Справа № 509/3965/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Черкасові Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в смт. Овідіополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

3 вересня 2015 року, ОСОБА_1, звернулася до суду з вищеназваним позовом, в якому просила суд, стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 2118000 грн. (з урахуванням курсу НБУ станом на 31.08.2015 р. за 1 долар = 21,18 грн.) з посиланням на договори позики, укладені між сторонами у простій письмовій формі з розписками від 03.06.2009 р. на суму 50000 дол. США та від 01.06.2012 р. на суму 50000 грн., на загальну суму позики 100000 дол. США, які отримав відповідач від неї у формі позики, зобовязавшись повернути вказані кошти до 01.06.2014 р., як це було встановлено додатковою угодою до договору позики від 01.06.2012 р., мотивуючи це відмовою відповідача від виконання своїх боргових зобовязань щодо повернення всієї суми позики.

В судовому засіданні представниця позивачки підтримала позов.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав повністю, пояснивши суду, що не мав можливості повернути вказану суму позики у розмірі 100000 дол. США у звязку із скрутним матеріальним становищем.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина 1 статті 530 ЦК України зазначає, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Стаття 610 ЦК України зазначає порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Також, статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст.ст. 1046,1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої же якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Як вбачається з приписів ст. 1049 ч. 1 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Суд встановив, і це підтверджується матеріалами справи та поясненнями сторін, що 03.06.2009 р. між сторонами був укладений договір позики у простій письмовій формі, відповідно до умов якого, позивачка надала, а відповідач прийняв безвідсоткову позику в сумі 50000 дол. США готівкою, які зобовязався повернути позивачці рівними частинами або всієї суми в строк до 01.06.2012 р., що підтверджується письмовою розпискою до договору позики від 03.06.2009 р. з підписами сторін договору (а.с. 5-7).

Крім цього, згідно розписки 01.06.2012 р. до договору позики від 03.06.2009 р., відповідач отримав від позивачки додатково ще 50000 дол. США і між сторонами була укладена додаткова угода до договору позики від 03.06.2009 р. без підпису відповідача, який в судовому засіданні підтвердив факт її укладення, відповідно до якої, загальна сума безвідсоткової позики, яку відповідач отримав від позивачки, складає 100000 дол. США, які відповідач зобовязується повернути рівними частками або всієї суми в строк до 01.06.2014 р. (а.с. 8-9).

В судовому засіданні відповідач повністю визнавши позовні вимоги на всю суму боргу розраховану у гривнях у розмірі 2118000 грн., пояснив суду, що вказані кошти за договором позики, він отримав на розвиток свого бізнесу, який в даний час не приносить прибутку, однак зобовязався повернути вказану суму позивачці при можливості, запевнив суд, що вказані боргові відносини між ним та позивачкою ніяким чином не стосуються кредитних правовідносин, повязаних з отриманням чи поверненням кредитних коштів банківським установам та не повязані з іпотечними банківськими відносинами.

На підставі викладеного, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати з оплати судового збору (за розгляд справи) у розмірі 3654 грн., як підтверджені документально (а.с. 2).

Керуючись ст.ст. 10,11,57-60,205,209,212,213,214-215,218 ЦПК України, ст.ст. 526,530,549,610,625,1046-1050 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити;

2. Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 2118000 грн. та витрати по оплаті судового збору у розмірі 3654 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Гандзій Д.М.