Номер провадження: 22-ц/785/2536/15
Головуючий у першій інстанції Трушина О. І.
Доповідач Коротков В. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Короткова В.Д.

суддів Калараш А.А., Комаровської Н.В.

з участю секретаря Абалдової О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, усунення перешкод в користуванні майном та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2014 року,

встановила:

В серпні 2014 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 27 лютого 1988 вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час шлюбу подружжя придбали двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка була зареєстрована на відповідача.

Шлюб розірвано рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 8 квітня 2009 року. Але незважаючи на розірвання шлюбу сторони помирилися та продовжували проживати в зазначеній квартирі однією сім"єю. В червні 2013 року позивачка запропонувала відповідачу зареєструвати за нею право власності на ? частину квартири, однак відповідач відмовився, застосував до позивачки фізичну силу, вигнав з квартиру та перешкоджає в користування квартирою.

Позивачка просила розділити квартиру, визнавши за кожним з сторін право власності на ? частку квартири. Забов"язати відповідача не чинити перешкод в користуванні квартирою.

ОСОБА_3 позов не визнав та звернувся з зустрічним позовом, посилався на те, що після розірвання шлюбу рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 8 квітня 2009 року, яке набрало законної сили 20 квітня 2009 року, ОСОБА_2 дійсно проживала в спірній квартирі, однак сторони не проживали однією сім"єю, спільного господарства не вели, вважав, що ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності для поділу квартири. ОСОБА_3 також посилався на те, що на придбання квартири він отримав кредит в банку в сумі 15 000 доларів США, який повернув з процентами, а на придбання меблів, побутової техніки він отримав позику в сумі 50 000 доларів США, яку не повернув. Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь половину зазначених коштів на загальну суму 436 312,5 грн.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволений, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в рівних частках. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати в спірній квартирі однією сім"єю та разом погасили банківський кредит. Також суд виходив з того, що ОСОБА_3 не доведено, що договір позики на суму 50 000 доларів США він уклав в інтересах сім"ї та витратив ці кошти в інтересах сім"ї.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на законі та підтверджуються матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що з 27 лютого 1988 року сторони перебували у шлюбі, від шлюбу мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час шлюбу за договором про інвестування житла від 6 жовтня 2005 року подружжя придбали двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку 10 серпня 2007 року було зареєстроване за ОСОБА_3.(а.с.14-15). На придбання квартири за договором від 11 листопада 2005 року ОСОБА_3 отримав в АППБ "Аваль" кредит в сумі 15 000 доларів США(а.с.47-48). Поручителем за цим договором була ОСОБА_2 на підставі договору поруки від 11 листопада 2005 року(а.с.222-223).

Шлюб розірвано рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 8 квітня 2009 року, яке набрало законної сили 20 квітня 2009 року(а.с.8). Але незважаючи на розірвання шлюбу сторони продовжували проживати в зазначеній квартирі, вели спільне господарство, що підтвердили свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 В червні 2013 року стосунки між сторонами погіршилися, ОСОБА_3 почав перешкоджати позивачці в користуванні квартирою, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім"ї та довідкою Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області(а.с.18-19). Після цього 12 липня 2013 року позивачка зареєструвала в відділі державної реєстрації актів цивільного стану розірвання шлюбу (а.с.16).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що на підставі ч.1 ст.60 СК України спірна квартира, яка придбана подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, а частки дружини та чоловіка є рівними відповідно до ч.1 ст.70 СК України.

Суд першої інстанції на підставі ч.2 ст.72 СК України прийшов до правильного висновку про те, що позивачка дізналася про порушення свого права власності в літку 2013 року після того, як відповідач став перешкоджати їй в користуванні квартирою, відмовився переоформити на неї право власності на ? частину квартири. Тому, звернувшись до суду з позовом в серпні 2014 року, позивачка не пропустила передбачений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності.

Колегія судів погоджується з висновками суду про відмову в зустрічному позові з наступних підстав.

З розрахунку погашення кредиту вбачається, що частина кредиту була погашена після розірвання сторонами шлюбу - в період з 12 травня 2009 року по 16 серпня 2011 року(а.с.246-249). Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що зазначена частина кредиту була погашена сторонами після розірвання шлюбу, але під час спільного проживання, ведення спільного господарства. Це підтверджується також квитанціями про погашення кредиту з відмітками про те, що платежі здійснювалися поручителем ОСОБА_2, її зошитом з розрахунками про погашення кредиту(а.с.104-132). Тому суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_3 в задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення половини погашеного кредиту з ОСОБА_2

Колегія суддів також погоджується з відмовою в задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 половини позики на суму 50 000 доларів США, позичених ОСОБА_3 на підставі розписки від 20 листопада 2008 року(а.с.42) з наступних підстав.

Частина 3 статті 65 СК України передбачає, що для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Частина 4 цієї статті передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім"ї, створює обов"язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім"ї.

ОСОБА_2 не надавала письмової згоди відносно укладення ОСОБА_3 договору позики на суму 50 000 доларів США, який, враховуючи значну суму отриманих в борг коштів, відноситься до договору стосовно цінного майна.

Колегія суддів також погоджується з тим, що ОСОБА_3 відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України не доведено, що договір позики на суму 50 000 доларів США він уклав в інтересах сім"ї та витратив ці кошти в інтересах сім"ї.

При таких обставинах суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні зустрічного позову.

Колегія суддів відхиляє довід апеляційної скарги про неправильне застосування судом строку позовної давності, оскільки висновки суду в цій частині відповідають вимогам ч.2 ст.72 СК України про те, що до вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався, або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку доказам, в тому числі показам свідків. Судом надана оцінка показам всіх свідків, в тому числі свідків з боку ОСОБА_3 - ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, покази яких суперечать іншим доказам у справі. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст.212 ЦПК України надав повну всебічну та об"єктивну оцінку всім доказам по справі, та результати цієї оцінки відобразив в своєму рішенні згідно з ч.4 ст.212 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, судове рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області В.Д.Коротков

А.А.Калараш

ё Н.В.Комаровська