Справа № 444/328/15-ц
Провадження № 2/444/272/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2015 року Жовківський районний суд Львівської області у складі :

головуючого судді Ясиновський Р. Б.,

секретар судового засідання Реміцька І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жовкві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ "Ако Індастріс" про визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади директора з виробництва у ТзОВ "Ако Індастріс", визнання недійсним і скасування запису в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 за № 7, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом, який уточнив заявою від 27.03.2015 р., про визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади директора з виробництва у ТзОВ "Ако Індастріс", визнання недійсним і скасування запису в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 за № 7, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивує тим, що 27 листопада 2014 року відповідач вручив йому повідомлення №2-27/11-2014 про скорочення, в якому попередив про майбутнє звільнення за п.1 ч. 1 ст.40 Кодексу законів про працю України, яке відбудеться після закінчення 2-ох місяців з дня вручення цього повідомлення, а саме з 01 лютого 2014 року у зв'язку із скороченням штату працівників ТЗОВ "АКО Індастріс". 27 листопада 2014 року відповідачем видано наказ №71-АІв, за яким директор ОСОБА_2 наказав: "здійснити скорочення наступної штатної одиниці: - директор з виробництва; менеджеру з персоналу про наступне вивільнення 01 лютого 2014 року попередити директора з виробництва ОСОБА_1; менеджеру з персоналу запропонувати працівникові, що підпадає під скорочення, переведення за його згодою на вакантну посаду. У разі відмови від переведення або браку вільних посад підготувати документи для скорочення відповідних працівників та їх звільнення за п.1. ч. 1 ст.40 КЗпП України; виконання обов'язків директора з виробництва покласти на себе". 01 лютого 2015 року в його трудовій книжці зроблено запис - " звільнено у зв'язку із скороченням штату працівників п.1 ст. 40 КЗпП України. Підстава - наказ №71-АІв від 27.11.2014 р.". Наказ від 27 листопада 2014 року №71-АІв фактично не є наказом про звільнення, а лише наказом про скорочення посади. Як такого наказу про звільнення видано не було, відтак вважає, що відповідачем порушено вимоги ст.47 КЗпП України. Також вважає, що на підставі наказу від 27 листопада 2014 року №71-АІв не можна було проводити запис в трудовій книжці ОСОБА_1 про звільнення. Відтак, звільнення без наказу по підприємству про звільнення з роботу є незаконним і особа повинна бути поновлена на роботі зі стягненням заробітної плати за час вимушеного прогулу. У зв'язку з чим позивач звернувся до суду та просить визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади директора з виробництва у ТзОВ "АКО Індастріс"; визнати недійсним і скасувати запис в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 за №7 "звільнено у зв'язку зі скороченням штату працівників п.1 ст.40 КЗпП Україи, підстава наказ №71-АІв від 27.11.2014р."; поновити його на посаді директора з виробництва ТзОВ "АКО Індастріс"; стягнути з ТзОВ "АКО Індастріс" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позивач та його представник в судому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві та в письмовому додатковому обґрунтуванні та уточненні позовних вимог. Просять позов задоволити.

Додатково позивач суду пояснив, що він не має кваліфікації зварювальника.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову. Дав пояснення аналогічні змісту письмовим запереченням на позов, згідно з яких вважає позовні вимоги, незаконними та необгрунтованими, виходячи зокрема із такого. 27.11.2014 року було видано наказ №71АІв, яким вирішено з 01.02. 2015 року скоротити посаду директора з виробництва, попередити Позивача про майбутнє скорочення та запропонувати працівникові, який скорочується, переведення на іншу посаду, за його згодою. На виконання цього наказу Позивача було попереджено про майбутнє скорочення, що ним підтверджується. Переведення на іншу посаду Позивачеві не пропонували, оскільки у Відповідача були на момент скорочення і є зараз відсутність вакансій, які міг би займати Позивач. Посади, яку займав Позивач вже також не існує. Тому жодного порушення трудових прав Позивача Відповідач не здійснив та можливості працювати на ТОВ "АКО Індастріс" не позбавив.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 пояснив, що він працює на посаді директора ТОВ "АКО Індастріс". Підстави на звільнення позивача були, про що були надані відповідні документи. Позивач був попереджений згідно законодавства України про скорочення. Про скорочення відповідної посади був виданий наказ. Зміни зі скорочення посади директора виробництва були проведені 27 листопада 2014 року. Дані зміни викликані недоцільністю утримування посади директора з виробництва у зв'язку з невиконанням працівником та систематичним порушенням посадових обов'язків, систематичними прогулами. Відповідно подальшої доцільності в утриманні даної посади не вбачалось. У зв'язку з чим було проведено скорочення даної штатної одиниці. Після 27.11.2014 року на підприємстві була вакантна посада менеджера з виробництва. Однак, дана посада аналогічно була скорочена у зв'язку з чим, було не доцільно пропонувати позивачу дану посаду. Станом на 02.01.2015 рік згідно штатного розпису вакантної посади менеджера з адміністративної діяльності не було. Позивача було звільнено відповідно до наказу № 71-АІв від 27.11.2014 р..

