Справа № 159/909/15-ц
Провадження № 2/159/425/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель 23 березня 2015 року

Ковельський міськрайсуд Волинської обл..

в складі: головуючого - судді Логвинюк І. М.,

при секретарі Щесюк Н.Й.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката Гриціва Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи тим, що за договором дарування від 15.06.11 р. вона стала власницею 3/6 частин АДРЕСА_1. Загальна площа вказаної квартири - 50, 7 кв. м., житлова - 26,1 кв. м.. До цього, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.05.07 р., вона успадкувала 1/3 частину вказаної вище квартири, що належала її батькові - ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р.. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.05.07 р., вона також успадкувала 1/3 частку вказаної вище квартири, належну спадкодавиці ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 р.. 19.06.07 р. КП "Волинське облбюро техінвентаризації" було зареєстровано право власності на 3/6, а 20.07.11 р. - ще на 3/6 частини вищевказаної квартири. За рішенням Ковельської міськради від 12.12.03 р. № 14/7, власниками земельної ділянки пл. 395 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1, для обслуговування жилого будинку, стали ОСОБА_5 (1/3), ОСОБА_6 (1/3), ОСОБА_7 (1/3), про що видано Державний акт на право власності на земельну ділянку від 17.05.04 р.. Вищезазначені співвласники земельної ділянки померли, відповідно: бабуся - ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 р., батько - ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1 р., дядько - ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_3. Спір про землю відсутній. Відповідач, згідно договору дарування частки квартири, не має заперечень про визнання права власності на частину земельної ділянки, що обслуговує нерухоме майно. Після смерті батька - ОСОБА_6 - вона є єдиним спадкоємцем. Шлюб між її батьками було розірвано у 1991 р.. Зазначає, що при відсутності спору щодо земельної ділянки пл. 395 кв. м., що обслуговує належну їй на праві власності квартиру, є підстави для визнання права власності на таку площу, що зазначена у Державному акті від 17.06.04 р.. Просить позов задовольнити, визнати за нею право власності на 395 кв. м. земельної ділянки, розташованої у АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що зазначена у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 018109 від 17.06.04 р. на підставі рішення Ковельської міськради від 12.12.03 р..

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, обґрунтувавши їх вищенаведеними доводами. Суду додатково пояснила, що вона зверталась до нотконтори з приводу прийняття спірної земельної ділянки у спадщину після смерті спадкодавців, однак, їй у цьому було відмовлено. Доказу цього вона надати суду не бажає. Своє право власності на цілу квартиру вона оформила документально, а право власності на спірну земельну ділянку вона не оформила через незнання законодавства. Земельна ділянка пл. 210 кв. м., що перебувала у спільному сумісному користуванні всіх вищезазначених спадкодавців та гр. ОСОБА_8, входить у склад спірної земельної ділянки. Гр. ОСОБА_8 померла та в даний час є власники іншої квартири вказаного вище будинку, однак, хто саме - їй не відомо. Просить позов задовольнити.

Аналогічні пояснення дав суду і представник позивача - адвокат.

Відповідач в судове засідання не з"явився, хоч належно оповіщений. Про причини неявки суду не повідомив. Попередньо подав до суду заяву з проханням справу розглядати у його відсутності, зазначивши, що позов визнає у повному обсязі. У попередньому судовому засіданні відповідач зазначив, що визнає усі доводи позивача, наведені у позовній заяві.

На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності особи, яка не з"явилась.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника - адвоката, дослідивши докази, зібрані у справі, оглянувши надані позивачем для огляду судом матеріали техдокументації про виконані проектно - вишукувальні роботи зі складання Державного акта на право спільної сумісної власності на землю ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у АДРЕСА_1 у 2003 р., виконані ДКП Центр геодезії та кадастру "Ковельгеодезія" (далі - техдокументація на землю), приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Як слідує з копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 018109, виданого 17.06.04 р., техдокументації на землю, співвласниками (по 1/3 частці кожен) спірної земельної ділянки стали ОСОБА_6 - батько позивача, ОСОБА_5 - бабуся позивача та дружина відповідача, ОСОБА_7 - дядько позивача. Загальна площа спірної земельної ділянки складає 395 кв. м.; вона складається з трьох відокремлених земельних ділянок різних конфігурацій, у т. ч. і тієї, площею 64 кв. м., на якій розташована належна нині позивачеві квартира.

Та обставина, що ОСОБА_6 - батько позивача - помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р. у м. Ковелі Волинської обл., стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого 17.01.06 р. відділом рацс по м. Ковелю Ковельського МРУЮ Волинської обл..

Після смерті спадкодавця ОСОБА_6 спадщину позивач прийняла у встановленому законом порядку.

Таким чином, за станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 р. позивач, яка на той час була неповнолітньою, успадкувала як 1/3 частину квартири, належну її батькові - спадкодавцеві ОСОБА_6, так і 1/3 частку спірної земельної ділянки, належну йому ж.

Та обставина, що ОСОБА_5 - бабуся позивача та дружина відповідача - померла ІНФОРМАЦІЯ_2 р. у м. Ковелі Волинської обл., стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого 26.01.06 р. відділом рацс по м. Ковелю Ковельського МРУЮ Волинської обл..

Після смерті спадкодавиці ОСОБА_5 спадщину прийняли як позивач, так і відповідач у рівних частках.

Крім цього, відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.05.07 р., позивач, будучи неповнолітньою - 15.01.06 р., та відповідач, кожен зокрема, успадкували по ? спадкового майна після смерті бабусі позивача та дружини відповідача - ОСОБА_5, зокрема, позивач успадкувала 1/6 (1/3:2=1/6) вищезазначеної квартири, що належала спадкодавиці ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.10.95 р.. Тобто, решту 1/6 частки належної спадкодавці ОСОБА_5 спірної земельної ділянки успадкував відповідач, що стверджується, зокрема, копією його заяви до нотконтори від 25.01.06 р.; копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.08.06 р..

Таким чином, за станом на 04.05.07 р. позивач успадкувала як 1/6 частку квартири, належну її бабусі - спадкодавиці ОСОБА_5, так і частину спірної земельної ділянки, належну їй же.

ОСОБА_7 на час смерті спадкодавці ОСОБА_5 проживав разом з нею і є особою, яка прийняла спадщину, однак, від прийняття спадщини після смерті своєї матері - ОСОБА_5, ОСОБА_7 відмовився, що стверджується копією його заяви від 08.08.06 р., поза встановленим законодавством шестимісячним строком, відведеним для подання таких заяв про відмову.

Відповідно до змісту ст. ст. 1 216 - 1 218, ч. 1 ст. 1 226, ст. 1 261 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як зазначено у ст. 1 268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1 270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч. ч. 2 - 4 ст. 1 273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із ст. 1 269 ЦК України у її редакції, чинній як за станом на дату відкриття спадщини після смерті батька позивача - ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1 р., так і на дату подання законним представником неповнолітньої на той час позивача до нотконтори заяви про прийняття спадщини після смерті батька позивача - ОСОБА_6 - 03.05.07 р., спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла 14 років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Ст. 1 270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Як слідує із змісту ст. 1 273 ЦК України у її редакції, чинній на дату відкриття спадщини після смерті батька позивача, а також на дату подання законним представником позивача до нотконтори заяви про прийняття спадщини позивачем після смерті її батька, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1 270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може відмовитися від прийняття спадщини за згодою піклувальника і органу опіки та піклування. Неповнолітня особа віком від 14 до 18 років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

ЦК України у ст. 1 274 ЦК України та у ст. 1 275 передбачив право на відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи і встановив правові наслідки відмови від прийняття.

Як слідує із змісту ч. 1 ст. 1 278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

За змістом ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати, зокрема, і у приватній власності.

