У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Колос» про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, недоотриманої орендної плати за 2013 рік з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних, пені та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_7, ОСОБА_6 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 18 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 11 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Колос» (далі - СТОВ «Агрофірма «Колос») про відшкодування шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки, стягнення орендної плати за 2013 рік з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних, пені та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування вимог позивачі посилалися на те, що є власниками земельних ділянок (паї) в адміністративних межах Вершинозгарської сільської ради із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Зокрема, ОСОБА_6 має земельну ділянку розміром 3,85 га, право власності на яку посвідчене державним актом серії НОМЕР_1, ОСОБА_7 має земельну ділянку розміром 3,85 га, право власності на яку посвідчене державним актом серії НОМЕР_2.

У грудні 2008 року кожен з них передав свою земельну ділянку в оренду строком на 5 років СТОВ «Агрофірма «Колос», підписавши при цьому договір оренди.

Відповідно до ч. 2 п. 43 договору невід'ємною частиною договору є план або схема земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі акт приймання-передачі об'єкта оренди. Кожна земельна ділянка згідно з актом приймання-передачі, прийнята СТОВ «Агрофірма «Колос» в натурі, про що свідчать печатка товариства і підпис його директора.

Згідно із п. 21 договору оренди після припинення дії договору оренди орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому з тим, у якому він її одержав і, відповідно, підписує зворотній акт приймання-передачі.

20 липня 2014 року позивачі направили директору СТОВ «Агрофірма «Колос» листи, в яких попередили його, що після закінчення строку дії договору оренди - 25 грудня 2014 року, продовжувати співпрацю із ним не будуть і просили не використовувати їх земельні ділянки, однак відповідач їх листи залишив поза увагою.

Процедура повернення земельних ділянок не була проведена, умови сплати орендної плати за 2013 рік виконані не були. Згідно з довідками відповідача від 20 грудня 2014 року № № 34, 35 заборгованість з орендної плати перед ОСОБА_6 становить 1778 грн 42 коп., перед ОСОБА_7 - 1 778 грн 67 коп. Пунктом 14 договорів оренди передбачено сплату пені за прострочення виплати орендної плати, відповідно: сума пені ОСОБА_6 становить 126 грн 98 коп., а ОСОБА_7 - 126 грн 99 коп.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. За повідомленням Державної служби статистики України індекс інфляції за січень-листопад 2014 року становить 121,2 %. Таким чином, сума боргу з орендної плати з урахуванням індексу інфляції для ОСОБА_6 становить 2 155 грн 45 коп., для ОСОБА_7 - 2 155 грн 74 коп., сума 3 % річних для ОСОБА_6 становить 52 грн 18 коп., для ОСОБА_7 - 52 грн 19 коп.

У 2014 році земельні ділянки позивачів повністю використовувалися відповідачем. Використання в 2014 році СТОВ «Агрофірма «Колос» земельних ділянок позивачів без будь-яких правових підстав позбавило їх прав як власників користуватися і розпоряджатися своєю власністю, тому вони вважали, що відповідач самовільно зайняв їх земельні ділянки, у зв'язку із чим завдав їм шкоди. Так, шкода, завдана ОСОБА_6 (упущена вигода) становить 43 231 грн 88 коп., а ОСОБА_7 - 40 651 грн 68 коп.

Крім того, позивачі вказували, що такі дії відповідача призвели до значних моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від них додаткових зусиль для організації свого життя та життя їх сімей, внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, що їм належать, відповідачем завдано моральної шкоди, яку вони оцінюють в 3 000 грн кожному.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 18 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено частково.

Стягнуто зі СТОВ «Агрофірма «Колос» на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором оренди землі від 25 грудня 2008 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 2 155 грн 45 коп., пеню у сумі 126 грн 98 коп., 3 % річних у сумі 52 грн 18 коп., а всього 2 334 грн 61 коп. Стягнуто зі СТОВ «Агрофірма «Колос» на користь ОСОБА_6 судові витрати у сумі 23 грн 31 коп.

Стягнуто зі СТОВ «Агрофірма «Колос» на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором оренди землі від 25 грудня 2008 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 2 155 грн 74 коп., пеню у сумі 126 грн 99 коп., 3 % річних у сумі 52 грн 19 коп., а всього 2 334 грн 92 коп. Стягнуто зі СТОВ «Агрофірма «Колос» на користь ОСОБА_7 судові витрати у сумі 23 грн 31 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 11 червня 2015 року рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 18 лютого 2015 року про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, недоотриманої орендної плати за 2013 рік з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних, пені та моральної шкоди - змінено, скасовано його в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог та ухвалено в цій частині нове рішення, яким: у задоволенні позову про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, - відмовлено за безпідставністю позовних вимог. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення недоотриманої орендної плати за 2013 рік з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних та пені в апеляційному порядку судом не переглядалося, оскільки сторонами не оспорювалося.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 порушують питання про скасування оскаржуваних рішень судів із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є власниками земельних ділянок, що розташовані на території Вершинозгарської сільської ради Драбівського району Черкаської області, що підтверджується державними актами на право приватної власності на землю, відповідно, від 21 березня 2001 року та від 22 березня 2001 року.

Згідно із копіями договорів оренди землі, укладених між позивачами та відповідачем від 25 грудня 2008 року № № 130, 183, позивачі передають СТОВ «Агрофірма «Колос» у строкове платне користування власні вказані земельні ділянки розміром по 3,85 га, у строкове платне користування.

Строк дії договорів складає 5 років, орендна плата за кожним договором становить 1 797 грн (п. 9 договору). Договори зареєстровані у Драбівському районному відділі Черкаської регіональної філії Центр державного земельного кадастру 25 грудня 2008 року № № 04.08.781.00587, 04.08.781.00484.

Між сторонами не було укладено договорів про продовження оренди земельних ділянок, вони припинили свою дію 25 грудня 2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що з 26 грудня 2013 року спірні земельні ділянки перебували у користуванні відповідача без достатніх правових підстав, оскільки після припинення дії договорів між сторонами нових договорів не було укладено, використання відповідачем земельних ділянок позивачів з квітня по жовтень 2014 року є протиправним і є їх самовільним зайняттям, та вважав, що протиправні дії відповідача не призвели до завдання шкоди позивачам, оскільки 24 липня 2014 року ОСОБА_6 та 29 липня 2014 року ОСОБА_7 уклали нові договори оренди із Фермерським господарством «Згарі». Також суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки така позивачами не доведена.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення збитків, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відсутні докази притягнення відповідача до відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки, що свідчить про відсутність протиправної поведінки, як одного із складових елементів цивільно-правової відповідальності.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Підставою для нарахування шкоди стало порушення вимог чинного законодавства щодо використання земельної ділянки без оформлення договору оренди.

Предметом спору у справі є вимога ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення зі СТОВ «Агрофірма «Колос» збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих внаслідок використання земельної ділянки за відсутності договору оренди.

Відповідач у добровільному порядку не відшкодував позивачам збитків (упущеної вигоди), що і стало підставою для звернення позивачів із позовом у цій справі.

Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності.

Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, ЗК України.

За змістом статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Водночас відповідно до статті 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно зі статтею 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідальність за завдані збитки може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність збитків, протиправну поведінку заподіювача збитків, причинний зв'язок між збитками та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування збитків, слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції послався на відсутність протиправної поведінки заподіювача збитків, оскільки відсутній факт притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки.

При цьому судом не враховано, що для наявності такого елементу цивільно-правової відповідальності, як протиправна поведінка, достатньо лише факту такої без притягнення винної особи до адміністративної відповідальності.

Разом із цим як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції, не врахували, що порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам визначений постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, відповідно до п. 2 якої, розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

З матеріалів справи вбачається, що 07 листопада 2014 року розпорядженням Драбівської районної державної адміністрації Черкаської області № 307 затверджено акти з визначення розміру збитків, заподіяних громадянам ОСОБА_7 та ОСОБА_6, від 05 листопада 2014 року (т. 1, а. с. 69-76).

Отже, суд першої інстанції, пославшись як на підставу для відмови у задоволенні позову в частині відшкодування шкоди на укладення позивачами з Фермерським господарством «Згарі» договорів оренди від 24 липня 2014 року та 29 липня 2014 року, а суд апеляційної інстанції на відсутність факту притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки, на вказані положення матеріального права уваги не звернули, наявним у матеріалах справи доказам належної оцінки не надали, мотивів неприйняття вказаних доказів не навели, у зв'язку із чим дійшли неправильних висновків про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з недоведеністю, суди попередніх інстанцій не звернули уваги те, що завдання моральної шкоди позивачі пов'язували з не поверненням їм у визначені законом строки земельних ділянок, правовідносини, які виникли із договорів оренди та склалися між сторонами, є зобов'язальними, у разі порушення зобов'язання, за змістом ст. 611 ЦК України, моральна шкода може відшкодуватись лише тоді, якщо це визначено договором або законом, та не з'ясували: чи передбачили сторони можливість відшкодування моральної шкоди в укладених договорах оренди у разі неповернення земельних ділянок після закінчення договорів оренди.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог про стягнення шкоди, заподіяної у внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, та відшкодування моральної шкоди не можуть вважатися законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа в цій частині - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої судам належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 18 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 11 червня 2015 року скасувати в частині позовних вимог про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки та відшкодування моральної шкоди, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук