Номер провадження: 22-ц/785/7012/15
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Ісаєвої Н.В., Журавльова О.Г.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ПАТ «УкрСиббанк», третя особа ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним, посилаючись на те, що він та ОСОБА_5, як співвласники квартири АДРЕСА_1, 15 березня 2006 року уклали з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу цієї квартири. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2009 року зазначений договір визнано судом недійсним, як укладений позивачем під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах.

Після того, як рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2009 року вступило в законну силу і було зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН», позивач звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 у зв'язку із прийняттям спадщини. Однак, при переоформленні документів у нотаріальній конторі, нотаріусом у державному реєстрі виявлено обтяження на спірну квартиру на підставі іпотечного договору, реєстровий № 4760 від 19 жовтня 2006 року, зареєстрованого, в Державному реєстрі іпотек 01 жовтня 2007 року за № 5758381, де боржником за основним зобов'язанням зазначений ОСОБА_4, а іпотекодержателем ПАТ «УкрСиббанк».

Позивач вважає, що оскільки договір купівлі-продажу від 15 березня 2006 року визнаний судом недійсним, ОСОБА_4 не мав жодних підстав на розпорядження даною квартирою, а тому позивач просив суд визнати договір іпотеки недійсним.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала.

Представник третьої особи ПАТ «Дельта Банк» позов не визнав.

ОСОБА_6, а також представник ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з'явилися, про слухання справи були повідомлені належним чином.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ПАТ «УкрСиббанк», третя особа ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_2, представник ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Статтею 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до вимог частини другої ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для визнання договору іпотеки недійсним у відповідності до ст.ст. 203, 215 ЦК України, та при переході права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача.

Однак з таким висновком колегія суддів не погоджується, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як зазначено в ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов:

нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;

нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;

нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим законом.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 15 березня 2006 року ОСОБА_3, ОСОБА_5, з одного боку та ОСОБА_4, уклали договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9 т. 1).

19 жовтня 2006 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 30000 доларів США, зі сплатою 11,3% річних, з кінцевим терміном повернення отриманих коштів 19 жовтня 2016 року (а.с. 51-54 т. 1).

В забезпечення виконання вказаного договору, між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», 19 жовтня 2006 року, був укладений іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_4 в рахунок забезпечення договору про надання споживчого кредиту, передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 48-50 т. 1).

Відповідно до іпотечного договору квартира АДРЕСА_1, належить ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15 березня 2006 року Бардук М.Д., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за № 706 (а.с. 48 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 10 т. 1).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.07.2009 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, від 15.03.2006 року, укладеним між ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, як укладений позивачем під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах.

Також в рішенні суду зазначено, що воно є підставою для скасування запису № 708 в Державному реєстрі правочинів, зробленого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардук М.Д. від 15 березня 2006 року (а.с. 12 т. 1).

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.07.2009 року залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2012 року, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року (а.с. 133-139 т. 2).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 березня 2011 року, судом було роз'яснено рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.07.2009 року та зазначено, про скасування запису зареєстрованим в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4; повернуто запис в Реєстрі прав власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, у попередній стан, яка належить ОСОБА_3 1/3 частина квартири, та ОСОБА_5 2/3 частини квартири (а.с. 131-132 т. 2).

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, виданим КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» від 30.03.2011 року співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, якому належить1/3 частки квартири та ОСОБА_5, якої належить 2/3 частки квартири, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна за №Н/99-01975 від 03 вересня 1999 року, зареєстрованого Регіональною універсальною біржею «Александр-Н» (а.с. 17 т. 1).

При відмові в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Але з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, з тих підстав, що посилання суду на ст. 23 Закону України «Про іпотеку» є помилковим, оскільки судом не звернуто уваги, що право власності на іпотечне майно не переходило від ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5, а судом визнано недійсним договір купівлі-продажу, та сторони повернуті в попередній стан, з моменту укладання недійсного правочину.

Відповідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За ч. 6 ст. 319 ЦК України держава не втручається у здійснення власником права власності.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, виходячи із того, що на момент укладання іпотечного договору ОСОБА_4 не був власником майна переданого в іпотеку, оскільки з визнанням договору купівлі - продажу, та поверненням в попередній стан сторін, за яким вони стали власниками спірного майна, втрачаються ті правові наслідки, які з цього випливають.

При цьому, за обставинами справи не було переходу права власності від іпотекодавця до позивача, а скасована основа права власності такого іпотекодавця.

Враховуючи, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність у відповідності до ст.. 3 ЦК України, звертаючи увагу на ту обставину, що ОСОБА_3, на час укладання договору купівлі-продажу був інвалідом 3 групи, а на даний час є інвалідом 2 групи, відноситься до кола незахищених людей, договір купівлі-продажу, який став підставою для укладання договору іпотеки, визнаний судом недійсним, до нього застосована реституція, та сторони повернулись в попередній стан з моменту укладання недійсного правочину, ОСОБА_3 постійно мешкав та мешкає в цієї квартирі, яке є його єдиним житлом, та не може реалізувати своє право на отримання спадщини, з наведених підстав, судова колегія прийшла до висновку, що рішення відповідно до положень ч.1, 4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року - скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати недійсним іпотечний договір від 19 жовтня 2006 року, укладений між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., реєстровий №4760 від 19.10.2006 року, зареєстрований в Державному реєстрі іпотек 01.102007року за №5758381».

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Н.В. Ісаєва

______________________________________ О.Г. Журавльов