У х в а л а

іменем україни

23 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мазур Л.М.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про поділ спільного майна подружжя

та позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення фактичного моменту припинення шлюбу та спільної господарської діяльності між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4, поділ майна, набутого під час цивільного та офіційного шлюбу, встановлення факту купівлі-продажу квартири під час фактичного шлюбу,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, який доповнила в процесі розгляду справи, та остаточно просила:

- поділити набуте за час шлюбу між нею та ОСОБА_4 майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2, квартиру АДРЕСА_3, квартиру АДРЕСА_4, квартиру АДРЕСА_8, земельну ділянку площею 0,006 га, яка розташована по АДРЕСА_16, автомобіль «Самсунг», д.н.з. НОМЕР_1, та грошові кошти, які відповідач отримав від здачі в оренду нерухомості, у розмірі 2 244 000 грн;

- виділити та визнати за ОСОБА_3 право власності на нерухомість, а саме: квартиру АДРЕСА_1 площею близько 45 кв. м; квартиру АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,006 га, яка розташована по АДРЕСА_16;

- стягнути з відповідача на її користь грошові кошти, отримані ним від здачі в оренду спільної сумісної власності подружжя, в розмірі 1 122 000 грн 00 коп.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 29 грудня 1989 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4, який розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 січня 2014 року.

Вказала, що в період шлюбу за спільні кошти сторонами набуто у власність вказане вище майно, однак відповідачем без її згоди було відчужено частину спільного майна, а саме: квартиру АДРЕСА_2, квартиру АДРЕСА_6 та автомобіль «Самсунг», д.н.з. НОМЕР_1, у зв'язку із чим просила виділити їй у власність майно, яке знаходилось у спільній сумісній власності подружжя.

Крім того, вказала, що відповідач отримував від здачі в оренду спільного сумісного нерухомого майна грошові кошти, а саме: 2 244 000 грн, які він не надавав на потреби сім'ї, а тому з нього має бути стягнуто на її користь 1 122 000 грн.

З огляду на вказане просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У вересні 2014 року третя особа - ОСОБА_5, звернулася з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення фактичного моменту припинення шлюбу та спільної господарської діяльності між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4, поділ майна, набутого під час цивільного та офіційного шлюбу, встановлення факту купівлі-продажу квартири під час фактичного шлюбу.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що починаючи з 1997 року фактично перебувала у шлюбних відносинах з ОСОБА_4, за період яких ними набуто у власність за спільні кошти квартиру АДРЕСА_7 та квартиру АДРЕСА_8.

Посилаючись на зазначену обставину, просила суд встановити фактичний момент припинення шлюбу та спільної господарської діяльності між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також поділити майно, набуте за період цивільного шлюбу: квартиру АДРЕСА_7, й визнати квартиру АДРЕСА_8 такою, що придбана за час фактичного шлюбу за спільний бюджет цивільної сім'ї.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Поділено спільне майно подружжя:

- виділено у власність ОСОБА_3 Ѕ частини квартири АДРЕСА_9; Ѕ частини від 13/100 частки та Ѕ частини від 4/200 частки квартири АДРЕСА_10;

- виділено у власність ОСОБА_4 Ѕ частини квартири АДРЕСА_9; Ѕ частини від 13/100 частки та Ѕ частини від 4/200 частки квартири АДРЕСА_10.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про розподіл як спільного майна подружжя квартири АДРЕСА_8 та автомобіля «Самсунг», д.н.з. НОМЕР_1, відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судових витрат в сумі 3 654 грн скасовано.

Додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року в частині вирішення вимог про поділ спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_8 скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким поділено спільне майно подружжя - квартиру АДРЕСА_8.

Виділено у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по Ѕ частини квартири АДРЕСА_8.

В іншій частині рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього ж суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, виходив з того, що на час звернення до суду встановлено наявність придбаного за період шлюбу спільного майна подружжя: квартири АДРЕСА_9 та 13/100 частки і 4/200 частки квартири АДРЕСА_10, а тому дійшов висновку, що це майно підлягає розподілу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в натурі в рівних частках.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, суд обґрунтував свої висновки відсутністю правових підстав для його задоволення та недоведеністю.

Крім того, суд першої інстанції додатковим рішенням від 10 лютого 2015 року відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про розподіл як спільного майна подружжя квартири АДРЕСА_8 та автомобіля «Самсунг», д.н.з. НОМЕР_1, дійшовши висновку про відсутність належних доказів на підтвердження придбання спірної квартири та її наявності у сторін на час розгляду справи, а також відсутності реєстрації транспортних засобів за ОСОБА_4 станом на 15 травня 2014 року.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду в частині розподілу судових витрат та додаткове рішення цього ж суду в частині вирішення вимог про розподіл спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_8, виходив з того, що зазначена квартира є спільним майном подружжя, і доказів її відчуження сторонами не надано, у зв'язку із чим дійшов висновку про розподіл спірної квартири шляхом виділення у власність сторонам по Ѕ її частини.

Рішення районного суду в частині вирішення вимог про поділ спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_7 та в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення на користь ОСОБА_3 частини грошових коштів в сумі 1 122 000 грн, а також в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 не оскаржувалося, а тому не було предметом перегляду в суді апеляційної інстанції, у зв'язку із чим в касаційному порядку також не переглядається.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції в частині, яка не скасована апеляційним судом, та рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині ухвалені із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що з 29 грудня 1989 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2014 року (а. с. 19, 71, 72-74, т. 1).

21 серпня 1997 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу набув у власність квартиру АДРЕСА_8, про що 03 вересня 1997 року Бюро технічної інвентаризації м. Севастополя внесено запис в реєстраційну книгу під № 248 (а. с. 22, т.1).

З листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (далі - БТІ) від 11 квітня 2014 року № 32477 (И-2014) та долучених до нього матеріалів убачається, що за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 1996 року було зареєстровано квартиру АДРЕСА_2, яку в подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2003 року ним було відчужено (а. с. 138, 139, 142, т. 1).

Відповідно до договорів купівлі-продажу частини квартири від 16 та 19 вересня 2003 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованих в реєстрі за № № 1643 та 1696, ОСОБА_4 набув у власність 13/100 та 4/200 частини квартири АДРЕСА_13, які зареєстровано за ОСОБА_4, відповідно 16 та 19 вересня 2003 року (а. с. 138, 144, 145, т. 1).

Згідно з державним актом про право приватної власності на землю від 07 липня 2000 року, зареєстрованим за № 90-2-04766, ОСОБА_4 на підставі рішення Київської міської ради від 18 лютого 1999 року № 140-10/241 передано у приватну власність земельну ділянку для ведення садівництва площею 0, 0642 га, розташовану в м. Києві у Харківському районі по АДРЕСА_16 (а. с. 79, 205-208, т. 1).

Як вбачається з розрахунково-товарного чека АТ «Автоінвестстрой»-Рено від 07 лютого 2004 року № 205 та квитанції ПАТ КБ «ПриватБанк» від 08 лютого 2004 року, ОСОБА_4 здійснено перерахування передоплати за автомобіль «Самсунг», в сумі 53 200 грн (а. с. 81, 82, т. 1).

З листа начальника Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області (далі - УДАІ ГУ МВСУ в Київській області) від 21 травня 2014 року № 18/5640 вбачається, що згідно з даними автоматизованої інформаційно-пошукової системи управління станом на 15 травня 2014 року за ОСОБА_4 транспортних засобів в числі зареєстрованих не значиться (а. с. 167, т. 1).

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

З огляду на вказане колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що суд апеляційної інстанції, дослідивши належним чином оцінені докази, подані сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про поділ між колишнім подружжям 13/100 та 4/200 частини квартири АДРЕСА_14, оскільки зазначене нерухоме майно набуто ОСОБА_4 у власність в період шлюбу; а також правильно мотивував висновок про набуття ОСОБА_4 у власність шляхом приватизації земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_16, у зв'язку із чим вона не належить до спільного сумісного майна подружжя.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій врахували, що квартиру АДРЕСА_2 було відчужено ОСОБА_4 29 грудня 2003 року, тобто в період перебування у шлюбі, і в матеріалах справи відсутні докази, що отримані від реалізації вказаної квартири кошти ОСОБА_4 витратив не в інтересах сім'ї.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками попередніх судів стосовно неможливості визнання права власності за подружжям та поділу автомобіля «Самсунг», оскільки згідно з довідкою УДАІ ГУ МВСУ в Київській області від 21 травня 2014 року на час розгляду справи за ОСОБА_4 не значиться зареєстрованих транспортних засобів, а позивачкою не доведено час продажу цього рухомого майна.

Визнаючи спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_8, суд апеляційної інстанції врахував, що вказана квартира придбана ОСОБА_4 в період шлюбу з ОСОБА_3 і право власності на неї зареєстроване 03 вересня 1997 року БТІ м. Севастополя АР Крим (а. с. 22, т. 1); і оскільки докази відчуження спірної квартири в матеріалах справи відсутні, а факт придбання і наявності квартири відповідач не оспорював (а. с. 69, т. 1), суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для поділу квартири шляхом виділення у власність сторонам по Ѕ її частини.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року в частині, яка не скасована апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Л.М. Мазур

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук