У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ткачука О.С., Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, терті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права власності на не витребувану земельну частку (пай) в порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_10 право власності на земельну частку (пай) згідно сертифікату, який виданий на підставі розпорядження голови Зіньківської райдержадміністрації від 19 вересня 1996 року НОМЕР_2, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Перемога» розміром 4,21 умовних кадастрових гектари без визначення меж цієї земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 25 вересня 1996 року, зареєстрована в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за НОМЕР_1 від 26 вересня 1996 року. Згідно з додатковою позовною заявою також просив встановити факт прийняття ним спадщини шляхом вступу в управління і володіння майном, яке належало за життя ОСОБА_10 та визнати за ним право власності на земельну частку (пай) згідно сертифікату, який виданий на підставі розпорядження голови Зіньківської райдержадміністрації від 19 вересня 1996 року НОМЕР_2.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_10 баба позивача, після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається з сертифікату на право на земельну частку (пай), який виданий на підставі розпорядження голови Зіньківської райдержадміністрації від 19 вересня 1996 року НОМЕР_2, та перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Перемога» розміром 4,21 умовних кадастрових гектари без визначення меж цієї земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 25 вересня 1996 року. За життя ОСОБА_10, склала заповіт, яким належний їй на праві особистої власності житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями, що знаходиться в селі Матяші Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області заповіла онуку ОСОБА_8 та сину ОСОБА_11 в рівних частках. ОСОБА_10 в заповіті не зазначила сертифікат на земельну частку (пай), але позивач вважає, що вищезазначену земельну ділянку померла ОСОБА_10 не вказала в заповіті через юридичну необізнаність. ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки взяв собі в користування із спадкового майна частину речей особистого вжитку, інші спадкоємці відсутні. За таких обставин та відсутності спору, позивач не може одержати в державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину, на належний його бабі сертифікат на право на земельну частку (пай), оскільки відповідно до ЦК України в редакції 1963 року онуки до кола спадкоємців за законом не включені. Крім того, позивач зазначив, що у ОСОБА_10, крім нього інших родичів не було, у зв"язку з похилим віком і станом її здоров"я він систематично здійснював за нею догляд, і після її смерті прийняв спадщину, вступивши в управління і володіння майном. Посилаючись на вказані обставини подав додаткову позовну заяву в якій просив суд визнати за ним факт прийняття спадщини.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 22 травня 2014 року позов задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_8 фактично прийняв спадщину після смерті, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10, вступивши в управління і володіння майном, яке при житті належало ОСОБА_10 Визнано за ОСОБА_8 право власності в порядку спадкування за законом на земельну частку (пай), що належала при житті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3 від 25 вересня 1996 року, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Перемога» площею 4,21 в умовних кадастрових гектар, розташована на території с. Удовиченки Зіньківського району Полтавської області.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 16 вересня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено. Рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що спадщина відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2, в день коли померла ОСОБА_10 На час відкриття спадщини відповідно до ст.529 ЦК УРСР спадкоємці за законом відносно спадкового майна не охопленого заповітом відсутні, оскільки спадкоємці син померлої ОСОБА_10, а відповідно батько позивача ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, інший спадкоємець син померлої - ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до ч.2 ст. 529 ЦК УРСР онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлим батькам. Позивач ОСОБА_8 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_10 і його уточнені позовні вимоги про визнання факту прийняття спадщини шляхом фактичного прийняття спадщини та визнання права власності на не витребувану земельну частку (пай) в порядку спадкування підлягають задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_10 були б її сини ОСОБА_12 (батько позивача) та ОСОБА_11 Разом з тим, ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_4. На час відкриття спадщини інший син ОСОБА_10 - ОСОБА_11 був живим та до часу смерті ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщину після смерті ОСОБА_10 не прийняв. Діти померлого ОСОБА_11 також з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися. Таким чином, позивач на підставі ст. 529 ЦК УРСР не є законним спадкоємцем майна померлої баби ОСОБА_10, оскільки на час відкриття спадщини був живим син ОСОБА_10 - ОСОБА_11, як спадкоємець першої черги за законом. Також на даний час свої права на спадщину заявляє донька ОСОБА_11 - ОСОБА_7 (онука померлої ОСОБА_10.).

Крім того, сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий ОСОБА_10, на підставі розпорядження голови Зіньківської райдержадміністрації від 19 вересня 1996 року НОМЕР_2, датований 25 вересня 1996 року, тобто вже після смерті ОСОБА_10 (ІНФОРМАЦІЯ_2), а тому є недійсним.

Апеляційний суд також вважав невірним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_10, вступивши в управління і володіння її майном, оскілки згідно довідки Удовиченківської сільської ради ОСОБА_10, на день смерті проживала одна. Докази про те, чи прийняв позивач спадщину належну йому за заповітом померлої ОСОБА_10 у вигляді Ѕ частини житлового будинку з господарчими будівлями в с. Матяші та чи отримав він свідоцтво про право на це спадкове майно відсутні.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що баба позивача ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Матяші Зіньківського району Полтавської області.

Батько позивача та рідний син ОСОБА_10 - ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до заповіту від 22 травня 1992 року, посвідченого секретарем Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області Дорошенко Л.М., ОСОБА_10 заповіла належний їй на праві власності житловий будинок з допоміжними господарськими будівлями, що знаходиться в селі Матяші Удовиченківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області онуку ОСОБА_8 та сину ОСОБА_11 в рівних частках.

ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) від 25 вересня 1996 року ОСОБА_10 належить право на земельну частку (пай) із землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Перемога» площею 4,21 умовних кадастрових гектар, розташована на території с. Удовиченки Зіньківського району Полтавської області.

Згідно повідомлення Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області від 6 березня 2014 року, після померлої ОСОБА_10 спадкова справа не заведена, претензії від кредиторів не надходили.

Суд першої інстанції, посилаючись на ч.2 ст.529 ЦК УРСР вважав позивача єдиним спадкоємцем за законом, оскільки на час відкриття спадщини станом на червень 1996 року, його батька вже не було в живих, останній помер у 1988 році, а інший спадкоємець - ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і за життя спадщину після смерті ОСОБА_10 не приймав.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд вказаних висновків не спростував, обмежився посиланням на те, що позивач не є законним спадкоємцем майна померлої баби ОСОБА_10, оскільки на час відкриття спадщини був живим її син - ОСОБА_11 Не дав належної оцінки та не перевірив посилань позивача на те, що ОСОБА_11 не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_10, а він як онук померлої, має право на спадкування в порядку представлення та фактично прийняв спадщину, вступивши в управління і володіння спадковим майном.

Спростовуючи факт прийняття позивачем спадщини апеляційний суд послався виключно на довідку Удовиченківської сільської ради, згідно якої ОСОБА_10 на день смерті проживала одна, разом з тим, інших доказів, зокрема на які посилався позивач, не перевірив.

Посилаючись на відсутність доказів про те, чи прийняв позивач спадщину, належну йому за заповітом померлої ОСОБА_10, суд апеляційної інстанції сам цих обставин не встановив і не перевірив. Крім того, дав оцінку щодо недійсності сертифікату на право на земельну частку (пай), виданого ОСОБА_10, чим фактично вийшов за межі пред'явленого позову та доводів апеляційної скарги.

В ході розгляду даної справи судами не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано належну оцінку зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності.

Фактично судом допущено однобічність у дослідженні доказів та не перевірено усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень.

Апеляційним судом не надано мотивування усім доводам сторін у справі, зокрема доводам апеляційної скарги, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Свої висновки належним чином не мотивував.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 вересня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська