Апеляційний суд міста Києва
Доповідач - Кабанченко О.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Желепи О.В.,

Поліщук Н.В.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» про визнання договору в частині недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року залишено без задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «Старокиївський Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський Банк» про визнання договору в частині недійсним.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не було враховано, що пункт 4.4. Кредитного договору щодо встановлення сторонами договору штрафу за порушення умов Кредитного договору у розмірі 5% за кожне порушення, є несправедливим, суперечить принципам розумності та добросовісності, порушує права позичальника,як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Зазначає, що позивач не міг під час підписання Кредитного договору знати про порушення свого права, як споживача, та про невідповідність дій Банку та підписаного Кредитного договору вимогам чинного законодавства, а довідався про це, лише незадовго до пред'явлення позовної заяви та після звернення до фахівця в галузі права у 2015 році.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 28 грудня 2010 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 02/980/К/021-2010 (а.с.6-11).

Відповідно до розділу 1 зазначеного кредитного договору кредитор зобов'язався надати позичальнику кредит, а позичальник - отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору основну суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші обов'язки, визначені договором.

Сума кредиту - 1 658 000,00 грн., строк кредитування до 27 січня 2011 року, цільове призначення - споживчі цілі, процентна ставка за користування кредитом 18% річних.

У подальшому між сторонами було укладено низку додаткових угод до кредитного договору, а саме: додаткова угода №1 від 27 січня 2011 року; додаткова угода №2 від 16 лютого 2011 року; додаткова угода №3 від 20 квітня 2012 року; додаткова угода №4 від 20 липня 2012 року.; додаткова угода №5 від 02 квітня 2013 року; додаткова угода №6 від 01 квітня 2014 року, які стосувалися термінів користування кредитом.

Остаточний термін повернення кредиту було визначено до 25 грудня 2014 року.

Пунктами п. 4.3.,4.4. кредитного договору встановлено, що: за прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за договором позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 5% від суми простроченого платежу за кожен окремий випадок, а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу за кожен календарний день прострочення. Нарахування пені здійснюється, починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов'язання мало бути виконаним і по дату виконання позичальником простроченого зобов'язання включно. Сплата штрафу та/або пені здійснюється в порядку та строки, передбачені для здійснення щомісячних платежів за кредитом, або в будь-який інший день за згодою або на вимогу кредитора. Сплата штрафу та/або пені не звільняє позичальника від виконання простроченого грошового зобов'язання; за порушення позичальником своїх зобов'язань за договором (окрім тих, що зазначені в п. 4.3. договору), він зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 5% від суми кредиту за кожен випадок такого порушення.

05 червня 2014 року заборгованість по сумі отриманого кредиту погашена.

27 січня 2015 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилалась на наведені обставини, а також зазначала, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа 753/20126/14-Ц за позовом ПАТ «Старокиївський банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №02/980/К/021-2010, де банком заявлені вимоги про одночасне стягнення з ОСОБА_2 штрафу за несвоєчасну сплату процентів та пені. Представник позивача просила ухвалити рішення, яким визнати недійсними пункти 4.3, 4.4 кредитного договору №02/980/К/021-2010 з тих підстав, що викладені в них умови є несправедливими по відношенню до позичальника, суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Конституції України, що стало підставою для пред'явлення кредитором вимог про притягнення позичальника до подвійної цивільно-правової відповідальності. При укладенні договору кредитор не виконав вимоги закону про надання позичальнику повної, своєчасної та достовірної інформації про фінансову послугу, що є предметом додаткової угоди до кредитного договору, що позбавило позичальника можливості оцінити таку послугу та передбачити можливі негативні наслідки.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив застосувати позовну давності до вимог позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та безпідставності.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду, вважає, що він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам позовної заяви, які були досліджені судом першої інстанції, цим доводам суд дав належну оцінку, дійшовши до висновку про те, що 28 грудня 2010 року сторони кредитного договору, з дотриманням положень ст.ст. 6, 11, 12, 13, 14, 627, 629 ЦК України, в установленій законом формі досягли згоди про його предмет, визначили порядок використання і погашення кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, що є істотними умовами договорів даного виду, також досягли згоди щодо відповідальності позичальника за договором, передбаченої п. 4.3. та п.4.4., а з позовом про визнання недійсним зазначеного договору в частині умов, передбачених п.4.3. та п.4.4., позичальник звернувся тільки після того, як кредитор заявив про застосування цих пунктів договору, звернувшись з позовом про притягнення позичальника до цивільно-правової відповідальності, проте наявність чи відсутність підстав для притягнення ОСОБА_2 до цивільно-правової відповідальності, передбаченої зазначеними пунктами договору, не є підставою для визнання їх недійсними, а є предметом доказування при вирішенні заявленого кредитором позову.

Крім того, суд першої інстанції вірно встановив, що представниками позивача не надано суду належних та допустимих доказів щодо того, що оспорювані пункти договору є несправедливими, суперечать принципам розумності та добросовісності і є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника ОСОБА_2 з огляду на розмір отриманого останнім кредиту, строк на який його було отримано на момент укладення 28 грудня 2010 року кредитного договору №02/980/К/021-2010, а також цілі його отримання.

Посилання представника позивача про ненадання відповідачем повної та достовірної інформації про фінансову послугу по додатковій угоді до кредитного договору, що позбавило позичальника можливості оцінити таку послугу та передбачити можливі негативні наслідки, не могли бути предметом перевірки судом, оскільки позивачем не вказано, за якою саме додатковою угодою йому не було надано повної та достовірної інформації.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне застосування судом положень закону про позовну давність не відповідають змісту оскаржуваного рішення, з якого вбачається, що у задоволенні позову було відмовлено не у зв'язку з пропуском строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

З огляду на наведене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: