АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/6488/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/2027/К/15 інстанції - Літвіненко Н.А.
Категорія 26 (1) Доповідач - Савіна Г.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Ляховської І.Є., Митрофанової Л.В.,

при секретарі - Голуб О.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ПАТ "ІнГЗК" - Новікова Максима Олексійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 07 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «ІнГЗК»), Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (Відділення Фонду») про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, та просив стягнути з відповідачів по 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 07 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Відділення Фонду за заявою представника позивача залишені без розгляду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 07 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково, стягнуто з ПАТ «ІнГЗК» на його користь на відшкодування моральної шкоди 25000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб. У задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто з ПАТ «ІнГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «ІнГЗК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд не звернув увагу на те, що позивачем не доведено факт спричинення йому моральної шкоди, оскільки надані документи підтверджують лише факт встановлення професійного захворювання та ніяким чином не можуть бути підтвердженням заподіяння моральної шкоди. Суд не звернув увагу на те, що підприємство створює для своїх працівників безпечні умови праці, наскільки це дозволяє специфіка гірничовидобувної галузі, піклується про їх здоров'я, укладає договори медичного страхування працівників та надає можливість користуватися лікувально-оздоровчими закладами, а також не врахував вину самого позивача у виникненні професійного захворювання, оскільки при прийнятті на роботу він був ознайомлений з умовами праці, попереджений про наявність шкідливих умов праці, що є особливістю виробничого процесу, та свідомо погодився працювати. Крім того, вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

В своїх запереченнях представник позивача просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 працював на підприємстві відповідача з 01.07.1985 року по 01.11.1985 року учнем бурильника свердловини верстаками шарошкового буріння; з 01.11.1985 року по 27.07.1986 року, з 01.04.1988 року по 06.10.1989 року, з 26.06.1990 року по 01.10.1993 року, з 17.07.2000 року по 20.07.2010 року машиністом бурової установки в кар'єрі.

За результатами первинного огляду МСЕК від 26.04.2010 року позивачу було встановлено 50% втрати професійної працездатності та визнано його інвалідом третьої групи.

Висновком МСЕК від 22.04.2013 року позивачу підтверджено 50% втрати працездатності та 3-тю групу інвалідності.

Відповідно до п.17 Акту розслідування хронічного професійного захворювання № 6 від 11.03.2010 року причиною професійних захворювань було визнано загальну вібрацію та підвищений вміст в повітрі робочої зони пилу.

Вину відповідача у виникненні професійного захворювання встановлено п.19 Акту розслідування, відповідно до якого визнано, що за період його роботи адміністрація відповідача порушувала вимогист.153 КЗпП Українитаст.13 Закону України «Про охорону праці» в частині не виконання обов'язків зі створення здорових, безпечних умов праці відповідно до вимог нормативних актів з охорони праці.

Згідно рекомендацій МСЕК позивачу протипоказана важка праця, вимушена поза, довга хода, робота в умовах виробничого пилу та вібрації та необхідне санаторно-курортне і медикаментозне лікування, вироби медичного призначення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо обов'язку відповідача ПАТ «ІнГЗК» по відшкодуванню заподіяної моральної шкоди з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першою ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено.

Враховуючи те, що на час виникнення у ОСОБА_2 права на відшкодування моральної шкоди - 26 квітня 2010 року - зазначені положення ст. ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди судом першої інстанції обґрунтовано покладено на підприємство, з вини якого заподіяно моральну шкоду позивачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні трудового договору позивачу були роз'яснені умови праці, попереджено про наявність ризикових та шкідливих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, безпідставні, оскільки ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Факт спричинення моральної шкоди ОСОБА_2 у зв'язку з його професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні та підтверджений наданими позивачем доказами.

При визначенні розміру моральної шкоди, на думку колегії суддів, судом було враховано роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а саме: розмір моральної шкоди суд визначив в межах заявлених вимог, з урахуванням характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачеві моральних страждань, стану здоров'я потерпілого, істотних вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 07 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Г.О.Савіна

Судді: І.Є.Ляховська

Л.В.Митрофанова