У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до Харківського районного суду Харківської області, судді Харківського районного суду Харківської області ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 3 червня 2015 року, ухвалу Люботинського міського суду Харківської області від 3 червня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що під час розгляду цивільних справ № 2034/3220/2012, № 2034/1142/2012, № 635/3374/14-ц, які перебували в провадженні судді Харківського районного суду Харківської області ОСОБА_5 і в яких він був стороною, суддею були порушені вимоги процесуального та матеріального права при розгляді його позовних вимог та клопотань про забезпечення доказів, за подання яких він належним чином сплатив судових збір. Так, подані ним клопотання суддею ОСОБА_5. не розглянуті, відповідне судове рішення за ними не прийнято та судовий збір не повернуто, інші порушення процесуального та матеріального законодавства суддею ОСОБА_5. допущені при розгляді його позовних заяв, що полягає у прийнятті нею незаконним судових рішень, скасованих в апеляційній інстанції за його скаргами.

Крім того, у цивільній справі № 2034/3220/2012 він приймав участь в якості відповідача, але суддею ОСОБА_5. на його адресу своєчасно не були надіслані копія позовної заяви та судова повістка про виклик до суду. У подальшому він змушений був неодноразово звертатися до судді ОСОБА_5 та голови Харківського районного суду Харківської області з вимогами надати матеріали справи для ознайомлення.

Отже, незаконними діями судді ОСОБА_5 йому завдані матеріальні збитки, які складаються з витрат, понесених ним під час звернення до суду з позовами, подання клопотань, витрат на правову допомогу та спричинені глибокі душевні страждання.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: визнати, що Харківським районним судом Харківської області при розгляді цивільних справ № 2034/3220/2012, № 2034/1142/2012, № 635/3374/14-ц допущені порушення норм матеріального та процесуального права, порушені його права і, що ці порушення призвели до завдання йому майнової та моральної шкоди; стягнути з Харківського районного суду Харківської області на його користь 6 тис. грн на відшкодування майнової шкоди та 50 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 3 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 3 червня 2015 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Харківського районного суду Харківської області, судді Харківського районного суду Харківської області ОСОБА_5 в частині позовних вимог про визнання, що Харківським районним судом Харківської області при розгляді цивільних справ № 2034/3220/2012, № 2034/1142/2012, № 635/3374/14-ц допущені порушення норм матеріального та процесуального права й порушені права позивача ОСОБА_3 закрито з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року ухвалу Люботинського міського суду Харківської області від 3 червня 2015 року скасовано, рішення цього ж суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що за відсутності обвинувального вироку стосовно судді ОСОБА_5, яким повинно бути встановлено незаконність її дій, які вплинули на незаконність судових рішень при розгляді цивільних справ, відсутні передбачені вказаною нормою ЦК України підстави для цивільно-правової відповідальності як судді, так і самого суду. При цьому згідно з ч. 5 ст. 1176 ЦК України ані суддя, ані суд не є належними відповідачами за заявленими по справі позовними вимогами.

Також скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, якою закрито провадження в частині позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що районний суд помилився у визначенні предмету заявленого позову при закритті провадження у справі, що є підставою заявленого позову про відшкодування майнової та моральної шкоди. Ці підстави були належним чином досліджені і перевірені судом з ухваленням законного і обґрунтованого рішення по суті, тому повторне вирішення районним судом питання про закриття провадження у справі є безпредметним і в цій частині направлення справи до того ж суду для продовження розгляду є безпідставним.

Проте повністюпогодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що цивільна справа № 2034/1142/2012 за позовом ОСОБА_3 до Яковлівської сільської ради про поновлення його права власності на земельну ділянку з січня 2012 року перебувала у провадженні судді Харківського районного суду Харківської області ОСОБА_5 Під час розгляду справи позивач заявив клопотання про витребування і забезпечення доказів, про огляд доказів за місцем їх знаходження, які були неодноразово оплачені судовим збором.

29 травня 2012 року рішенням Харківського районного суду Харківської області ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову, при цьому суд, на думку останнього, у порушенням вимог ст.ст. 59, 212 ЦПК України не взяв до уваги більше 20 доказів позивача і не надав їм належної правової оцінки.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 жовтня 2012 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 і скасовано рішення Харківського районного суду від 29 травня 2012 року.

У провадженні цього ж районного суду з 14 березня 2012 року знаходилася цивільна справа № 2034/3220/2012 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, стосовно якої розглядався спір за вищевказаним позовом ОСОБА_3, про що він дізнався лише 8 травня 2012 року, тому він не зміг взяти участь у розгляді справи 19 квітня 2012 року, оскільки, як зазначав ОСОБА_3, йому запізно надіслали відповідну судову повістку.

Крім того, ОСОБА_3 вказував на невчасне отримання від суду копії позовної заяви ОСОБА_4 та доданих до неї документів, які у сукупності з іншими документами по справі № 2034/1142/2012 за його позовом підтверджують його право власності на спірну земельну ділянку.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19 квітня 2012 року позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

15 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовом до управління Держемагенства в Харківському районі про поновлення його порушеного права власності на земельні ділянки, ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області ОСОБА_5 від 24 квітня 2014 року йому було відмовлено у відкритті провадження по цивільній справі за вказаним позовом. При цьому, як зазначав позивач, всупереч ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена ним сума судового збору в розмірі 250 грн не була повернута.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 5 червня 2014 року ухвалу районного суду від 24 квітня 2014 року булоскасовано, а справу № 635/3374/14-ц повернуто до того ж суду для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Проте в зазначених вище випадках між позивачами та суддями (відповідачами) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Такі спори не пов'язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до ст. 125 КонституціїУкраїни в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду юстиції».

Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Отже, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (ст. ст. 126, 129 Конституції України).

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз'яснено, що у розумінні положень ч. 1 ст. 2, пп. 1, 7, 9 ч. 1 ст. 3, ст. 17, ч. 3 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Зазначені роз'яснення є відтворенням положень ст. ст. 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв'язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_3 чітко вбачається, що їх предметом є виключно процесуальні дії судді при здійсненні правосуддя.

Таким чином, у відкритті провадження у такій справі слід відмовити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, а у разі відкриття провадження у справі його слід закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Також у Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред'являються їм у зв'язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що оскарження дій (бездіяльності) та рішень судді в такий спосіб визначається як втручання у здійснення правосуддя та посягання на незалежність суддів, тому погоджується з практикою тих судів, які відмовляють у відкритті провадження у справах за позовами до суддів у зв'язку зі здійсненням правосуддя.

Крім того, застосування положення ч. 6 ст. 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов'язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади.

Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам ст. ст. 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Проте суди у порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК Українина зазначені положення закону уваги не звернули,у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надали належної правової оцінки доводам позивача та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ч. 1 ст. 340 ЦПК України вони підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. 336, 340 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнитичастково.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 3 червня 2015 року, ухвалу Люботинського міського суду Харківської області від 3 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Харківського районного суду Харківської області, судді Харківського районного суду Харківської області ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди закрити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик