У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, третя особа - відділ примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Миколаївській області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 02 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу БондарІрини Михайлівни (далі - приватний нотаріус Бондар І.М.) про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що між ним та ПАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав кошти в кредит. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку позивачу нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1. Позивачу у жовтні 2014 року стало відомо, що приватним нотаріусом Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис, відповідно до якого звернуто стягнення на вказаний житловий будинок.

Позивач вважав, що вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки нотаріусом не перевірено факту наявності чи відсутності спору щодо розміру заборгованості, відсутність доказів отримання ним будь-якої вимоги про повернення кредиту разом з розрахунком заборгованості. Вказував, що розрахунок боргу, вказаний у виконавчому написі, не відповідає дійсності у зв'язку із частковим погашенням ним заборгованості.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнень ОСОБА_6 просив визнати виконавчий напис від 06 жовтня 2009 року, зареєстрований у реєстрі за № 9076, за договором іпотеки від 07 квітня 2008 року № PM-SME403/57/2008 про звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 67 669, 43 доларів США, що еквівалентно 542 032 грн 13 коп. та 1 306 грн 12 коп., а всього 543 338 грн 25 коп., таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 02 липня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 27 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_6 укладений договір про надання кредитної лінії № CrL-SME403/57/2008, відповідно до умов якого банк встановив позичальнику кредитну лінію в розмірі 65 000 доларів США. Термін дії кредитної лінії - до 25 березня 2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 07 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_6 укладений договір іпотеки № PM-SME403/57/2008, згідно з положеннями якого відповідач передав банку в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_6 умов кредитного договору виникла заборгованість.

20 серпня 2009 року ПАТ «ОТП Банк» звернулось до нотаріуса із відповідною заявою та 06 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, відповідно до якого звернено стягнення на нерухоме майно - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_6 Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки, посвідченого 07 квітня 2008 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. за реєстровим № 1856, передане в іпотеку ПАТ «ОТП Банк», строк платежу за яким настав 19 червня 2009 року. Також у виконавчому написі визначено, що залишок заборгованості за кредитом становить 66 814,56 доларів США, сума відсотків за користування кредитом з 16 липня 2009 року по 14 серпня 2009 року - 854,87 доларів США, сума пені за прострочення виконання зобов'язань з 16 липня 2009 року по 14 серпня 2009 року - 1 206 грн 12 коп., штрафні санкції - 100 грн, що разом становить 67 669,43 доларів США та 1 306 грн 12 коп., а всього у гривневому еквіваленті 543 338 грн 25 коп.

ПАТ «ОТП Банк» було долучено до заяви нотаріусу: копії кредитного договору, договору іпотеки, розрахунок заборгованості станом на 14 серпня 2009 року, копії паспорта та ідентифікаційного коду ОСОБА_6, досудову вимогу, яка особисто була отримана ОСОБА_6 19 травня 2009 року, довіреність та правовстановлюючі документи ПАТ «ОТП Банк».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно із ч. ч. 3, 4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом із цим, як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення в цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції не врахував, що відмовити у позові через сплив позовної давності можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим, а у разі безпідставності позовних вимог у позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог, однак висновків з приводу доведеності позовних вимог не зробив, мотивів їх доведеності не спростував, у зв'язку із чим допустив порушення положень ст. ст. 212, 213 ЦПК України.

Відхиляючи доводи заявника щодо недоведеності факту безспірності вимоги, апеляційний суд, встановивши, що досудова вимога від 18 травня 2009 року дійсно має відмінності у розмірі кредитного боргу та його складових порівняно з виконавчим написом, виходив з того, що вони не мають правового значення, оскільки пропуск позовної давності є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, на порушення ст. ст. 303, 309 ЦПК України допущених судом першої інстанції помилок не виправив та залишив рішення без змін.

Разом з тим суди попередніх інстанцій не врахували, що при вирішенні справ, які стосуються оспорювання прав і обов'язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій, крім справ за скаргами на нотаріальні дії чи відмову в їх вчиненні, нотаріуси в розумінні ст. ст. 30, 32, 34, 35 ЦПК України не є особами, прав і обов'язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення.

Отже, справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів.

Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Інакше кажучи, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Рішення у таких справах фактично жодним чином не впливають на нотаріусів. Пред'явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Встановлення вказаних обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору, а тому ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 02 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук