У х в а л а

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,

суддів: Кузнєцова В.О., Ізмайлової Т.Л.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про поновлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом. Зазначала, що з 2000 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з сином відповідача - ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року. В період спільного проживання вони разом проживали в квартирі відповідача у АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона народила дочку ОСОБА_4 і зареєструвала дитину як одинока мати на своє прізвище «ОСОБА_4». Через декілька місяців після народження дитини, вимушена була припинити сімейні стосунки з ОСОБА_3, з квартири її вигнали, а дитина залишилася з відповідачем, яка з 2002 року є її опікуном. Не маючи життєвого досвіду, допомоги, роботи, коштів для існування, вона вимушена була поїхати до м. Києва, де згодом знайшла роботу. 24 листопада 2007 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 Вказувала, що з 2009 року підтримує теплі стосунки з дочкою, допомагає утримувати її, а також погашає заборгованість за аліментами, які стягнуті з неї на утримання дитини рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2002 року. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 липня 2011 року, про існування якого вона дізналася у вересні 2014 року, за позовом відповідача її було позбавлено батьківських прав відносно дочки з підстав ухилення її від виконання батьківських обов'язків. Посилаючись на те, що відпали обставини, які були підставою для позбавлення її батьківських прав, вона бажає приймати повноцінну участь у вихованні дитини, дбати про її фізичний, духовний та моральний розвиток, безперешкодно з нею спілкуватися та віддавати їй свою материнську любов і турботу, просила задовольнити позов.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено, поновлено її в батьківських правах відносно малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, з 2000 року позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах із сином відповідача ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 17 років вона народила дочку ОСОБА_4 і як одинока мати зареєструвала її на своє прізвище «ОСОБА_4». Батько дитини у свідоцтві про її народження записаний відповідно ст. 135 СК України.

В подальшому деякий період часу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно проживали разом з його матір'ю ОСОБА_2 у належній їй квартирі АДРЕСА_2. ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_3 помер.

Як зазначала позивач, її сімейне життя не склалося через те, що ОСОБА_3 вживав наркотичні речовини та застосовував до неї фізичне насилля, в зв'язку з чим у 2002 році вона змушена була припинити сімейні стосунки. Не маючи життєвого досвіду, коштів для існування, прописки, будь-якої допомоги, позивач повернулася до свого місця проживання в смт Нова МаячкаЦюрупинського району Херсонської області, а дитина залишилася у матері співмешканця. В період свого проживання в Херсонської області вона характеризується позитивно.

Рішенням Заводського районного виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 17 червня 2002 року № 205 ОСОБА_2 призначена опікуном малолітньої ОСОБА_4, яка проживає та зареєстрована разом з нею у квартирі АДРЕСА_3 в у. Миколаєві.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 створила для дитини належні умови для проживання, виховання та її гармонійного розвитку.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2002 року з позивача на користь опікуна ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4 стягнуто аліменти у розмірі ј частки від усіх видів її заробітку (доходу) до повноліття дитини, але не менше 1/2 частки неоподаткованого мінімуму доходів громадян. До жовтня 2009 року аліменти позивач не сплачувала.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 5 липня 2011 року задоволено позов ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, відносно неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, на підставі п. 2 ст. 164 СК України у зв'язку із ухиленням від виконання обов'язків по вихованню дитини.

Згідно матеріалів справи, апеляційним судом витребовувалася та вивчалася цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав.

Як зазначено в рішенні апеляційного суду в матеріалах вказаної справи відсутній висновок органу опіки та піклування щодо позбавлення позивача батьківських прав.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

За змістом ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний, та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. При вирішенні справи про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина.

Поновлення батьківських прав і повернення дитини батькам допускається тільки в тому випадку, якщо це відповідає інтересам дитини. Якщо поновлення в батьківських правах суперечить інтересам дитини, то суд має право з урахуванням думки дитини відмовити в задоволенні позову батьків про поновлення в батьківських правах.

Суд зобов'язаний з'ясувати думку дитини з приводу можливості поновлення батьківських прав і повернення її батькам. Причому мотиви незгоди дитини на поновлення в батьківських правах значення не мають. Але при цьому суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст. 171 СК України).

З матеріалів справи вбачається, що у 2004 році ОСОБА_1 переїхала до м. Києва. 24 листопада 2007 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 Дітей від шлюбу вони не мають.

Згідно із актом обстеження умов проживання позивача, складеним 14 листопада 2014 року працівниками соціально-правового сектору служби у справах дітей Дніпровської райдержадміністрації у м. Києві, у орендованій квартирі АДРЕСА_4 у м. Києві створені належні умови для проживання дитини.

Відповідно до долучених до справи характеристик позивач з 15 березня 2007 року й на час розгляду справи в суді працює торговим представником у приватного підприємця, характеризується позитивно. Згідно із наданими документами у позивача не виявлено будь-яких наркологічних або психіатричних захворювань.

Судом встановлено, що позивач з 2009 року почала брати участь в утриманні дитини, а з 2010 року спілкується з нею та періодично зустрічається, цікавиться її життям та інтересами, робить подарунки, надає їй моральну підтримку, намагається налагодити відносини з опікуном та не зашкодити інтересам дитини. Має бажання виховувати дитину, дбати про її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із висновком органу опіки та піклування Миколаївської міської ради від 20 лютого 2015 року ОСОБА_1 доцільно поновити в батьківських правах відносно дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Допитана судом першої інстанції малолітня ОСОБА_4 пояснила, що спілкується з матір'ю з 2010 року, має потребу у спілкуванні з нею, відчуває її турботу, мати кожного дня пише їй в «інтернет-мережі», намагається зустрічатися з нею, вона бажає мати матір.

Встановлені судом фактичні обставини справи також підтверджується і поясненнями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Крім того, представник органу опіки та піклування також пояснила, що позивач з метою уникнення конфліктів та в інтересах дитини після прийняття ними рішення узгоджує з органами опіки та піклування питання щодо побачень з дитиною.

Враховуючи наведене, та те, що невиконання позивачем своїх батьківських обов'язків було спричинено складними життєвими обставинами, зокрема, народженням нею дитини у неповнолітньому віці від чоловіка з яким не перебувала у зареєстрованому шлюбі, відсутність порозуміння, скрутне матеріальне становище, конфлікти в сім'ї та те, що згодом поведінка позивача змінилася, а обставини, які були підставою для позбавлення її батьківських прав, відпали, суди дійшли правильного висновку про задоволення позову, оскільки це відповідатиме інтересам дитини.

Доводи касаційної скарги не спростовують наведеного та встановлених судами на підставі поданих сторонами доказів, яким дана належна оцінка, обставин і зроблених в ухвалених ними рішеннях висновків, у зв'язку з чим підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення судових рішень без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.І. Наумчук
Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова