Справа № 199/9451/14-ц
РІШЕННЯ

іменем України

„20" січня 2015 року

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Прудченко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, де третя особа Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням та зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на праві власності, та в даній квартирі зареєстровано місце проживання доньки позивача (відповідач), яка у березні 2009 року забрала власні речі та поїхала працювати в Росію, взяла там шлюб та мешкає до цього часу. Посилаючись у позові на те, що речей відповідача у кватирі не має, та з боку позивача не чиняться перешкоди відповідачу у користуванні кватирою, та відповідач має друге житло, та для перерахунку вартості сплачених комунальних послуг необхідне визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у позові й заявлено відповідну вимогу.

У судове засіданні позивач не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, просила суд повністю задовольнити поданий позов.

Відповідач надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, оскільки мешкає за межами України, в якій також зазначила, що з позовом згода та просить суд його задовольнити.

Врахував заяви сторін та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1; в даній квартирі на даний час також зареєстровано місце проживання відповідача - доньки позивача, яка з березня 2009 року мешкає у зв'язку з працевлаштуванням в Росії.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК).

Отже, Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.

Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем).

Втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.

Отже, на переконання суду, доводи позивача є слушними: судом було встановлено на підставі наданих суду у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України доказів, що відповідач більше року не мешкає в даному житловому приміщенні, позивач є власником даної квартири та житлове приміщення використовується нею за призначенням, через що для суду вбачаються підстави для ухвалення рішення про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Разом з тим, частково задовольняючи поданий позов, суд з огляду на зміст позовних вимог та характер спірних правовідносин виходить з відсутності підстав для ухвалення рішення про зобов'язання третьої особи (ГУ ДМС України в Дніпропетровській області) зняти відповідача з реєстрації місця проживання, оскільки дана вимога не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства, та окрім того на виконання ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання та задля запобігання продовження порушення прав позивача, на переконання суду, є правомірним застосування судом такого засобу захисту порушеного права, як визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 15, ч. 1 ст. 88, ст.ст. 212, 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, де третя особа Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням та зняття з реєстрації задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Відмовити в задоволенні вимоги позову про зняття з реєстрації.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в розмірі 121,80 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В.Спаї