Як слідує із змісту ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно - правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Як слідує з копії договору дарування частки квартири від 15.06.11 р., ОСОБА_7 - дядько позивача та відповідач у справі спільно подарували позивачеві загалом 3/6 частки вищезазначеної квартири. При цьому 1/3 частка належала дарувальникові ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, а 1/6 частка - дарувальникові - відповідачеві у розглядуваній справі - на підставі свідоцтва про право на спадщину. Будь - яких умов щодо переходу до обдарованої - позивача у справі - земельної ділянки - у договорі не зазначено.

Таким чином, за станом на 15.06.11 р. позивач стала власником 3/6 частин вищезазначеної квартири.

Щодо твердження позивача та її представника про те, що за вищезазначеним договором дарування одночасно вона в дар отримала і 3/6 часток спірної земельної ділянки, то суд вважає таке твердження надуманим та таким, що не ґрунтується за законі.

Як слідує з положень ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, припиняється право власності земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Так, за змістом ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Будинок же, у якому знаходиться належна позивачеві квартира, стосовно якої визначено розмір та розташування спірної земельної ділянки, має більше як одну квартиру.

Таким чином, судом встановлено, що право кожного із таких спадкодавців, як ОСОБА_6, ОСОБА_5 на 1/3 частку спірної земельної ділянки підтверджені належно таким правовстановлюючим документом як Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВЛ № 018109, виданий 17.06.04 р., відповідно до положень ст.ст. 125,126 ЗК України.

Позивач вчасно та у встановленому законом порядку прийняла спадщину після обох вищезазначених спадкодавців як спадкоємець, відповідної черги згідно із ст. 1 258 ЦК України.

За змістом ст. 1 225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Чинним законодавством передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Існує судовий контроль за діяльністю нотаріусів, що має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, позивачем не надано суду доказів того, що у нотконторі вона отримала відмову у вчиненні відповідної нотаріальної дії по посвідченню її права на спадщину після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_5. Зокрема, судом оголошувалась у судовому засіданні перерва задля надання позивачем доказу відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ні позивач ні її представник - адвокат - не заявляли клопотання про витребування доказів, зокрема, нотаріальної відмови, судом, на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК учасникам роз"яснювався наслідок невчинення такої процесуальної дії і ненадання суду доказів на підтвердження позовних вимог. Однак, позивач повторно зазначила суду про відсутність у неї бажання надати суду такий доказ.

Та обставина, що у подальшому ОСОБА_7 - дядько позивача та син відповідача помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Ковелі Волинської області, стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3.

Відповідно до інформаційної довідки № 397 012 88 від 23.02.15 р., виданої Ковельською держнотконторою, спадщину після смерті ОСОБА_7 на даний час не прийняв ніхто.

Таким чином, підстав для визнання за позивачем права власності на 1/3 частку спірної земельної ділянки, належну спадкодавцеві ОСОБА_7 ні в порядку спадкування, ні в порядку набуття за договором дарування в даний час суд не має.

Суд не вбачає переконливих доказів порушення права позивача. Відповідач же, як особа, яка не має на даний час жодного стосунку до належної позивачеві квартири, спадщини після смерті батька позивача - ОСОБА_6, а свого - сина; дядька позивача - ОСОБА_7, а свого - сина. Однак, відповідач на даний час має деякий стосунок до спадщини після смерті бабусі позивача - ОСОБА_5, а свої - дружини. Відповідач проти позову позивача не заперечує та, відповідно, її цивільних прав не оспорює і будь- яким чином не порушує.

А тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 13, 60, 212 - 218, 88 ЦПК України, ст. ст. 377, 395, 1 217, 1 220, 1 225, 1 226, 1 258, 1 261, 1 262 - 1 273, 1 276, 1 278, 1 296, 1 297 ЦК України, ст. ст. 78, 81, 88, 89, 120, 125, 126 ЗК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене через Ковельський міськрайсуд Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу подано не було.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий:І. М. Логвинюк