Справа №461/5807/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2015 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.

при секретарі Пелех О.А.,

за участю позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач 21 травня 2015 року звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що вона протягом багатьох років працювала у ПАТ «Укртелеком», сумлінно виконувала покладені на неї обовязки. Стаж її роботи становить 26 років. Останню посаду, яку вона займалаперед звільненням, була посада інженера електрозвязку 2-ї категорії Цеху технічної експлуатації транспортної телекомунікаційної мережі № 18 (ЦТЕТТМ-18) (м. Львів) Регіонального центру технічної експлуатації транспортної телекомунікаційної мережі № 5 (РЦТЕТТМ-5) філії «Дирекція первинної мережі ПАТ «Укртелеком». Однак 3 березня 2015 року була звільнена із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату працівників. Вважаючи своє звільнення незаконним, просила поновити її на роботіта стягнути моральну шкоду. У заяві про збільшення позовних вимог від 10 липня 2015 року ОСОБА_1 просила суд поновити її на роботі на посаді інженера електрозвязку 2 категорії в Львівській філії ПАТ «Укртелеком», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 3 березня 2015 року до дня поновлення на роботі та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 70000,00 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач стверджує, що її не було персонально попереджено не пізніше, ніж за два місяці про майбутнє звільнення, як цього вимагає ст. 492 КЗпП України. А 31.12.2014 року її не могли письмово попередити про майбутнє звільнення із займаної посади 3 березня 2015 року за п.1 ст.40 КЗпП України та ознайомити з текстом попередження від 25.12.2014 року № 424 про майбутнє звільнення, оскільки в цей день вона не працювала на роботі і це підтверджується копією сторінок з журналу прийому-здачі чергування на її робочому місці, копії яких долучені до матеріалів справи.

Про своє звільнення, як стверджує позивач, вона дізналась тільки в кінці лютого 2015 року, коли відповідач запропонував їй пройти співбесіди по двох вакантних посадах у Львівській філії ПАТ «Укртелеком» для того, щоб надалі працювати в ПАТ «Укртелеком», на які вона погодилась, хоча пройти їх не змогла, оскільки по одній із вакансій потрібний був кандидат з юридичною освітою, а по іншій-з досвідом у сфері продажу та обслуговування не менше року, знанням техніки продаж, володінням навиками продаж. Наступного дня після проходження вищезазначених співбесід її було звільнено. Жодних інших вакантних посад відповідач не запропонував позивачу до дня звільнення.

Вважає, що відповідач звільнив її без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобовязаний поновити її на роботі.

Також позивач вважає, що вказані дії з боку відповідача є порушенням її законних прав на працю і завдали їй моральних страждань. Моральна шкода, завдана позивачу в результаті незаконного звільнення, полягає у тому, що відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїм дітям на життя, що призвело до її моральних страждань, в результаті яких втратила душевний спокій, постійно перебуває в роздратованому стані, а тому просить стягнути моральну шкоду в розмірі 70000,00 грн.

В судовому засіданні позивач, якого підтримав і її представник, позовні вимоги підтримав повністю та просила такі задоволити з підстав, викладених в позовній заяві. Подали клопотання про поновлення пропущеного строку для звернення до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Покликається на те, що матері позивачки 83 роки, вона потребує постійного догляду, а тому з обєктивних причин пропустили строк звернення до суду з відповідним позовом, просить такий поновити.

Представник відповідача заперечила проти задоволення позовних вимог. Вважає, що позов є необґрунтований, безпідставний, а відтак до задоволення не підлягає. Зокрема, вказує на те, що позивач дійсно працювала у ПАТ «Укртелеком» на посаді інженера електрозвязку 2 категорії Цеху технічної експлуатації ТТМ № 18 м. Львів (ЦТЕТТМ 18)Регіонального центру технічної експлуатації транспортної телекомунікаційної мережі № 5 (РЦТЕТТМ 5) філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком».

На підставі рішення ОСОБА_4 ПАТ «Укртелеком» (протокол від 10.10.2014 р. № 231) про закриття (ліквідацію) філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком», наказу ПАТ «Укртелеком від 03.11.2014 р. № 591 «Про затвердження основних заходів щодо закриття (ліквідації) філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком» 22.12.2014р. було видано наказ ПАТ «Укртелеком» № 736 «Про скорочення чисельності та штату працівників ПАТ «Укртелеком». Відповідно до даного наказу скорочено чисельність та штат працівників ПАТ «Укртелеком» і у звязку з цим з 18.03.2015р. внесено зміни до штатного розпису ПАТ «Укртелеком» (в частині філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком»), затвердженого наказом ПАТ «Укртелеком» від 10.01.2014 р. № 6 «Про затвердження штатного розпису ПАТ «Укртелеком» станом на 01.01.2014 р., а саме виведено посади зі штатного розпису згідно з додатком. В тому числі і посаду, на якій працювала позивач.

На виконання наказу ПАТ «Укртелеком» від 22.12.2014р. № 736 філією «Дирекція первинної мережі» було видано наказ № 1938-к від 24.12.2014р. «Про попередження працівників про майбутнє вивільнення», в п. 1.1 якого сказано: «Попередити в термін до 15.01.2015р. про майбутнє звільнення з роботи у звязку зі скороченням чисельності та штату, відповідно до законодавства України працівників Філії згідно списку, що додається». Стаття 492 Кодексу законів про працю України передбачає, що про наступне вивільнення працівника персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці.

31.12.2014 року позивач була письмово попереджена відповідачем про майбутнє звільнення із займаної посади 3 березня 2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України. З текстом попередження про майбутнє звільнення ОСОБА_1 була ознайомлена шляхом зачитування, від підпису в попередженні відмовилася.

Протягом двох місяців з моменту попередження та до моменту звільнення позивача ознайомлювали з усіма вакантними посадами ПАТ «Укртелеком». 27.02.2015р. позивачу було запропоновано ознайомитись з переліком вакантних посад по ПАТ «Укртелеком» станом на 25 і 27 лютого 2015р., але від підпису про ознайомлення зі списками запропонованих вакансій вона відмовилась, про що було складено відповідний акт.

02.03.2015 року на заміщення двох вакантних посад у Львівській філії ПАТ «Укртелеком», а саме спеціаліста з продажів та обслуговування клієнтів сегмента малого та середнього бізнесу та старшого спеціаліста з регіональної безпеки з позивачем були проведені співбесіди, по результатах яких позивачу було відмовлено у переведенні у звязку із відсутністю спеціальної освіти та відповідного досвіду роботи.

26.02.2015 року первинній профспілковій організації РЦТЕТТМ 6 філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком» було направлено подання № 619/04 про отримання згоди на розірвання трудового договору за п.1 ст. 40 КЗпП України з позивачем.

Листом № 3 від 02.03.2015 року вищевказана профспілкова організація повідомила відповідача про прийняте нею рішення щодо надання згоди на розірвання трудового договору з позивачем у звязку з скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. До листа долучено протокол № 5 від 02.03.2015р. засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації РЦТЕТТМ 6 філії ДПМ ПАТ «Укртелеком».

У відповідності до наказу філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком» № 237-К про припинення трудового договору, позивач був звільнений 3 березня 2015 року з посади інженера електрозвязку 2 категорії ЦТЕТТМ 18 РЦТЕТТМ 5 філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком» у звязку із скороченням штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України).

А тому, відповідач вважає, що ним повністю дотримано вимоги законодавства щодо порядку звільнення працівників. Також стверджує, що позивачем не доведено вимоги щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Окрім того, стверджує, що позивачем пропущено 1-місячний строк звернення до суду з даним позовом, вважає, що підстав для поновлення строку звернення до суду немає.

Також подала клопотання про доручення матеріалів справи, яке суд вважає за доцільне задоволити. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозвязку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Так, завданнями цивільного судочинства відповідно до ст.1 ЦК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом (ст.16 ЦК), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави згідно з принципом верховенства права, закріпленим ст.8 Конституції України.

Відповідно до норм ст.ст.1,2 цього Закону судова влада в Україні здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом, і реалізується шляхом здійснення суддями правосуддя в рамках відповідних судових процедур та в межах наданих повноважень.

Стаття 7 зазначеного Закону гарантує кожному захист його права, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обовязків цивільного характеру передбачено і п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до приписів ст.9 Конституції України та ст.ст.2,8 ЦПК України.

Повноваження суду при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, у тому числі і щодо вирішення трудових спорів.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позивач подав клопотання про поновлення пропущеного строку для звернення до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкодиз підстав, зазначених у клопотанні.

В ході розгляду справи відповідачем було подано клопотання про відмову в задоволенні позову позивача в звязку з пропуском ним строку звернення до суду встановленого ст. 233 КЗпП України.

В судовому засіданні, на підставі наявних в матеріалах справи доказів та пояснень сторін встановлено, що наказом ПАТ «Укртелеком» від 22.12.2014р. №736, прийнятого на підставі рішення ОСОБА_4 ради ПАТ «Укртелеком» про закриття (ліквідацію) філії «Дирекція первинної мережі», наказу ПАТ «Укртелеком» від 03.11.2014р. №591 «Щодо закриття (ліквідації) філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком» та наказом ПАТ «Укртелеком» від 24.12.2014р. №1938-к, було анонсовано скорочення штату працівників ПАТ «Укртелеком», які працюють у філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком» - через її ліквідацію. 31.12.2014р. позивача було попереджено про наступне вивільнення згідно п.1 ст.40 КЗпП України, а 03.03.2015р. наказом №237-к ПАТ «Укртелеком» вона була звільнена на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 03.03.2015р. та їй було видано вцей день трудову книжку.

Позивач звернулася з вищезазначеним позовом до відповідача лише 21.05.2015р., тобто з пропуском нею строку звернення до суду.

В своєму клопотанні про поновлення пропущеного строку для звернення до суду позивач зазначила, що в селі Суховоля Городоцького району Львівської області проживає її старенька мати ОСОБА_5, якій вже 83 роки. В неї хворе серце. Вона, як дочка, постійно її провідує та здійснює догляд за нею. З лютого 2015 року здоровя її матері суттєво погіршилося, що змусило її спершу кожен день навідуватись до неї зі Львова після роботи, а вже після звільнення з ПАТ «Укртелеком» 3 березня 2015 року фактично постійно перебувати біля неї. Внаслідок цього нею через хворобу матері та неможливість залишити її одну без догляду було пропущено місячний строк звернення до суду з вище вказаним позовом.

Існування зазначених обставин позивач підтвердила довідкою, виданою Суховільською сільською радою та документами, які підтверджують захворювання ОСОБА_5

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Також відповідно до ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Отже, за встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що строк звернення позивача з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди необхідно поновити.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Кодексом законів про працю України, а також Статутом підприємства.

Окрім того, з пояснень відповідача вбачається, що 31.12.2014 р. в присутності працівників ПАТ «Укртелеком» позивач була письмово попереджена відповідачем про майбутнє звільнення із займаної посади 3 березня 2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України, але від підпису в попередженні вона відмовилася.

Однак одночасно з попередженням про майбутнє звільнення позивач не була ознайомлена відповідачем зі списком вакансій ПАТ «Укртелеком», відповідач не запропонував їй іншу роботу. Відповідач не надав суду доказів відмови позивача від переведення на іншу роботу у ПАТ «Укртелеком». Акт від 31.12.2014 року, поданий відповідачем у судовому засіданні не може прийматися судом до уваги, оскільки позивачем надано докази того, що 31.12.2014 року її зміна не була та відповідно вона не могла перебувати на роботі.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому у спорах про поновлення на роботі з урахуванням положень ЦПК України та КЗпП України доведення правомірності звільнення працівника покладено на роботодавця.

Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що згідно п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.49-2 КЗпП України - про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення (ч.3 ст. 49-2 КЗпП України) у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Частиною 3 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Отже, зазначені норми трудового законодавства встановлюють правило, згідно якого власник або уповноваженим ним орган у випадку змін в організації виробництва і праці для правомірного звільнення працівника з роботи, зобовязаний вчинити низку дій, які є сукупністю юридичних фактів, серед яких: персональне повідомлення працівника про наступне вивільнення не менш ніж за два місяці до звільнення; одночасно з попередженням про наступне вивільнення, персональне повідомленню про відсутність роботи за його професією спеціальністю і пропозиція іншої роботи на цьому підприємстві, установі, організації; фіксація волевиявлення працівника про згоду чи відмову на переведення на іншу роботу на цьому підприємстві, установі, організації; в залежності від волевиявлення працівника - видача відповідного наказу про звільнення або переведення на іншу роботу на цьому ж підприємстві, установі, організації.

Таку ж позицію висловив і Верховний Суд України в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», в п.19 якої зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Суд встановив, що відповідач, повідомивши позивача про наступне вивільнення, належним чином не повідомив її про наявність всіх вакансій на підприємстві, а також взагалі не зафіксував волевиявлення позивача про згоду чи відмову на переведення на іншу роботу на цьому підприємстві, зокрема, таких належних та допустимих доказів відповідач суду не надав, а відтак суд вважає, що власник в даному випадку не вчинив всіх дій, які є сукупністю даних юридичних фактів, а тому суд не може погодитись з позицією відповідача, що звільнення позивача було проведено відповідно до вимог діючого законодавства.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що звільнення позивача було проведено відповідачем без дотримання вимог ч.3 ст.40 та ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, а тому такі дії останнього можна трактувати як звільнення позивача без дотримання порядку, встановленого законом, а відтак, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов'язаний поновити ОСОБА_1 на попередньому місці роботи.

Так, згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У відповідності до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року, № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку у зв'язку з незаконним звільненням за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку у всіх інших, випадках середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до п.5 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р. № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995р. № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки ПАТ «Укртелеком» № 70 від 03.03.2015 року, яка міститься у матеріалах справи, заробітна плата за два останні місяці роботи позивача (в січні 2015 року 4759,11 грн. та лютому 2015 року 4008,36 грн.) складає 8767,47 грн. Кількість робочих днів у січні та лютому 2015 року в сукупності складає 40 днів, що відповідає пятиденному робочому тижню, згідно додатку до листа Міністерства соціальної політики України від 9.09.2014р. № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік».

Таким чином, середньоденна заробітна плата за місяці: січень 2015 року та лютий 2015 року обчислюється як 8767,47 грн. 47 коп. : 40 днів = 219 грн. 19 коп.

Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу позивача з 4 березня 2015 року по 2 листопада 2015 року становить 166 днів.

Отже, середній заробіток, що підлягає стягненню за час вимушеного прогулу становить: 219 грн. 19 коп. (середньоденна заробітна плата) х 166 (кількість робочих днів, які повинні бути оплачені) = 36385 грн. 54 коп.

Враховуючи, що позивачем допущено 166 днів вимушеного прогулу, на її користь необхідно стягнути з відповідача 36385 грн. 54 коп. середнього заробітку за увесь час вимушеного прогулу з 4 березня 2015 року по 2 листопада 2015 року.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається глибиною фізичних та душевних страждань позивача та ступенем вини відповідача.

Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, ст.43 Конституції України гарантовано, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідач, позбавивши позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти на життя собі та утримання двох дітей, а також непрацездатноїхворої матері, наніс позивачеві моральні переживання, які виразились, зокрема, у втраті душевного спокою, відобразились на її здоровї, здоровї чоловіка, а також здоровї її матері, пенсія якої стала джерелом до існуваннясімї позивача.

Позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 70000,00 гривень не підлягають задоволенню, оскільки згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Належних та допустимих доказів понесення моральної шкоди суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задоволити частково, а судові витрати необхідно покласти на відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог.

Відповідно до вимог ст.ст.40,235,237-1 КЗпП України та керуючись ст.ст.10,11,59,60,84,88,209, 212-215,218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задоволити частково.

Поновити ОСОБА_1, 09.04.1971р.н., ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на посаді інженера електрозвязку 2 категорії ПАТ «Укртелеком» із місцем роботи в Львівській філії ПАТ «Укртелеком» з 3 березня 2015 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» () на користь ОСОБА_1, 09.04.1971р.н., ідентифікаційний номер НОМЕР_1, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.03.2015р. по 02.11.2015р.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» () в дохід держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів після проголошення рішення через Галицький районний суд м. Львова до Апеляційного суду Львівської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Суддя Зубачик Н.Б.