручався перед кредитором за боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником у солідарному порядку у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянт вказував на те, що до спірних зобов'язань повинно бути застосовано положення ч. 4 ст. 559 ЦК України. За яким, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання - в даному випадку 30.07.2009 року, протягом шести місяців не пред'явить вимоги до поручителя, тобто до 30 січня 2010 року. У той же час банком пред'явлений позов лише 19.02.2010 року, тобто після сплину шестимісячного строку.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, так як 28.07.2009 року відповідно до п. 3.10 кредитного договору та п. 4 договору поруки відповідач надіслав вимогу ( вих. № 4302 від 27.07.2009 року) яку ОСОБА_5 та ОСОБА_3 отримали особисто 18.08.2009 року за адресою АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с. 32, 33 ).

У листі містилась вимога про виконання порушеного зобов'язання щодо строків сплати платежів встановлених кредитним договором у строк, що не перевищує тридцять календарних днів. Та вказувалося, що у випадку, якщо протягом встановленого строку вимога позивача залишається без задоволення він набуває права звернення до суду із позовом.

Крім того п. 4 договору поруки було передбачено, що у разі невиконання позичальником умов основного зобов'язання в строк, поручитель погашає суму кредиту, нараховані відсотки та штрафні санкції за несвоєчасне повернення позичальником коштів, наданих в межах основного зобов'язання та відсотків за користування кредитом за першою вимогою банку протягом 10 календарних днів з моменту отримання поручителем надісланої банком письмової заяви про невиконання позичальником своїх зобов'язань, передбачених основним зобов'язанням, надісланою банком за адресою, зазначеною в реквізитах поручителя у цьому договорі.

Враховуючи те, що поручитель ( апелянт) отримала повідомлення банку про невиконання позичальником своїх зобов'язань передбачених умовами кредитного договору 18.08.2009 року, то вона мала право протягом десяти днів погасити суму заборгованості, тобто до 28.08.2009 року.

Банк як кредитор звернувся з вимогою до поручителя 22 лютого 20010 року ( а.с. 60 - конверт поштового відправлення), дата реєстрації позову у суді - 26.02.2010 ( вхідний № 7165 а.с. 3) - тобто в межах шестимісячного строку визначеного п. 4 ст. 559 ЦК України..

Не знайшли свого правового підтвердження у ході судового розгляду також доводи апеляційної скарги в частині неправильності застосування судом першої інстанції положень ст. 533 ЦК України щодо стягнення судом першої інстанції заборгованості у доларах США. Оскільки незалежно від валюти боргу засобом погашення грошового зобов'язання є національна валюта України, що також викладено в правовій позиції Верховного Суду України № 6-79 цс 14 від 02.07.2014 року.

Такі посилання не заслуговують на увагу, так як не встановлено будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. За вимогами ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку ( ст. 19, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу 11 Закону України від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті ( п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання).

Апелянтом не було надано до суду доказів на підтвердження відсутності у позивача на час видачі кредитних коштів генеральної ліцензії або письмового дозволу на здійснення операцій із валютними цінностями. Хоча у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім того п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» зазначено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець ( позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що заочне рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 липня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: