Справа №461/4964/15-ц
Провадження № 2/461/1295/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2015 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.,

при секретарі Пелех О.А.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 О І.,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, за участю третьої особи Галицького районного відділу у м.Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації, виселення та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання факту проживання однією сімєю, визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, усунення перешкод у користування квартирою, вселення -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просить постановити рішення, яким визнати факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без реєстрації з 1999 р. по 02.03.2002р., визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю та зобовязати ОСОБА_4 не чинити перешкод в користуванні квартирою № 4 в будинку 1 по вул. Ярослава Осмомисла у м. Львові та вселити ОСОБА_1 в спірну квартиру. 05.05.2015 року ОСОБА_4 через канцелярію Галицького районного суду було подано та зареєстровано позовну заяву про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просить визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (адреса місця реєстрації проживання: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. ОсмомислаАДРЕСА_3; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою розташованою за адресою: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. ОсмомислаАДРЕСА_3. та виселити ОСОБА_1 з квартири, що знаходиться за адресою: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. ОсмомислаАДРЕСА_4.

В подальшому ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру №4 у будинку №1 на вул. Ярослава Осмомисла у м. Львові, оскільки невжиття заходів забезпечення позову, на думку позивача, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, однак ухвалою від 18.05.2015 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування квартирою, вселення. Ухвалою від 04.06.2015 року обєднано в одне провадження цивільну справу №461/4964/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування квартирою, вселення та цивільну справу №461/5045/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, надавши справі загальний номер №461/4964/15-ц.

16.07.2015 року в судовому засіданні ОСОБА_4 подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, якою просить суд, поряд із заявленими раніше вимогами, зняти ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 з реєстрації - адреса місця реєстрації проживання: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. ОсмомислаАДРЕСА_4.).

ОСОБА_1 в судовому засіданні свій позов підтримав з підстав, викладених у ньому та просив його задоволити. Позов ОСОБА_4 заперечив та просив відмовити в задоволенні такого.

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у ньому та з урахуванням уточнених позовних вимог, просила позов довірителя задоволити повністю. Проти позову ОСОБА_4 заперечила та просила відмовити в задоволенні такого.

Представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позов ОСОБА_1 заперечив з озвучених мотивів та просив відмовити в задоволенні такого за необґрунтованістю. Позов ОСОБА_4 підтримав з урахуванням вимог відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог у справі. ОСОБА_4 підтримала позов відповідно до вимог заяви про збільшення розміру позовних вимог у справі, дала пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позові та просила їх задоволити. Проти позову ОСОБА_1 заперечила та просила відмовити у його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, та їх представників покази свідків, оцінивши надані суду докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 19 квітня 2000 року між ОСОБА_1 (до укладення шлюбу була з прізвищем ОСОБА_6) ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири № 4, в будинку № 1, за адресою: площа кн. Я. Осмомисла, у місті Львові посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_9 та зареєстровано в реєстрі за № 1514

Відповідно до Реєстраційного посвідчення від 27.04.2000 р. серія КММ № 040499, виданого Львівським БТІ та ЕО встановлено, що квартира № 4 в будинку № 1, за адресою: площа кн. Я. Осмомисла, у місті Львові в цілому, на праві особистої власності належить ОСОБА_6, про що внесено запис у реєстраційну книгу № 24 за реєстровим номером № 13887 від 27.04.2000 р.

Згідно відомостей довідки форми № 2 з місця проживання про склад сім`ї і прописку, виданої 22.04.2015 року за № 1304 Львівським комунальним підприємством Старий Львів, у квартирі, розташованій за адресою: 79000, м. Львів, вул. площа кн. Я. ОсмомислаАДРЕСА_5 прописані: ОСОБА_4 (власник), ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_10 (донька), ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_11 (донька), ІНФОРМАЦІЯ_4; ОСОБА_1 (чоловік) ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Галицького районного суду м. Львова, ухваленого 25.12.2014 року розірвано шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 та мною ОСОБА_6 (ОСОБА_1 прізвище після шлюбу) ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрованого 02 березня 2002 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Залізничного районного управління юстиції, актовий запис № 47.

Згадане рішення оскаржувалось, проте ухвалою від 12 березня 2015 р. Апеляційного суду Львівської області у справі № 461/14135/14, провадження № 22-ц/783/1950/15 апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, згадане рішення залишено без змін. Відтак рішення Галицького районного суду м. Львова, ухвалене 25.12.2014 року набрало законної сили у встановленому процесуальним законом порядку з 12 березня 2015 р.

Судом встановлено, із відомостей, відображених у довідці МВС України ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, що була видана Галицьким районним відділом на вимогу ОСОБА_4, про те, що вона дійсно зверталась з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень, що відбувались 15.04.15 р. за адресою: м. Львів, пл. кн. Я. ОсмомислаАДРЕСА_3, а також відповідно до Виписки із медичної карти амбулаторного хворого № 4558 ОСОБА_4 після проведеного діагнозу та огляду встановлено, що останній було завдано забійні гематоми лівого та правого плеча, шиї та обох вух. По даному факту сторонами у судовому засіданні стверджено, що ОСОБА_1 за скоєння вказаного правопорушення засуджений вироком Галицького районного суду м. Львова.

У судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19.

ОСОБА_12 та ОСОБА_14 ствердили, що брали участь під час підбору варіантів з купівлі квартири у квітні 2000 року. Поряд з цим, ОСОБА_12, котра являється матір`ю ОСОБА_4, ствердила що дала на купівлю спірної квартири 5 000 тис. гривень та ще 5 000 тис. гривень позичила у ОСОБА_14 близького колеги сім`ї, котрі сама ж віддавала. Ствердила, що жодної матеріальної участі чи навіть будь-якої компенсації за спірну квартиру від ОСОБА_1 не отримувала. Зазначила, що ніколи жодних розмов із колишнім зятем щодо факту купівлі спірної квартири не було.

ОСОБА_14 дав аналогічні покази щодо позички 5 000 тис. гривень ОСОБА_12 з метою купівлі квартири 4 розташованої по вул. площа кн. Я. Осмомисла, буд. 1. Більше того, зазначив що сам особисто радив ОСОБА_12 спірну квартиру для купівлі такої дочці за вигідною ціною, оскільки знав про продаж її від попереднього власника квартири, котрий виїжджав до США у квітні 2000 року. Вперше з ОСОБА_1 познайомився на їхньому весіллі з ОСОБА_4. Категорично настоює на тому, що ОСОБА_1 жодного матеріального ані морального відношення до спірної квартири не має.

ОСОБА_16 являється дружиною рідного брата ОСОБА_1, памятає момент знайомства останнього з ОСОБА_4. Пояснила що ОСОБА_1 приблизно до середини 2000 року проживав в одній з кімнат квартири, де проживала сімєю з дітьми свідок із рідним братом позивача. Показала, що ОСОБА_20 позичив її чоловікові своєму рідному братові свої заощадження у великому розмірі для підготовки документів для виїзду до США.

ОСОБА_18 та ОСОБА_19 являються близькими колегами ОСОБА_4, котрі знають таку ще до моменту знайомства її з ОСОБА_1. Ствердили, що квартиру ОСОБА_4 планувала купляти ще задовго до знайомства з ОСОБА_1, частково за свої гроші котрі їй залишились від першого шлюбу у якому вона залишилась вдовою, та на позичені від ОСОБА_12 заощадження. Стверджують, що на момент спільних сумісних відносин із ОСОБА_1, ОСОБА_4 вже придбала квартиру 4, розташовану по вул. площа кн. Я. Осмомисла, буд.1.

ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_17, являються близькими колегами ОСОБА_20, ствердили, що неодноразово бували в гостях в ОСОБА_20 у квартирі. Коли придбавав вказану квартиру ніколи не цікавились.

Згідно з п.1 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Ч.1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно з п. 34 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Згідно з п. 39 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сімї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Як вбачається із листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. У такому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього члена його сім'ї таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.

Члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сімї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сімї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сімї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Суд враховуючи обґрунтованість вищенаведеного, те, що вказані докази не викликають сумніву у їх об'єктивності, втрата права користування житловим приміщенням розташованим адресою: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. ОсмомислаАДРЕСА_3 ОСОБА_1 є наслідком припинення членства у сім'ї власника житла з огляду на факт розірвання шлюбу, тому вимога позивача про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням, наслідком чого буде можливим зняття вказаної особи з реєстрації є підставною та обґрунтованою.

Поряд з цим, суд зазначає, що вимога про виселення ОСОБА_1 з квартири, що знаходиться за адресою: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. ОсмомислаАДРЕСА_3 не підлягає до задоволення, оскільки судом встановлено, що на час розгляду справи судом ОСОБА_1 вже фактично не проживає у вказаній квартирі та не має доступу до неї з огляду на заміну замків ОСОБА_4, як власником квартири.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Судом в процесі розгляду справи було встановлено, що право власності на квартиру розташовану за адресою: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. ОсмомислаАДРЕСА_5 у ОСОБА_8 припинилось на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.04.2000 р. № 1514, а єдиним одноосібним власником квартири, розташованої за адресою: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. ОсмомислаАДРЕСА_5 на підставі вказаного Договору купівлі-продажу квартири є ОСОБА_4 (прізвище ОСОБА_6 є дошлюбним), що підтверджується реєстраційним посвідченням від 27.04.2000 р. № 13887.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не надав суду жодних належних та допустимих доказів своєї участі, як оплати за договором купівлі-продажу квартири, так і того, що на час укладення та посвідчення договору купівлі-продажу квартири перебував із ОСОБА_4 у цивільному шлюбі із веденням спільного господарства та бюджету.

ОСОБА_4 надала суду належні та допустимі докази щодо купівлі спірної квартири, з доказами походження необхідних коштів для купівлі квартири та показами свідків.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 придбала квартиру розташовану за адресою: 79000, м. Львів, пл. кн. Я. ОсмомислаАДРЕСА_5, в повному обсязі за кошти, які належали їй особисто та позичені у своєї матері, ще до спільного життя та ведення спільного бюджету із ОСОБА_1.

Таким чином, оцінюючи докази в їх сукупності, суд не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_1, а тому в його задоволенні необхідно відмовити за необґрунтованістю.

ОСОБА_19 того, у відповідності до ст.88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позовних вимог, на відповідача необхідно покласти документально підтверджені судові витрати у розмірі 162,40 грн.

Керуючись ст. ст. 3-11,60,88, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, за участю третьої особи Галицького районного відділу у м.Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації, виселення задоволити частково.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_6.

Зняти ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_7.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 162,40 грн.

В решті позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 - відмовити.

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання факту проживання однією сімєю, визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, усунення перешкод у користування квартирою, вселення відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області протягом 10-ти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Зубачик Н.Б.