Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача :Куцина М. М.,

суддів: Павліченка С. В., Бондаренка Ю.О.,

при секретарі: Чейпеш С. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах позивача ОСОБА_3 на рішення Іршавського районного суду від 20 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, де третя особа без самостійних вимог реєстраційна служба Іршавського РУЮ, про визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права власності, -

в с т а н о в и л а :

28 квітня 2014 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, де третя особа без самостійних вимог реєстраційна служба Іршавського РУЮ, про визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбові з 1 червня 1985 року по 29 вересня 2004 року.

Від даного шлюбу мають трьох дітей: доньку ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1, сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3.

31 січня 2007 року виконком Сілецької сільської ради прийняв рішення про видачу колишньому подружжю свідоцтва про право спільної власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , а 05 лютого 2007 року цією ж радою видане ОСОБА_4 та ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на праві спільної сумісної власності.

У зв'язку із тим , що рішенням Іршавського районного суду від 26 вересня 2013 року скасовано рішення виконавчого комітету Сілецької сільської ради Іршавського району від 29.06.2010 року за № 36 «Про видачу свідоцтва про право власності на домоволодіння» та скасуванням свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 липня 2010 року, виданого Сілецькою сільською радою, на підставі яких спірний житловий будинок АДРЕСА_1 належав у цілому на праві приватної власності відповідачеві по справі ОСОБА_4.

Отже, чинним стало свідоцтво про право власності від 5 лютого 2007 року, видане на підставі рішення виконкому Сілецької сільської ради № 2 від 31 січня 2007 року, згідно з яким житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Позивачка по справі втратила оригінал свого свідоцтва.

Розмістивши оголошення у пресі про втрату свідоцтва, відповідно до п. 48 постанови КМУ від 17 жовтня 2013 року за НОМЕР_1, позивачкою отримано завірену копію свідоцтва у сільській раді.

21 березня 2014 року позивачка звернулася до реєстраційної служби Іршавського району з метою зареєструвати свідоцтво про право власності від 5 лютого 2007 року.

Листом від 24.03.2014р. за № 285/06.3-07 реєстраційна служба Іршавського району письмово повідомила позивачку, що відмовляє позивачці в реєстрації права спільної сумісної власності на будинок з тих підстав, що подана нею заява передбачає реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю і реєструється за заявами всіх співвласників спільної сумісної власності.

Позивачка посилається на те, що з 1996 року у них з відповідачем напружені відносини, разом вони не проживають і між собою не спілкуються, а тому у неї не має можливості разом з відповідачем зареєструвати право спільної сумісної власності на даний будинок в реєстраційній службі.

Позивачка вважає , що, відповідно до ч.2 та ч.3 ст.70 СК України та ч.2 ст. 372 ЦК України, при поділі майна, яке є у спільній власності, її частка може бути збільшена з врахуванням обставин, які мають істотне значення.

Зокрема, позивачка зазначає, що відповідач після народження третьої дитини в 1996 році перестав надавати матеріальну допомогу на дітей, і рішенням Іршавського районного суду від 15 листопада 1996 року відповідача було зобов'язано сплачувати аліменти на утримання дітей. Однак, відповідач виїхав до Чехії, що унеможливило виконання судового рішення про стягнення аліментів. У період з 1997 року по 2008 рік про відповідача не було ніяких відомостей, і у цей період відповідачем не надавалась матеріальна допомога на утримання дітей та грошові кошти на утримання будинку.

Істотними обставинами позивачка вважає, що відповідач протягом десяти років не приймав участь у вихованні та матеріальному утриманні неповнолітніх дітей, не дбав про майно, не надавав кошти на утримання майна і на проведення поточних ремонтів житлового будинку.

За таких обставин позивачка вважає, що наявні правові підстави для відступлення від рівності часток у спільній сумісній власності у спірному будинку і збільшити частку позивачки з 1/2 частини цього будинку, і визначити частку у 2/3 частин будинку за нею, а за відповідачем 1/3 частини цього будинку.

Позивачка, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ч.2 ст.372 ЦК України , ч.2 та ч.3 ст. 70 СК України, просила у суді першої інстанції визнати розмір часток в спільній сумісній власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у наступних частках: за позивачкою 2/3 частини будинку за відповідачем 1/3 частину.

Рішенням Іршавського районного суду від 20 січня 2015 року у задоволенні позову представника ОСОБА_2 в інтересах позивача ОСОБА_3 - відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції і оскаржив це рішення в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник апелянта у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Судова колегія вважає, що, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу за відсутністю відповідача та його представника, оскільки вони належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що визначення у спільній сумісній власності та визнання права власності з підстав, передбачених ч.2 та ч.3 ст. 70 СК України та ч.2 ст. 372 ЦК України, можливе лише при реальному розподілі, який не є предметом розгляду даної справи.

Проте повністю погодитися з такими висновком місцевого суду не можна, оскільки останній зроблений із неповним з'ясуванням обставин справи.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, місцевий суд ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, у порушення вимог ст. ст. 212, 214, 303 ЦПК України, не звернув увагу на те, що позивачка у суді першої інстанції у зв'язку з тим, що розмір частки в праві на спільну сумісну власність у свідоцтві на нерухоме спірне майно не визначений, просила в суді першої інстанції визначити та збільшити розмір частки в праві спільної сумісної власності та припинити право сторін по справі у спільній сумісній власності, визнати право власності на спірний житловий будинок, з підстав передбачених ч.2 та ч. 3 ст. 70 СК України та ч.2 ст. 372 ЦК України .

Зокрема, позивачка просила збільшити її частку та зменшити частку відповідача у спільному сумісному майні з врахуванням обставин , які мають істотне значення для справи.

Однак, місцевий суд не з'ясував та не врахував істотні обставини, а саме: у період з 1997 року до 2008 року місце проживання відповідача було невідоме, за зазначений час позивачка самостійно виховувала та утримувала неповнолітніх дітей, оскільки відповідач за цей період ухилявся від обов'язку по вихованню та утриманню непонолітних дітей , не дбав про будинок, позивачка за власні кошти самостійно утримувала спірний будинок, проводила поточні ремонти будинку, сплачувала відповідні платежі на утримання будинку.

Також, місцевий суд прийняв до уваги обставини, визнані сторонами та встановлені у судових рішеннях, які, відповідно до ч. 1 та ч.3 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Зокрема, місцевим судом не враховані обставини того, що відповідачеві ОСОБА_4 надавався дозвіл на будівництво нового будинку на місці старого будинку батьків позивачки ОСОБА_3 ( а. с. 13), і обставини про те, що позивачка самостійно завершувала будівництво житлового будинку, оскільки з 1997 року по 2001 роки відповідач був відсутній по місцю свого постійного проживання і будівництво будинку не проводив ( а.с.13).

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає , а тому підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про задоволення позову із наступних міркувань.

Відповідно до правил ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені ст. 71 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї .

Правилами ч.2 ст. 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, частки є рівними. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з врахуванням обставин, які мають істотне значення.

Частиною 3 ст.372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Судом апеляційної інстанції встановлені наступні факти.

З 1 червня 1985 року по 29 вересня 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбові. Від даного шлюбу вони мають трьох дітей: доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

24 серпня 1988 року рішенням виконкому Зарічанської сільської ради наданий дозвіл відповідачі ОСОБА_4 на будівництво одноповерхового житлового будинку в АДРЕСА_1 на місці старого житлового будинку батьків позивачки ОСОБА_3 ( а. с. 13,26).

У березні 1989 року подружжям ОСОБА_4 одержано будівельний паспорт, дозволи на будівництво, і сторони приступили до будівництва спірного будинку ( а. с.13).

У період з вересня 1997 року по 2001 роки відповідач був відсутній у місці свого постійного проживання і будівництво будинку не проводив. Дана обставина встановлена і відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2010 року ( а. с. 13).

У вересні 2004 шлюб між сторонами розірвано.

31 січня 2007 року виконком Сілецької сільської ради прийняв рішення про видачу колишньому подружжю свідоцтва про право спільної власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , а 05 лютого 2007 року цією ж радою видане ОСОБА_4 та ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на праві спільної сумісної власності, але розмір частки у праві спільної сумісної власності не вказаний ( а.с. 7,8).

На підставі рішення Іршавського районного суду від 31 січня 2007 року скасовано рішення виконавчого комітету Сілецької сільської ради Іршавського району від 31 січня 2007 року та визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане цією ж радою від 5 лютого 2007 року, ( позивачу та відповідачу ) на спірний будинок, та зобов'язано цю ж раду видати ОСОБА_4 свідоцтво на право власності на спірний будинок ( а. с.9-10).

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2010 року скасовано рішення Іршавського районного суду від 10 червня 2010 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено ( а. с. 13). Цим судовим рішенням, відповідно до правил ч.1 та ч.3 ст. 61 ЦПК України, встановлені обставини того, що позивачка самостійно завершувала будівництво спірного житлового будинку, оскільки з 1997 року по 2001 роки відповідач був відсутній у місці свого постійного мешкання і будівництво будинку не проводив ( а.с.13).

Рішенням Іршавського районного суду від 26 вересня 2013 року задоволений позов ОСОБА_2 від імені та в інтересах ОСОБА_3, яким визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Сілецької сільської ради Іршавського району від 29 червня 2010 року, визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 6 липня 2010 року ( а. с. 10).

Рішенням апеляційного суду від 9 грудня 2014 року скасовано рішення Іршавського районного суду від 8 вересня 2014 року, яким задоволений позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 і скасований запис від 9 липня 2010 року про державну реєстрацію права власності на спірний будинок.

У суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_8 позов визнала частково, вважала, що суд повинен визнати частки у спільному сумісному майні по 1/2 частин за кожним та визнати право власності на спірний будинок за сторонами по 1/2 частці за кожним.

Представник відповідача не визнавала обставини, зазначені у позовній заяві, щодо збільшення частки позивачки у спільному майні.

У суді першої інстанції відповідачем визнається і не оспорюється факт того, що він з 1997 року по 2008 роки постійно проживав у Чехословацькій республіці.

Позивачка, у зв'язку із важким матеріальним становищем, у 1997 році зверталась до суду із позовом про стягнення аліментів. Цей факт стверджується постановою Іршавського районного суду від 15 листопада 1996 року по справі № а-69/96.

Факт ухилення відповідача ОСОБА_4 від сплати аліментів стверджується постановою Іршавського районного суду від 15 листопада 1996 року по справі № а-69/96, рішенням Іршавського районного суду від 11 червня 2001 року, на підставі якого ОСОБА_4 визнано безвісно відсутнім ( цим рішення встановлений факт відсутності відповідача у період з 1997 року по 2001 рік), та неможливість протягом десяти років виконання судового рішення, у зв'язку із перебування відповідача за межами України ( а. с. 19,21-22, 23).

Рішенням Іршавського районного суду від 19 травня 2011 року задоволено заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , яким скасовано рішення Іршавського районного суду від 11 червня 2001 року про визнання безвісно відсутнім ОСОБА_4 ( відповідача по справі) ( а. с. 19).

Повторне звернення позивачки з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ( а. с. 14-15).

Зібраними доказами по справі стверджуються факти того, що позивачка у період відсутності ОСОБА_4 з 1997 по 2008 років, тобто більше десяти років, самостійно виховувала та матеріально утримувала трьох непонолітних дітей, дбала за спільне майно, за власні кошти утримувала дане будинковолодіння (це проведення поточних ремонтів будинку, сплата обов'язкових платежів), а відповідач ухилявся від матеріального утримання трьох непонолітних дітей та майна.

У суді першої інстанції представник відповідача заперечувала наявність заборгованості відповідача перед позивачкою по сплаті аліментів.

Судова колегія, враховуючи в матеріалах справи наявні докази того, що відповідач по справі більше десяти років не дбав про спільне майно, про матеріальне забезпечення сім'ї, що позивачка самостійно виховувала трьох неповнолітніх дітей, оскільки він ухилявся від сплати аліментів, змінивши постійне місце проживання, виїхав за межі України, що стало причиною неможливості виконання судового рішення по стягненню аліментів на утримання дітей, протягом зазначеного періоду не надавав кошти на утримання будинку, проведення поточних ремонтів, приходить до висновку про наявність правових підстав для відступлення від засад рівності часток спільного сумісного майна подружжя , і відповідно до ч. 2 ст.70 СК України, збільшив частку у спільному сумісному майні позивачки із 1/2 на 2/3 частки .

За таких обставин, поділ спільного сумісного спірного житлового будинку, з підстав ч.2 та ч.3 ст. 70 СК України, ч.2 ст.372 ЦК України , слід визначити: право на частку у спільній сумісній власності за ОСОБА_3 на 2/3 частки цього будинку, а за відповідачем на 1/3 частку, визнати за ними право власності у зазначених частинах, та, відповідно до ч.3 ст. 372 ЦК України, припинити право спільної сумісної власності.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, оскільки постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з ухваленням нового рішення, на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах позивача ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду від 20 січня 2015 року- скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частки ( частини) житлового будинку АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частки ( частини) житлового будинку АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5481.00 гривень сплаченого судового збору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: