Справа № 372/1729/15-ц
провадження № 2-772/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2015 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мори О.М.,

при секретарі Василенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Обухові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою і стягнення моральної шкоди та за зустрічним позовомОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою , -

ВСТАНОВИВ:

21 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном та стягнення моральної шкоди.

В позовних вимогах зазначає, що вона спільно з Відповідачем по справі є власником квартири №147 загальною площею 62,4 кв.м та житловою 35,4 кв.м, в будинку №11 вул. Будівельників в м. Українка Обухівського району Київської області.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2010 року за відповідачем по даній справі ОСОБА_2 визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В даний час відповідач ОСОБА_2 займає кімнату площею 14,5 кв. м. а позивачка та її донька - ОСОБА_3, займають кімнату площею 20,9 кв.м.

Також зазначає, що ОСОБА_2 постійно здійснюються перешкоди у здійсненні права позивачки на користування та розпорядження квартирою №147 в будинку №11 вул. Будівельників в м. Українка Обухівського району Київської області, шляхом встановлення замків в кімнаті, якою користується відповідач.

В позовних вимогах просить: зобовязати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою; зобовязати ОСОБА_2 демонтувати замок з дверей кімнати площею 14,5 кв. метрів та дозволити позивачці користуватись балконом квартири; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 15000 гривень.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою.

ОСОБА_2 свої позовні вимоги мотивував тим, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2010 року за ОСОБА_2 визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

З 2012 року по даний час він проживає в зазначеній квартирі та займає кімнату площею 14,5 кв. м. а позивачка за первинним позовом та її донька - ОСОБА_3, займають кімнату площею 20,9 кв.м.

Кімнату розмірами 14,5 кв. м., що займає ОСОБА_2 є єдиним місцем його проживання.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 постійно виникають конфлікти з приводу користування квартирою, яка перебуває у спільній частковій власності сторін по справі.

В позовних вимогах просить встановити порядок користування спільною квартирою №147 загальною площею 62,4 кв.м та житловою 35,4 кв.м, в будинку №11 вул. Будівельників в м. Українка Обухівського району Київської області

Представник позивача та позивач за первісним позовом належним чином повідомлений про місце та час слухання справи в судове засідання не зявився про причини неявки суду не повідомив. Направив до суду письмові заперечення в яких в задоволенні зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на його безпідставність.

Відповідач та його представник у судовому засіданні підтримав зустрічну позовну заяву та просили її задовольнити з викладених у ній підстав, а в задоволенні первісного позову - відмовити.

Суд, заслухавши, відповідача та його представника що зявились в судове засідання, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні первісного позову необхідно відмовити а зустрічний позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Враховуючи зміст заявлених первинних позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та рекомендацій Верховного суду України.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до норми статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2010 року за відповідачем по даній справі ОСОБА_2 визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Згідно вимог ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що сторони по справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1., на підставі свідоцтва про право власності на житло. У спільній квартирі зареєстровані та постійно проживають позивач з донькою та відповідач. Договір між сторонами про порядок володіння та користування спільним майном не укладався.

Відповідно до п. 18, 35, 41 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. N 572, власники квартир, наймачі та орендарі зобов'язані використовувати приміщення житлових будинків за призначенням, забезпечувати збереження жилих і підсобних приміщень квартир та технічного обладнання будинків, дотримуватися правил пожежної безпеки. При появі несправностей у квартирі вживати заходів до їх усунення власними силами або силами підприємств по обслуговуванню житла.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст.60 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними ( ст.369 ЦК України).

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (ст.68 СК України).

