Ухвала

іменем україни

18 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя до участі у справі залучено правонаступника відповідача після його смерті - ОСОБА_1

Уточнивши у квітні 2013 року позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило в рахунок заборгованості за кредитним договором від 02 серпня 2005 року, укладеного з ОСОБА_2, розмір якої становить 59 341, 44 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка за життя належала боржнику ОСОБА_2, а після його смерті спадкоємцю - ОСОБА_1

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2014 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 59 341, 44 доларів США, що еквівалентно 474 138 грн 11 коп., звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 49,18 кв. м, жилою площею 31,75 кв. м, шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2014 року зазначене рішення районного суду скасовано й в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач втратив право на пред'явлення позову до спадкоємця боржника, оскільки пропустив встановлений ст. 1281 ЦК України строк для пред'явлення такої вимоги.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Судом встановлено, що 02 серпня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 26 880 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 04 серпня 2025 року.

У забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним договором, між банком та ОСОБА_2 03 серпня 2005 року було укладено договір іпотеки, згідно якого останній передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Через неналежне виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, виникла кредитна заборгованість в розмірі 22 152, 55 доларів США, яка за рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя стягнута з боржника на користь банку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 оголошено померлим.

З заявою про прийняття спадщини після його смерті до нотаріальної контори, звернулася мати боржника ОСОБА_1

Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість за кредитним договором від 02 серпня 2005 року, станом на 04 квітня 2013 року складає 59 341, 44 доларів США, що еквівалентно 474 138 грн 11 коп.

05 квітня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до вимог ч. 2 ст. 1281 ЦК України через нотаріальну контору заявив грошові кредиторські вимоги до спадкоємців ОСОБА_2

Звертаючись до суду з даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що кредитна заборгованість не була погашена ні самим боржником, ні його спадкоємцем, а відтак банк має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 ЗУ «Про іпотеку»).

Проте, якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця переходять не лише права та обов'язки іпотекодавця, а й обов'язки за основним зобов'язанням у межах вартості спадкового майна.

Враховуючи наведене, правила ст. 1281 ЦК України щодо строку пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців не застосовуються до зобов'язань, забезпечених іпотекою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214 303, 304, 316 ЦПК України на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув, унаслідок чого дійшов передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, не з`ясувавши при цьому необхідність пред`явлення банком вимог до спадкоємців у шестимісячний строк, передбачений ч. 2 ст. 1281 ЦК України.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим й воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко