АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/4517/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1125/15Головуючий у 1-й інстанції Потетій А. Г. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого: судді Пилипчук Л.І.,

суддів: Карнауха П.М., Кривчун Т.О.,

при секретарі: Філоненко О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3 - адвоката Веретельника О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 березня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на автомобіль,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з листопада 2008 року по січень 2014 року, посилаючись на ведення спільного господарства та бюджету. У цей період ним придбано автомобіль ВАЗ 217230, державний номерний знак НОМЕР_1, за кошти, надані директором фірми «Рекордс 2000», де він працював, ОСОБА_6, тому вважає цей автомобіль його особистою власністю.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05 березня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з листопада 2008 року по січень 2014 року. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 автомобіля ВАЗ 21730, номер кузова НОМЕР_2, зареєстрованого на ім'я ОСОБА_5 в державній автомобільній інспекції МРЕВ.

Судові витрати покладено на позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, прохала рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Зазначає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів спільного проживання з нею, а показання свідків цей факт не доводять.

Вважає, що суд, взявши до уваги показання свідків зі сторони позивача, безпідставно залишив поза увагою її доводи та показання свідків з її сторони, які пояснили, що вона з позивачем періодично зустрічалися, однак спільного господарства не вели, спільного бюджету не мали.

Вказує на те, що спірний автомобіль на час вирішення спору їй не належав, оскільки проданий та знятий з обліку задовго до звернення позивача до суду. Таким чином, суд вирішив питання про права та обов'язки іншої особи, невстановленої судом.

Крім того, вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, визнавши за позивачем право власності на половину автомобіля, виходячи з того, що він є спільною сумісною власністю сторін, тоді як позивач обґрунтовував свої вимоги, посилаючись на придбання автомобіля за особисті кошти.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, встановлюючи факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з листопада 2008 року по січень 2014 року та визнаючи за позивачем право власності на половину спірного автомобіля, місцевий суд виходив з того, що вказаний факт спільного проживання сторін є доведеним, а оскільки автомобіль придбано сторонами в цей період, він є їх спільною сумісною власністю.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже суд, розглядаючи справу в межах заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, при ухваленні рішення повинен був з'ясувати обставини, які підтверджують чи спростовують факт проживання сторін однією сім'єю без шлюбу та факт придбання спірного автомобіля за кошти позивача.

Статтею 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 розділу II «Шлюб. Права та обов'язки подружжя» цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Заявляючи позов про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, позивач посилався на спільне проживання та ведення з відповідачкою у вказаний ним період спільного домашнього господарства, наявність єдиного спільного бюджету, піклування один про одного. На підтвердження заявленого до встановлення факту в суді першої інстанції були допитані в якості свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які є батьками позивача, та ОСОБА_10, який є товаришем позивача.

Відповідачка ж вказаний факт заперечувала, посилаючись на показання свідків, допитаних у місцевому суді за її клопотанням, а саме її батька ОСОБА_11 та її рідної тітки ОСОБА_12, які підтвердили періодичні зустрічі сторін та відсутність у них спільного господарства і спільного бюджету.

Місцевий суд, оцінюючи показання свідків, взяв до уваги показання свідків зі сторони позивача та не прийняв показань свідків зі сторони відповідачки, посилаючись на їх родинні відносини з останньою.

Колегія суддів визнає таку оцінку показань свідків помилковою, оскільки судом першої інстанції без належного обґрунтування надана перевага показанням одних свідків перед іншими, тоді як усі вони є родичами чи близькими людьми для сторін, та надали суду взаємовиключну інформацію, яка зводилася лише до загальних тверджень про існування факту спільного проживання та його заперечення. Крім того, зазначені показання свідків не вказують на існування між сторонами відкритої тривалої та певною мірою стійкої спільності як чоловіка та жінки з притаманними для сім'ї ознаками спільності побуту, наявності взаємних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.ч.1,3,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Окрім суперечливих показань свідків, будь-яких інших доказів, які б підтверджували факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу - позивач суду не надав. Тому колегія суддів визнає позовні вимоги в цій частині недоведеними.

Також, місцевий суд в порушення закріпленого ст.11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, вийшов за межі позовних вимог, визнавши за позивачем право власності на половину спірного автомобіля, як його частки у спільному майні, тоді як позовні вимоги ОСОБА_2 ґрунтувалися на нормі ст.57 СК України та доводах позивача щодо правового статусу вказаного майна як його особистої власності, набутої в період спільного проживання з відповідачкою, оскільки автомобіль придбано за кошти, надані йому ОСОБА_6

Між тим, за недоведеності факту спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу на момент придбання спірного рухомого об'єкту відсутні правові підстави для визнання цього об'єкту спільною сумісною власністю. Тим більше, що позов ОСОБА_2 таких вимог не містив.

Не ґрунтується на законі та належних доказах вимога позивача про визнання спірного автомобіля його особистою власністю.

Місцевий суд помилково не звернув увагу на те, що матеріали справи взагалі не містять доказів придбання та реєстрації спірного автомобіля на ім'я відповідачки у вказаний позивачем період. Позивачка заявила про продаж автомобіля та повторну зміну власника. Тобто, в суді на момент вирішення спору не встановлена наявність предмету спору.

Свідок ОСОБА_6 підтвердив надання ОСОБА_2 коштів для придбання автомобіля для виробничих потреб шляхом перерахування коштів на карту ОСОБА_13, а останній підтвердив передачу цих коштів позивачу для придбання автомобіля. Однак зазначені показання свідків та виписка із карти ОСОБА_13 у «Приватбанку» за 16.11.2013 року не підтверджують внесення цих коштів позивачем на придбання спірного автомобіля та не підтверджують факту укладення сторонами угоди про створення спільної власності.

За відсутності належних доказів придбання спірного автомобіля за кошти позивача, позовні вимоги про визнання за ОСОБА_2 права особистої власності на цей рухомий об'єкт є безпідставними.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу та придбання за спільні кошти спірного автомобіля, - є недоведеними. Висновки суду про встановлення вказаного факту та визнання за позивачем права власності на половину автомобіля, як на половину спільного майна осіб, які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу - ґрунтуються на помилковій оцінці доказів на неправильно застосованих нормах матеріального і процесуального права.

Тому колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, п.п.3,4 ст.309, ст.ст.314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 березня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на автомобіль - відмовити .

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом 20 днів шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - суддя Л.І.Пилипчук

Судді /підписи/ П.О.Карнаух

Т.О.Кривчун

ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області Л.І. Пилипчук