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

З матеріалів справи та пояснень наданими сторонами по справі суд робить висновок, що відповідач за первісним позовом не здійснював перешкод у користуванні ОСОБА_1 спільною квартирою. ОСОБА_2 правомірно користувався ? частиною квартири АДРЕСА_1 та здійснював захист свого майна.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає, що за положеннями ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

В матеріалах справи, позивачем не наведені належні обґрунтування позовних вимог немайнового характеру, не наведено доказів, які підтверджують позовні вимоги в цій частині, не вказано з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Що стосується зустрічних позовних вимог суд вважає що вони підлягають задоволенню з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1. В квартирі зареєстровані та проживають позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4 та їх спільна дочка ОСОБА_3. Квартира загальною площею 62,4 кв.м та житловою 35,4 кв.м складається з двох кімнат розмірами 20,9 кв.м, та 14,5 кв. м. а також допоміжних приміщень. Квартира сторонам по справі належить на праві спільної часткової власності в рівних частках по 1/2 частині кожному.

Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Як зазначено в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. №7 (із змінами і доповненнями) "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок", якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд має право за предявленим позовом визначити порядок користування окремими приміщеннями. В цьому випадку окремі підсобні приміщення (кухня, коридор та ін.) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Як вбачається з пояснень сторін, між ними існують суперечки в користуванні квартирою як спільним майном.

Кімната жилою площею 14, 5 кв. м, та балкон розмірами 2,82 м на 1,20 м, що виходить з зазначеної кімнати яку просить позивач за зустрічним позовом виділити у його користування, є ізольованою, і не перевищує по метражу кімнату жилою площею 20,9 кв. м, яку позивач просить виділити у користування відповідачу, і яка також є ізольованою, і цим не порушує право останнього.

Тому, при таких обставинах встановлення порядку користування квартирою, коли ОСОБА_2 можливо виділити в користування кімнату в 14, 5 кв. м, та балкон розмірами 2,82 м на 1,20 м, що виходить з зазначеної кімнати, а відповідачу кімнату в площею 20,9 кв. м, то такий порядок користування житлом є доцільним і буде відповідати дійсним обставинам справи, коли законні права відповідача по справі ОСОБА_4 не будуть порушуватись. При цьому, допоміжні приміщення (місця загального користування) квартири необхідно залишити у спільному користуванні як необхідні для нормального співмешкання в квартирі співвласників та їх обслуговування.

Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суд критично відноситься до заперечень відповідача про те, що визначення порядку користування квартирою по варіанту позивача не вирішить суті спору, бо варіант позивача по справі у користуванні квартирою є найбільш приближеним до ідеальних умов проживання сторін у квартирі.

Як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 (із змінами і доповненнями) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

ОСОБА_2 є співвласником спірної квартири, він не бажає припинення його права на частку у спільній власності, бажає проживати в квартирі, тому його не можна позбавляти можливості та права проживання в спірній квартирі й права користування цим жилим приміщенням, отже він має всі законні підстави користуватися своєю часткою у спільній власності, з правом проживання в квартирі. При цьому, суд виходить також і з того, що частка позивача у спільній частковій власності є значною.

Суд при визначенні порядку користування квартирою виходить із первинних базових документів-технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності, виготовленого Обухівським бюро технічної інвентаризації 21.09.2009 року, в якому зазначені всі приміщення квартири, з метражем та плануванням.

Підсобні приміщення квартири необхідно залишити у загальному користуванні сторін як необхідні для нормального співпроживання осіб в квартирі та їх обслуговування.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по справі у розмірі 243 грн. 60 коп., які були сплачені як судовий збір при подачі зустрічного позову до суду.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57, 60, 88, 212-214 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою і стягнення моральної шкоди.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою задовольнити.

Встановити наступний порядок користування двокімнатною квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, а саме:

виділити в користування ОСОБА_2 1 (одну) кімнату загальною площею 14,5 кв.м (приміщення 6) з балконом розміром 2,82 м на 1,20 м ( що виходить з приміщення 6);

виділити в користування ОСОБА_1 1 (одну) кімнату загальною площею 20,9 кв.м (приміщення 5);

кухню площею 10,4 кв.м (приміщення 4) з балконом ( що виходить з кухні), вбиральню та ванну кімнату площами 1,7 кв.м та 3,3 кв.м (приміщення 2,3), коридор площею 9,0 кв.м (приміщення 1) залишити в загальному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати у відшкодування сплаченого судового збору в розмірі 243,60 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд Київської області.

СуддяОСОБА_6