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 пояснила, що вона працює в ТОВ "АКО Індастріс" з 06.10.2014 року. Зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення посади директора з виробництва були проведені у зв'язку з тим, що дана посада на підприємстві не потрібна. Після скорочення даної штатної одиниці, всі обов'язки взяв на себе директор підприємства. Відповідно до п. 2 наказу № 71-АІв від 27.11.2014 р. позивача було попередження про вивільнення. На той час на підприємстві не було вакантного жодного місця. Щодо розміщення оголошення 22.01.2015 року про ванту посаду інженера механіка, пояснила, що це було дослідження ринку праці, оскільки в майбутньому може виникнути необхідність такої посади. Посади інженера-механіка на підприємстві на даний час не має. На даний час є вакантна посада електрозварювальника, однак, для зайняття даної посади є певні кваліфікаційні вимоги, а саме, необхідно мати посвідчення електрозварювальника.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши фактичні обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі за недоведеністю виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України.

Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України).

В силу ст. 43 Конституції України громадянину гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у вказаних випадках, зокрема: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства. Установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 цього Кодексу не допускається звільнення працівників з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівників у відпустці.

За умовами ст. 49-2 цього ж Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджаються не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Пленум Верховного Суду України в п.19 своєї постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 р. № 9 роз'яснив, що, розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням за ст.40 п.1 КЗпП України, суд мав з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють звільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався звільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне звільнення.

Судом встановлено, що з 01 серпня 2011 року позивач ОСОБА_1 працював на посаді директора з виробництва у ТзОВ "АКО Індастріс".

27 листопада 2014 року директором ТзОВ "АКО Індастріс" видано наказ №71-АІв, за яким наказано: "здійснити скорочення наступної штатної одиниці: - директор з виробництва; менеджеру з персоналу про наступне вивільнення 01 лютого 2014 року попередити директора з виробництва ОСОБА_1; менеджеру з персоналу запропонувати працівникові, що підпадає під скорочення, переведення за його згодою на вакантну посаду. У разі відмови від переведення або браку вільних посад підготувати документи для скорочення відповідних працівників та їх звільнення за п.1. ч. 1 ст.40 КЗпП України; виконання обов'язків директора з виробництва покласти на директора ТзОВ "АКО Індастріс".

Так, позивача було повідомлено про наступне вивільнення у зв'язку із прийняттям вищевказаного наказу, у відповідності до ст. 49-2 КЗпП (про наступне вивільнення працівників персонально попереджений не пізніше ніж за два місяці) /а.с.7/.

Таким чином, оскільки відбулись зміни в організації виробництва і праці, що супроводжувало скорочення штату працівників, що встановлено із штатного розпису ТзОВ "АКО Індастріс" на 2015 рік ( з 01 лютого 2015 року) та внаслідок скорочення штатної посади позивача, попередивши листом від 27.11.2014 відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне звільненні за 2 місяці, не запропонувала позивачу іншу роботу на підприємстві, оскільки такі були відсутні за фахом ОСОБА_1, як на дату повідомлення про звільнення (27.11.2014) так і на дату звільнення (01.02.2015) .

У зв'язку з чим, суд вважає безпідставними доводи позивача на порушення відповідачем вимог КЗпП України, а саме, що позивачу при скороченні не пропонувалась інша робота за відповідною професією чи спеціальністю, адже такі, щоб відповідали фаховим вмінням та кваліфікації були відсутні, а тому в силу ч. 2 ст. 49-2 КЗпП працівник на власний розсуд звертається за допомогою до держаної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, скорочення дійсно мало місце, рішення про скорочення чисельності або штату працівників діюче законодавство відносить до компетенції адміністрації підприємства, яке вирішує внутрішні організаційні питання формування штату працівників та їх посад. Про майбутнє скорочення позивач був попереджений за 2 місяці, однак без запропонування іншої роботи, у зв'язку із відсутністю такої, яка б відповідала фаховим вмінням та кваліфікації позивача.

У зв'язку з цим, відповідач правомірно звільнено позивача з роботи з підстав п.1 ст.40 КЗпП України.

Судом не встановлено також порушення вимог ч. 4 ст. 40 КЗпП України, на яку покликається позивач та якою передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

На підставі наведеного, вимоги позивача про визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади директора з виробництва у ТзОВ "Ако Індастріс", визнання недійсним і скасування запису в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 за № 7, поновлення на роботі є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то вони задоволенню не підлягають, оскільки суд не виявив жодних порушень з боку відповідача при звільненні позивача та правових підстав для поновлення останнього на роботі.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено підстав для задоволення позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином, кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду не має підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 208, 209 ч. 3, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ТзОВ "Ако Індастріс" про визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади директора з виробництва у ТзОВ "Ако Індастріс", про визнання недійсним і скасування запису в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 за № 7, поновлення ОСОБА_1 на посаді директора з виробництва ТзОВ "Ако Індастріс", стягнення з ТзОВ "Ако Індастріс" середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Львівської області через Жовківський районний суд Львівської області.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ясиновський Р. Б.

Повний текст рішення складено 01.04.2015 року.