Справа № 130/819/14-ц Провадження № 22-ц/772/578/2015Головуючий в суді першої інстанції Заярний А. М.
Категорія 43 Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої: Шемети Т. М.,

суддів: Марчук В.С., Сопруна В. В.,

при секретарі: Куленко О.В.

з участю: ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в залі судових засідань № 2 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідачів Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_9, ОСОБА_11, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, факту належності майна на праві спільної сумісної власності та визнання права власності на ? частину майна; та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23.12.2014 року.

встановила:

17.03.2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом та неодноразово змінюючи позовні вимоги (т.1, а.с.108-113, 164, т.3 а.с. 1, 2), просила суд наступне:

- встановити факт, що вона та ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, побут, мали спільний бюджет у період з 26.09.1997 року по 14.02.2007 року;

- визнати майно: нежитлове приміщення зали ігрових телевізійних приладів в АДРЕСА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, а також автомобіль марки HONDA, модель CIVIC 1.8.1, 2008 року випуску, які зареєстровані за ОСОБА_12, - таким, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року та визнати за нею право власності на ? частку цього майна.

10.07.2014 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_6 подав позов до ОСОБА_13 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 10.07.2014 року зустрічний позов було прийнято до розгляду спільно з первісним позовом.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23.12.2014 року позов ОСОБА_13 задоволено частково:

встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, побуту та бюджету ОСОБА_2 з ОСОБА_12 з 26.09.1997 року по 14.02.2007 року;

визнано, що нежитлове приміщення залу ігрових телевізійних приладів, загалною площею 50,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; двокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 45,3 кв.м., житловою 25.: кв.м.; автомобіль марки HONDA, модель CIVIC 1.8.1, 2008 року випуску, сірого кольору, тип ТЗ легковий седан - В, номер кузова НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2, що зареєстровані на праві власності за ОСОБА_12, - належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року;

визнано за ОСОБА_2 право власності на ? (ідеальну) частку вказаного майна, яке зареєстровано за ОСОБА_12

В задоволенні позову ОСОБА_2 іллівни до ОСОБА_8 відмовлено.

Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4. Поданого його представником ОСОБА_6, до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 по 3 440 грн. 31 коп. з кожного понесених нею судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність рішення суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалене по справі рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а його зустрічний позов задовольнити. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не звернув уваги на те, що нежитлове приміщення було придбано ОСОБА_12 20.06.2001 року, до набрання чинності новим Цивільним Кодексом України (01.01.2004 року) та відповідно Сімейним Кодексом України, та помилково застосував положення ст. 74 СК України, тоді як слід було застосовувати норми КпШС та норми закону України «Про власність», встановлення фактів проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу Кодексом про шлюб та сім'ю не було передбачено, про що є відповідна правова позиція Верховного Суду України, а доказів створення спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_12 суду надано не було. Суд не дав оцінки тому, що ОСОБА_12 займався підприємницькою діяльністю та використовував це нежитлове приміщення саме з цією метою, а позивач по первісному позову перебувала з ним в трудових відносинах. Щодо квартири по вул. Київській в м. Жмеринці: суд не дав оцінку показам відповідачів стосовно того, що для купівлі квартири він продав раніше подарований йому батьком житловий будинок по АДРЕСА_2, а оскільки продаж будинку затягнувся, то він змушений був взяти кредит в АКБ «Правекс-Банк» та передав придбану квартиру в іпотеку і лише після продажу подарованого будинку погасив взятий в банку кредит, а тому і квартира також була придбана ним за особисті кошти. Ділячи

-2-

автомобіль, суд не врахував того, що автомобіль хоча й було придбано в період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_14 в зареєстрованому шлюбі, однак за кредитні кошти, а тому при поділі повинні враховуватися не лише права, а й зобов'язання подружжя: за період перебування в шлюбі було виплачено лише невелику частку його вартості, а далі після розірвання шлюбу 07.10.2011 року виплачувати кредит за придбане авто продовжив ОСОБА_12 самостійно, а в подальшому з ОСОБА_8, факт перебування з якою в шлюбних відносинах в період з 03.12.2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року (по день смерті) встановлено судовим рішенням від 23.04.2014 року, яке набрало законної сили. Не зрозуміло з чого виходив суд, стягуючи понесені позивачкою витрати на правову допомогу в розмірі 11 449 грн. 20 коп., оскільки в матеріалах справи відсутні відсутність документального підтвердження таких витрат. І саме основне: ОСОБА_12 після першого розірвання шлюбу не проживав з ОСОБА_2 однією сім'єю, не вів з нею спільне господарство та не мав спільного бюджету, докази цього в справі відсутні.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_4, представник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав. ОСОБА_2, адвокат ОСОБА_3 та ОСОБА_7 проти апеляційної скарги заперечили, зазначили що рішення суду є вірним, обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними, ОСОБА_3 подав письмові заперечення на апеляційну скаргу. ОСОБА_8, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_9 вважають, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Представник ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_15 подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_11 в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь головуючої по справі, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з того, що факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_12 за період з 26.09.1997 року по 14.02.2007 року доведений показами свідків по справі, показами відповідачів, третьої особи та документами: фотознімками, тощо які узгоджуються між собою та не суперечать один одному. В зв'язку з цим суд дійшов висновку, що придбане 20.06.2001 року нежитлове приміщення хоча й використовувалось ОСОБА_12 для здійснення підприємницької діяльності, однак було придбано за спільні кошти позивачки за первісним позовом та ОСОБА_12, тому визнав за ОСОБА_2 право на ? частину цього приміщення. В зв'язку з доведеністю факту спільного проживання, ведення побуту та господарства, суд дійшов висновку і щодо того, що квартира, придбана 30.07.2004 року, також є спільною сумісною власністю. Автомобіль був придбаний 29.07.2004 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі, тому в розумінні ст.ст. 60, 61 СК України є спільною сумісною власністю подружжя і тому вимога про визнання його спільною сумісною власністю підлягає задоволенню і частка позивача по зустрічному позову складає 1/2. Відмовляючи в задоволенні позову до ОСОБА_8, суд виходив з того, що вона не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_12, тому позов до неї заявлений безпідставно. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_12 помер, то його правоздатність у відповідності до ч.4 ст. 25 ЦК України припинилася, а визнання права власності за померлим законом не передбачено.

Такі висновки суду не в повній мірі відповідають нормам закону та ухвалені без всебічного та об'єктивного встановлення фактичних обставин по справі, з помилковим застосуванням норм матеріального права.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

10.10.1993 року ОСОБА_2 та ОСОБА_12 зареєстрували шлюб, який було розірвано 26.09.97 року, що підтверджено рішенням Жмеринського міського суду Вінницької області від 16.09.1997 року, (а.с.75, т.2) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 26.09.1997 року (копія на а.с.201, т.2).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року в них народився син ОСОБА_16, що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 23.05.1995 року ( т.1, а.с.13).

20.06.2001 року ОСОБА_12 придбав нежитлове приміщення зали ігрових телевізійних приладів в АДРЕСА_2 що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.06.2001 року (а.с.114, т.1), свідоцтвом № 144 про право власності, виданим виконкомом Жмеринської міської ради 20.06.2001 року (а.с.119, т.1), в якому було проведено будівельно-монтажні роботи та прийнято в експлуатацію 07.02.2002 року , що підтверджено Актом державної технічної комісії (а.с.117, т.1), затвердженим Рішенням Жмеринської міської ради від 25.02.2002 року № 41 (а.с.115, т.1) та отримано ОСОБА_12 свідоцтво про право власності № 68 від 04.05.2006 року (а.с.18, 120 т.1), реєстраційне посвідчення на об'єкти нерухомого майна, які належать юридичним та фізичним особам від 11.05.2006 року (а.с.19, 121 т.1).

22.06.2001 року ОСОБА_12 зареєстрований фізичною особою-підприємцем, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію (перереєстрацію) суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (а.с.45, т.2) та свідоцтвом про сплату єдиного податку від 27.06.2001 року (а.с.46, т.2).

30.07.2004 року ОСОБА_12 придбав двокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 що підтверджено договором купівлі-продажу від 30.07.2004 року (а.с.22, т.1).

30.07.2004 року ОСОБА_12 уклав з АКБ «Правекс-Банк» кредитний договір № 18006-024/04Р, згідно якого отримав кредитні кошти в сумі 7000 доларів США (а.с.93-96, т.2) та в цей же день: 30.07.2004 року ОСОБА_12 в забезпечення виконання зобов'язань по договору кредиту уклав договір іпотеки № 18006-024/04Р (а.с.23-24, т.1) відповідно до якого він передав в іпотеку двокімнатну квратиру АДРЕСА_1 (а.с.23-24, т.1).

14.02.2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_12 повторно зареєстрували шлюб, який було розірвано 07.10.2011 року, що підтверджено рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07.10.2011 року, яке набрало законної сили 25.10.2011 року 9а.с.12, т.1).

26.08.2008 року ОСОБА_12, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, придбав автомобіль марки HONDA, модель CIVIC 1.8.1, 2008 року випуску, сірого кольору, тип ТЗ легковий седан - В, номер кузова НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 (а.с.191, т.2).

26.08.2008 року ОСОБА_12 та АКІБ «УкрСиббанк» уклали договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, у відповідності до якого ОСОБА_12 отримав в банку 25 586 доларів США кредитних коштів та передав у заставу транспортний засіб марки HONDA, модель CIVIC 1.8.1, 2008 року випуску, сірого кольору, тип ТЗ легковий седан - В, номер кузова НОМЕР_1. (а.с.179 - 187, т.2).

Починаючи з 03.02.2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_12 проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_8, що встановлено рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23.04.2014 року, яке набрало законної сили 06.05.2014 року (а.с.231, т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_12 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії І-БК № 292893 (а.с.14, т.1), причина смерті: напад з використанням вогнепальної зброї (а.с.15, т.1).

-3-

26.02.2014 року заведено спадкову справу № 43/2014р. після смерті ОСОБА_12 (копія спадкової справи а.с.29 - 35, т.3), з заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_2.

Розглядаючи справу, апеляційний суд приходить до висновку, що дані правовідносини за часом придбання майна, про визнання якого спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частку якого ставить вимоги позивач ОСОБА_2, а також висуває вимогу встановити факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення господарства та побуту, слід поділити на три періоди:

Нежитлове приміщення залу ігрових телевізійних приладів, загальною площею 50,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 було придбано 20.06.2001 року, а тому на дані правовідносини поширюються норми Цивільного кодексу в редакції 1960 року та норми закону України «Про власність»;

двокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 45,3 кв.м., житловою 25.: кв.м. була придбана 30.07.2004 року, а тому на ці правовідносини поширюються норми ЦК України в редакції 2004 року та норми СК України;

автомобіль марки HONDA, модель CIVIC 1.8.1, 2008 року випуску, сірого кольору, тип ТЗ легковий седан - В, номер кузова НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2 був придбаний ОСОБА_12 в період його перебування в шлюбі з ОСОБА_2, а тому до даних правовідносин застосовуються норми СК України та ЦК України в редакції 2004 року, що стосуються спільної сумісної власності подружжя.

Насамперед розглянемо підставність вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту, що ОСОБА_2 та ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, побут, мали спільний бюджет у період з 26.09.1997 року по 14.02.2007 року: першочергово слід зазначити, що до 26.09.1997 року (до отримання ОСОБА_12 свідоцтва про розірвання шлюбу: припинення шлюбу стаття 44 КпШС України пов'язувала саме з моментом реєстрації розлучення в органах реєстрації актів цивільного стану) ОСОБА_2 та ОСОБА_12 перебували у зареєстрованому шлюбі, тому вимога про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в день 26.09.1997 року є безпідставною, це ж стосується і дати 14.02.2007 року, так як 14.02.2007 року між ними повторно було зареєстровано шлюб. На ці обставини суд першої інстанції уваги не звернув. Отже, апеляційний суд розглядає вимогу про встановлення факту за період з 27.09.1997 року та по 13.02.2007 року:

До 01.01.2004 року був чинним Цивільний Кодекс в редакції 1963 року та Кодекс про шлюб та сім'ю. Нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним до 01.01.2004 року, не було передбачено можливість визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підставу для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, зокрема п. 11 Постанови від 31 березня 1995 р. № 5 "Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення ", «встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст. 273 ЦПК 1963 р. може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 р. і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають». Можливість встановлення таких фактів з'явилась з набранням чинності СК України, тобто з 01.01.2004 року.

Згідно з п. 1 ст. 234 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Тобто закон передбачає, що встановлення фактів можливе, якщо внаслідок такого встановлення виникають права чи обов'язки, нормами ж Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним до 01.01.2004 року, не передбачено було можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підставу для визнання набутого майна спільною сумісною власністю, а позивач ставила таку вимогу саме в зв'язку з тим, що бажала, щоб придбане в 2001 році майно було визнано спільною сумісною власністю, то в задоволенні позову в частині встановлення факту що вона та ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, побут, мали спільний бюджет у період з 27.09.1997 року по 31.12.2003 року, - слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з ч.1 прикінцеві положення Сімейного кодексу України, цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004 року.

Відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність», статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним до 01.01.2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям під час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї , чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою.

Відповідно до статей 128, ч.3 ст. 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 01.01.2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Встановлено, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення залу ігрових телевізійних приладів, загальною площею 50,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 укладено та нотаріально посвідчено 20.06.2001 року, тобто із цієї дати в ОСОБА_12 виникло право власності на спірне приміщення.

Доказуванню для визнання права власності на половину нежитлового приміщення, набутого до 1 січня 2004 року, підлягає факт створення сторонами спільної часткової власності та визначення ступеня участі у цьому позивача працею і коштами. (правова позиція Верховного Суду України, висловлена по справі № 6-66 цс 13). Таких доказів ОСОБА_2 подано не було, на що суд першої інстанції уваги не звернув, а тому позов в частині визнання нежитлового приміщення залу ігрових телевізійних приладів, загальною площею 50,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_12 і визнання за нею права власності на ? частину цього приміщення слід відмовити через його недоведеність.

Стосовно періоду з 01.01.2004 року (з дня набрання чинності діючими сьогодні ЦК та СК України) та до 14.02.2007 року (до офіційної реєстрації вдруге шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_12.) слід зазначити наступне:

Факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_12 в цей час однією сім'єю як чоловіка та дружини ведення спільного господарства, побуту, бюджету без реєстрації

-4-

шлюбу підтверджено показами третьої особи ОСОБА_9, допитаного як свідка відповідача ОСОБА_7, показами свідків ОСОБА_17, ОСОБА_25., ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, допитаних в судовому засіданні. Цей факт також підтверджується і тим, що 29.07.2004 року при оформленні договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 надавала згоду на придбання ОСОБА_12 квартири як дружина, яка перебуває в зареєстрованому шлюбі (а.с.90, т.1), спільну заяву про те, що в момент придбання вони перебувають у шлюбі подавали ОСОБА_2 та ОСОБА_12 (а.с.91, т.1). Доказом таких відносин слугує і те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_12 14.02.2007 року повторно зареєстрували шлюб між собою (а.с.12, т.1).

Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. ( правова позиція Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-148цс12).

В розглядуваній справі є доведеним факт ведення спільного господарства на час придбання квартири, наявність спільного бюджету та сприймання сторонами одне одного як чоловіка та дружини, а тому двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,3 кв. м., житловою площею 25 кв.м.. яка складається з коридору 4-1, ванної 4-2, вбиральні 4-3, кімнат 4-4, 4-5, кухні 4-6, придбану ОСОБА_12 згідно договору купівлі-продажу від 30.07.2004 року: під час спільного проживання ОСОБА_12 та ОСОБА_2 як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, слід визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_12 та визнати за ОСОБА_2 право на ? ідеальну частку цієї квартири.

Одночасно слід зазначити таке: ОСОБА_12: ОСОБА_4 та ОСОБА_21, ОСОБА_9, стверджували, що грошові кошти від продажу будинку по АДРЕСА_2 який був отриманий в дар ОСОБА_12 від свого батька ОСОБА_4 (а.с.47 - 54, т.2), були спрямовані на купівлю квартири АДРЕСА_1 а тому ці кошти є особистою власністю ОСОБА_12. Однак окрім таких показів, докази цього відсутні: квартира була придбана 30.07.2004 року, що підтверджено копією договору купівлі-продажу (а.с.22, 25, 26, т.1), при цьому в кредит були взяті грошові кошти в розмірі 7 000 доларів США, що підтверджено кредитним договором (а.с.95 - 96, т.2), будинок АДРЕСА_3 був проданий 18.05.2005 року (а.с.52-54, т.2), кредит було погашено 02.08.2005 року, що підтверджено довідкою ПАТ КБ «Правекс-Банк» (а.с.91, т.2), тобто зв'язок руху коштів від продажу будинку і для купівлі квартири, - відсутній.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Автомобіль HONDA, модель CIVIC 1.8.1, 2008 року випуску, сірого кольору, тип ТЗ легковий седан - В, номер кузова НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2 був придбаний 28.08.2008 року, під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_12 в зареєстрованому шлюбі, а тому це майно, виходячи зі змісту ст. 60 СК України, яка презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності, - є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_12.

Отже, виходячи з того, що відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, вимога про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя задоволенню не підлягає, так як спір з цього приводу відсутній.

Разом з тим, визначаючи частку в майні подружжя, апеляційний суд вважає за можливе відступити від засад рівності часток подружжя, оскільки в розглядуваній справі існують наступні обставини, що мають істотне значення (ч.2 ст. 70 СК України):

Для купівлі вказаного автомобіля 26.08.2008 року ОСОБА_12 та АКІБ «УкрСиббанк» уклали договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, у відповідності до якого ОСОБА_12 отримав в банку 25 586 доларів США кредитних коштів та передав у заставу транспортний засіб марки HONDA, модель CIVIC 1.8.1, 2008 року випуску, сірого кольору, тип ТЗ легковий седан - В, номер кузова НОМЕР_1. (а.с.179 - 187, т.2).

Згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Також ст. 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України), однак суд першої інстанції не дав оцінку тому факту, що автомобіль було придбано за кредитні кошти, лише частина з яких виплачена під час перебування у шлюбі:

В розглядуваній справі автомобіль було придбано за кредитні кошти 29.08.2008 року (а.с.168-191, т.2), за період перебування у шлюбі було сплачено 8 561, 06 долари США та підтверджено довідкою-рахунком заборгованості за кредитом, наданою ПАТ «УкрСиббанк» ( а.с.171 - 178, т.2), що становить 33, 46% від суми отриманого кредиту. Після розірвання 07.10.2011 року шлюбу (а.с.12, т.1), платежі по кредиту сплачувались ОСОБА_12, а в подальшому спільно з ОСОБА_8, ОСОБА_2 будь-яких коштів на погашення кредиту не вносила, що нею визнано та не заперечується. Таким чином, спільною сумісною власністю подружжя є 33, 46 % автомобіля, а частка ОСОБА_2 складає відповідно 16, 73 % , що становить 4 280, 53 долари США в грошовому

-5-

еквіваленті, а тому саме на цю частку автомобіля за нею слід визнати право власності.

Відмовляючи в задоволенні позову до ОСОБА_8, суд першої інстанції дійшов вірного висновку: вимоги до ОСОБА_8 заявлені не були, вимоги до майна, про яке йдеться у справі, вона не заявляє, доводи апеляційної скарги стосовно такого висновку суду першої інстанції відсутні, а тому в цій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Вірним є й прийняте рішення судом першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4: як уже зазначалося вище, відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене право: право власності на майно, про яке йдеться в позові, зареєстровано станом на день розгляду справи за ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а тому спору про належність цього майна йому немає, а отже суд вірно відмовив в задоволенні зустрічного позову, доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновку суду, а тому в цій частині воно підлягає залишенню без змін.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи чи змінюючи рішення суду першої інстанції, вирішує питання понесених сторонами судових витрат: в ході розгляду справи ОСОБА_2 сплатила 2 121 24 коп. судового збору, що підтверджено відповідними квитанціями на а.с.1, т.1 та на а.с.107, т.1. Враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню, відповідач ОСОБА_4 звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ст. 5 закону України «Про судовий збір» так як є інвалідом ІІ групи (а.с.55, т.2) з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_7 слід стягнути понесені нею судові витрати пропорційно задоволених вимог, а саме: 121 грн. 80 коп. за вимогу про встановлення факту проживання однією сім'єю, 219 грн. 33 коп. за вимогу про визнання права на частку в автомобілі, виходячи з вартості автомобіля (100100 грн. - вартість автомобіля, з якої було сплачено судовий збір при зверненні до суду(а.с.11, т.1) вартість частки ОСОБА_2 21 933 грн. 03 коп. (16, 73%), один відсоток становить 219, 33 коп.) та 270 грн. за вимогу про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? її частину (вартість квартири 54 000 грн. згідно договору купівлі-продажу), а всього 611грн. 13 коп.. Витрати на правову допомогу документально не підтверджені: в матеріалах справи відсутні будь-які докази понесення ОСОБА_2 таких витрат, а отже стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23.12.2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 та в частині розподілу судових витрат скасувати та в цій частині ухвалити нове:

Встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, побуту та бюджету ОСОБА_2 та ОСОБА_12 з 01.01.2004 року по 13.02.2007 року включно.

Визнати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,3 кв. м., житловою площею 25 кв.м.. яка складається з коридору 4-1, ванної 4-2, вбиральні 4-3, кімнат 4-4, 4-5, кухні 4-6, придбану ОСОБА_12 згідно договору купівлі-продажу від 30.07.2004 року: під час спільного проживання ОСОБА_12 та ОСОБА_2 як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, - спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_12.

Визнати за ОСОБА_2 право на ? ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, загальною площею 45,3 кв. м., житловою площею 25 кв.м.. яка складається з коридору 4-1, ванної 4-2, вбиральні 4-3, кімнат 4-4, 4-5, кухні 4-6.

Визнати за ОСОБА_2 право на 16, 73% автомобіля марки HONDA, модель CIVIC 1.8.1, 2008 року випуску, сірого кольору, тип ТЗ легковий седан - В, номер кузова НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2, що в грошовому еквіваленті становить 4 280, 53 доларів США.

Відмовити в задоволенні позову в частині визнання спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_2 права на ? ідеальну частину нежитлового приміщення залу ігрових телевізійних приладів, загальною площею 50,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; та автомобіля марки HONDA, модель CIVIC 1.8.1, 2008 року випуску, сірого кольору, тип ТЗ легковий седан - В, номер кузова НОМЕР_1, державний номер НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 61 грн. 13 коп. понесених нею судових витрат.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча: підпис Т.М.Шемета

Судді: підпис В.В. Сопрун

підпис В.С. Марчук

З оригіналом згідно: Т.М.Шемета