Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/172/15р. Головуючий у 1-й інстанції Петунін І.В.
Суддя-доповідач Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське»

на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 14 жовтня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, за затримку видачі трудової книжки та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, за затримку видачі трудової книжки та моральної шкоди.

В позові зазначав, що він з 01 по 14.07.2014р. перебував у трудових відносинах з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське». У зв'язку з проведенням АТО на території Донецької області вирішив отримати тимчасовий притулок в іншому місці, про що йому була надана можливість 16.07.2014р. Тому невідкладно, 16.07.2014р., він кур'єром Укрпошти направив заяву, якою просив його звільнити у зв'язку зі зміною місця мешкання та надати розрахунок з ним. Своєю заявою він просив направити трудову книжку на вказану адресу, де б трудову книжку отримала уповноважена особа. Цю заяву ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» отримало 18.07.2014р., але не провело розрахунок з ним. Затримкою виплати заробітної плати йому було завдано моральну шкоду. Він має на утриманні 2-х дітей та розраховував на ці кошти, які своєчасно не отримав. Із-за фінансових труднощів, він став нервовий та дратівливий, погіршився апетит, з'явилося безсоння. Причиною всього він вважає переживання внаслідок затримки виплати йому заробітної плати та погроза її не отримати взагалі. У час очікування грошей йому були потрібні додаткові моральні сили і підтримка, були порушені його нормальні життєві зв'язки. Невидача трудової книжки поставила його у скрутне становище, адже він не може заробляти собі на життя, він не може знайти нову роботу на новому місці мешкання. Він вимушений чекати, коли йому віддадуть трудову книжку. Свої моральні страждання оцінює у 2000 грн. Ці гроші йому потрібні для відновлення душевного спокою після перенесеного ним стресу.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд стягнути з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку, середній заробіток за затримку видачі трудової книжки та моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 14 жовтня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 5034,69 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь держави судовий збір у сумі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справ, просить рішення суду частково скасувати, стягнувши з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на свою користь середній заробіток за затримку розрахунку 9 137,03 грн., середній заробіток за затримку трудової книжки 2 421,11 грн., та моральну шкоду в сумі 2000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справ, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року про зміну територіальної підсудності судових справ у відповідності до Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції», підсудність даної справи визначено апеляційному суду Запорізької області.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» Малиновського Д.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини.

Позивач з 01.07. по 14.07.2014р. перебував з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» у трудових відносинах та звільнений за ст. 38 КЗпП України за заявою від 16.07.214р., в якій позивач просив звільнити його з цієї дати у зв'язку з тим, що він терміново виїжджає на інше місце проживання через антитерористичну операцію та просив направити трудову книжку поштою.

Наказом відповідача №929ку від 01.08.2014р. позивач звільнений з 14.07.2014р. за власним бажанням ст. 38 КЗпП України.

Трудова книжка відправлена позивачу 06.08.2014р.

Остаточний розрахунок проведений 20.08.2014р.

Середньоденний заробіток позивача за відомостями довідки ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» складає 186,47грн.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Судом першої інстанції правильно застосовано для вирішення справи ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за якою працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Судом першої інстанції вірно визначено, що заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням була зумовлена неможливістю продовжувати роботу у зв'язку із переїздом на нове місце проживання через проведення антитерористичної операції.

Є правильним висновок рішення суду першої інстанції про невідповідність ст. 38 КЗпП України наказу про звільнення позивача з 14.07.2014р., при тому, що наказ виданий 01.08.2014р.

За встановлених обставин суд обґрунтовано послався на ст. ст. 47, 116 КЗпП України, за якими розрахунок з позивачем мав бути проведений у день звільнення з видачею трудової книжки.

Невиконання цих вимог закону потягло застосування судом у порядку ст. 117 КЗпП України стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та окремо стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки не відповідають наведеним нормам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності стягнення на користь позивача 2000грн. у відшкодування моральної шкоди не мають свого підтвердження.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз'яснено у ч. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами й доповненнями) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач не надав суду доказів спричинення йому моральної шкоди. Суд бере до уваги, що позивачем відпрацьовано у відповідача тільки два тижні. Заява подана про термінове звільнення у зв'язку з переїздом через події АТО. Тобто, вимушені зміни та додаткові зусилля для організації свого життя позивач зазнав через події, які не залежать від відповідача. Затримка розрахунку склала незначний проміжок часу, а стягнута судом сума середнього заробітку перевищила суму, яку позивач заробив за два тижні на підприємстві відповідача.

За таких обставин доводи апеляційної скарги не спростовують висновку рішення суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди у зв'язку з відсутністю доказів факту її спричинення.

Інших доводів апеляційна скарга позивача не містить.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо звільнення позивача у відповідності до ст. 38 КЗпП України наказом від 01.08.2014р. через два тижні після подачі заяви про звільнення є неприйнятними і не спростовують висновків рішення суду.

Як вказано вище у цій ухвали позивач подав заяву про термінове звільнення в день подачі заяви через зміну місця проживання, що передбачено ст. 38 КЗпП України, як підстава для термінового звільнення.

Цим доводам апеляційної скарги суперечить безпосередньо наказ про звільнення, яким позивача звільнено 01.08.2014р. з 14.07.2014р., що не відповідає ст. 38 КЗпП України. Вказана обставина не оспорюється позивачем, а тому їй не дано оцінки рішенням суду, який діє згідно ст. 11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про неправильне обчислення періоду затримки розрахунку не спростовують висновки рішення суду, оскільки суд першої інстанції обчислив період затримки, виходячи із дати звільнення позивача та дати остаточного розрахунку, а відповідач бажає розрахувати період з дати винесення наказу про звільнення, що суперечить встановленим обставинам справи та ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність факту спричинення моральної шкоди позивачу не можуть спростувати рішення суду першої інстанції, який дійшов такого самого висновку.

Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність у позивача права на звернення до суду станом на дату пред'явлення позову 01.08.2014р. не мають свого підтвердження.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Позивач зазнав порушення трудових прав при його звільненні з порушенням норм трудового права, що є законною підставою для звернення до суду шляхом пред'явлення позову, за яким розглянута дана справа.

Інших доводів апеляційна скарга відповідача не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційних скарг не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 та Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» відхилити.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 14 жовтня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: