Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Городоцької районної державної адміністрації, про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - приватний нотаріус Городоцького районного нотаріального округу - Тимофєєва Агнеса Матвіївна, про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що 12 вересня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (в системі обліку банку № 1), до якого внесені зміни додатковими угодами від 12 вересня 2007 року № 1 та від 30 січня 2009 року № 1 (щодо зміни схеми погашення кредиту) та від 30 січня 2009 року № 2, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 54 000 доларів США, що еквівалентно 272 700 грн, зі сплатою за користування кредитом 12,9 % річних терміном до 12 вересня 2024 року. Також 12 вересня 2007 року для забезпечення належного виконання умов кредитного договору від 12 вересня 2007 року № 0 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки за реєстровим № 2471, до якого внесені зміни договором про внесення змін від 13 березня 2009 року № 1, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 156,2 кв. м, житловою площею 71,6 кв. м, що належить йому на праві приватної власності. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником узятих на себе зобов'язань станом на 17 листопада 2014 року виникла заборгованість у розмірі 40 899 доларів 85 центів США, що еквівалентно 627 224 грн 31 коп., з яких: 36 778 доларів 96 центів США, що еквівалентно 564 027 грн 93 коп., - заборгованість за кредитом, 4 120 доларів 89 центів США, що еквівалентно 63 196 грн 38 коп., - заборгованість за процентами за користування кредитом, 6 419 грн 02 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути на його користь із ОСОБА_3 зазначену заборгованість за кредитним договором від 12 вересня 2007 року № 0; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 156,2 кв. м, житловою площею 71,6 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», у якому просив визнати недійсним договір іпотеки від 12 вересня 2007 року, укладений між ним та ПАТ «УкрСиббанк», предметом якого є житловий будинок по АДРЕСА_1. В обґрунтування вимог посилався на те, що у спірному будинку проживала малолітня дитина - ОСОБА_6, 2005 року народження, права якої порушуються зазначеним договором.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 11 лютого 2015 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 12 вересня 2007 року № 0 (в системі обліку банку № 1) у розмірі 40 899 доларів 85 центів США, що еквівалентно 1 045 400 грн 17 коп., та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами - 6 419 грн 02 коп. У рахунок погашення вказаної кредитної заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 156,2 кв. м, житловою площею 71,6 кв. м, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна на час проведення виконавчих дій. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Відстрочено виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2015 року рішення Городоцького районного суду Львівської області від 11 лютого 2015 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення з ОСОБА_4 судових витрат скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вказаних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання скасування рішення суду апеляційної інстанції та просить ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга ПАТ «УкрСиббанк» підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_4 - відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Встановлено, що 12 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено договір № 0, згідно з умовами якого останній отримав споживчий кредит у розмірі 54 000 доларів США з терміном до 12 вересня 2014 року.

Додатковою угодою від 30 січня 2009 року змінено кінцевий термін повернення кредиту та встановлено - до 12 вересня 2024 року, а також перенесено строки сплати процентів, нарахованих з 01 грудня 2008 року по 31 грудня 2008 року на період з 01 січня 2014 року по 12 січня 2014 року (а. с. 13-26).

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 12 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_4 передав в іпотеку банку житловий будинок по АДРЕСА_1, що належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Городоцькою державною нотаріальною конторою 29 березня 1999 року, зареєстрованого Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації 15 жовтня 1999 року.

Загальна вартість зазначеного будинку згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством Городоцьке районне бюро технічної інвентаризації 31 серпня 2007 року становить 118 341 грн. За домовленістю сторін договору іпотеки заставна вартість предмета іпотеки визначена в розмірі 461 317 грн (а. с. 27).

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору від 12 вересня 2007 року № 0 виникла заборгованість у розмірі 40 899 доларів 85 центів США та 6 419 грн 02 коп. пені, з якої: 36 778 доларів 96 центів США - заборгованість за кредитом, 4 120 доларів 89 центів США - заборгованість за процентами, 1 619 грн 74 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 16 березня 2014 року по 17 листопада 2014 року та 4 799 грн 28 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 14 лютого 2014 року по 17 листопада 2014 року.

Задовольняючи позов ПАТ «УкрСиббанк», суд першої інстанції дійшов висновку, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь банку. Також суд дійшов висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення наявної кредитної заборгованості, при цьому суд відстрочив виконання рішення в цій частині з підстав, передбачених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд виходив із того, що спірний договір іпотеки не порушує прав малолітньої ОСОБА_6, оскільки остання не має майнових прав на предмет іпотеки та не зареєстрована у ньому. Крім того, ОСОБА_4 є єдиним власником нерухомого майна, переданого в іпотеку банку, та оскільки він є дідусем малолітньої ОСОБА_6, то на нього не поширюються вимоги п. 1 ч. 2 ст. 177 СК України та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та відмовляючи в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що висновок про солідарну відповідальність боржника та майнового поручителя не ґрунтується на законі, оскільки стягнення заборгованості одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення цієї заборгованості фактично здійснює стягнення боргу в подвійному розмірі. В решті суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції.

Проте повністю погодитися з висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Згідно зі ст. ст. 526 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 530 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843599/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 610 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843682/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. 1 ст. 612 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843684/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2014_02_11/pravo1/T030435.html?pravo=1> обов'язком позичальника за кредитним договором є, зокрема, повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_490/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

За змістом до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_88/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843051/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ст. ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1759/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> і 4 ЦПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1760/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> України).

Як роз'яснено у п. 42 зазначеної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_250/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1990/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення ст. 11 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_490/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> (або ст. 589 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843659/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> України щодо заставодавця).

Таким чином, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема про те, що особа позичальника є відмінної від особи іпотекодавця, а тому дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки

Висновок суду апеляційної інстанції, що одночасне стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення цієї ж заборгованості призведе до подвійного стягнення боргу є помилковим та таким, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Разом з тим колегія суддів погоджується з висновками судів щодо відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, як зазначено у ч. 6 ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, у протилежному випадку такий правочин є недійсним.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_116/ed_2015_05_14/pravo1/T012402.html?pravo=1> діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_244/ed_2014_04_17/pravo1/T052623.html?pravo=1> для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

У силу ст. 32 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843063/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ст. 177 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_774/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_110/ed_2015_05_14/pravo1/T012402.html?pravo=1> батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Таким чином, системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави дійти висновку, що попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, надається виключно у разі, коли власником відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх. Оскільки ОСОБА_4 не є батьком неповнолітньої ОСОБА_6, чи особою, яка його замінює, то іпотекодавець мав право розпоряджатися таким майном без згоди органу опіки та піклування.

Ураховуючи викладене, колегія судів приходить до висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановлено фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду відповідає вимогам матеріального права, а тому помилково скасоване судом апеляційної інстанції в частині вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2015 року скасувати в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в цій частині залишити в силі рішення Городоцького районного суду Львівської області від 11 лютого 2015 року.

У решті рішення апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак