АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/6710/15 Головуючий: 1 інстанції Справа: № 640/9031/15-ц Губська Я.В.
Категорія: відшкодування шкоди Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Київського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Державної казначейської служи України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року позивач ОСОБА_2 в особі свого вповноваженого представника звернувся до суду з позовом, у подальшому уточненим, в якому вказував на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06.02.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01.04.2014 року, було задоволено його позов до ПАТ КБ «Надра» в особі відділення № 2099 в м. Харкові. Стягнуто з банківської установи на його користь заборгованість за Договором строкового банківського вкладу від 03.07.2008 року № 847455/04-Д, а саме: проценти за 1283 дні користування коштами за депозитною ставкою 5% річних в сумі 102,33045 грам золота: витребуванням злитку золота масою 100 грамів та неподільного залишку 2,33045 грам золота, що за курсом НБУ становить 751,75 грн.

28 квітня 2014 року на виконання зазначеного судового рішення, яке набрало законної сили, Київським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист за № 640/22511/13-ц, який був пред'явлений позивачем, як стягувачем для примусового виконання до Київського відділу ДВС ХМУЮ 30 квітня 2014 року.

Проте, в порушення ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», копія постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа або будь-яка відповідь на заяву стягувача ОСОБА_2 про його примусове виконання, останньому в установлений законом триденний строк направлена не була.

Звернувшись до Київського відділу ДВС ХМУЮ 29 травня 2014 року позивач дізнався, що виконавче провадження за пред'явленим ним виконавчим листом досі не відкрито, а його заяву фактично проігноровано. І лише після його візиту до Київського відділу ДВС ХМУЮ, старшим державним виконавцем цього відділу Марченком О.М. 30 травня 2014 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 43521459, та того ж дня позивач особисто передав її копію головному юрисконсульту ПАТ КБ «Надра». Однак, в установлений законом семиденний строк боржником - ПАТ КБ «Надра» виконавчий лист у добровільному порядку виконаний не був.

У червні 2014 року від старшого державного виконавця Марченка О.М. позивач дізнався, що на адресу Київського відділу ДВС ХМУЮ надійшла відповідь представника боржника - ПАТ КБ «Надра» в зв'язку з отриманою ним постановою про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначалось, що рішенням Наглядової ради ПАТ КБ «Надра» № 7 від 29.11.2011 року діяльність Філії - Харківського регіонального управління ПАТ КБ «Надра» була припинена ще 20.03.2012 року шляхом реорганізації у Відділення ПАТ КБ «Надра» Харківське регіональне управління, яке не має статусу юридичної особи, відокремленого майна та самостійного балансу, а тому виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 640/22511/13-ц про стягнення з банківської установи на користь стягувача ОСОБА_2 присуджених йому судом сум, на думку представника банківської установи, повинно провадитися за місцем знаходження боржника - юридичної особи ПАТ КБ «Надра», тобто за адресою: м. Київ, вул. Артема, 15.

25 червня 2014 року позивач звернувся до Київського відділу ДВС ХМУЮ із заявою, в якій на підставі ч. 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» просив продовжити здійснення виконавчого провадження саме у м. Харкові за місцем знаходження майна боржника: м. Харків, вул. Петровського, 15, де розташоване Відділення ПАТ КБ «Надра» Харківське регіональне управління - структурний підрозділ банківської установи.

Крім того, з метою забезпечення реального виконання рішення суду позивач у своєму зверненні просив державного виконавця накласти арешт на рахунки боржника та заборону на відчуження будь-якого рухомого та нерухомого майна останнього, надавши йому, як стягувачу, письмовий звіт про вжиті державним виконавцем заходи щодо примусового виконання судового рішення, ухваленого на його користь.

Не отримавши жодних відповідей з Київського відділу ДВС ХМУЮ протягом місяця з дня подання ним попередньої заяви, позивач 21.07.2014 року звернувся до виконавчої служби із заявою про надання йому можливості ознайомитись із матеріалами виконавчого провадження. Після ознайомлення з ними, він виявив, що вони містять лише подані ним документи, заяву ПАТ КБ «Надра» про доцільність проведення виконавчого провадження у м. Києві та додатки до неї. Будь-які інші документи, що стосується здійснення виконавчих дій, в матеріалах виконавчого провадження були відсутні.

19 вересня 2014 року позивач подав чергову заяву до виконавчої служби про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, проте протягом місяця він не міг знайти старшого державного виконавця Марченка О.М., оскільки той був відсутній у прийомні години на своєму робочому місці, а коли зустріч з ним нарешті відбулася, він повідомив, що матеріали справи не підготовлені, в зв'язку з чим ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження позивачу так і не вдалося, не зважаючи на його неодноразові звернення після пред'явлення виконавчого листа до примусового виконання та численні скарги на бездіяльність державного виконавця, адресовані начальнику Київського відділу ДВС ХМУЮ, які залишалися без відповідей.

Станом на 12.12.2014 року матеріали виконавчого провадження ВП № 43521459, внесені до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень в мережі Інтернет, містили лише постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій при цьому була зазначена ще й неправдива інформація стосовно дати подання стягувачем ОСОБА_2 виконавчого листа для його примусового виконання, а саме у відповідній графі зазначено - 29.05.2014 року, тоді як насправді виконавчий лист позивач подав до виконавчої служби значно раніше - 30.04.2014 року.

У зв'язку із систематичним порушенням вимог діючого законодавства з боку старшого державного виконавця Марченка О.М., та, відповідно, порушенням його прав як стягувача, а також відсутності будь-якої інформації про здійснення виконавчих дій станом на 12.12.2014 року, тобто після спливу 6-місячного строку, відведеного законом на повне виконання судового рішення, позивач у черговий раз звернувся зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, яку подав на як на ім'я начальника Київського відділу ДВС ХМУЮ, так і на ім'я начальника управління ДВС ГУ юстиції в Харківській області. Проте, станом на 30.12.2014 року всупереч вимогам ч. 8 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», відповіді на свої звернення з жодної із інстанцій він не отримав.

30.12.2014 року з метою захисту своїх порушених прав, як сторони виконавчого провадження, позивач вимушений був заернутися до Київського районного суду м. Харкова зі скаргою на дії та бездіяльність старшого державного виконавця Київського відділу ДВС ХМУЮ Марченка О.М. при виконанні судового рішення.

Однак, у процесі судового розгляду його скарги, з'ясувалося, що в онлайн-інформації про виконавче провадження ВП № 43521459 відбулися зміни, а саме з'явився запис, що 04.11.2014 року виконавче провадження за виконавчим листом № 640/22511/13-ц було закрито Київським відділом ДВС ХМУЮ, а матеріали для подальшого виконання переправлені до Відділу ДВС Шевченківського РУЮ м. Києва за місцем знаходження центрального офісу ПАТ КБ «Надра» (інформація з інтернет-сторінки Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень), у зв'язку з чим скаргу позивача за його клопотанням було залишено судом без розгляду, оскільки відтепер виконавче провадження повинно було здійснюватися вже іншим органом виконавчої служби - Шевченківським ВДВС м. Києва, а відтак судовий вплив на дії та бездіяльність посадових осіб Київського відділу ДВС ХМУЮ втратив сенс.

Між тим, оскільки зі слів старшого державного виконавця Марченка О.М. матеріали виконавчого провадження були направлені до м. Києва майже три місяці тому, а жодної інформації звідти позивач так і не отримав, 31.01.2015 року він направив скаргу щодо бездіяльності державного виконавця Відділу ДВС Шевченківського РУЮ м. Києва з приводу виконання виконавчого листа № 640/22511/13-ц на ім'я начальника цього відділу.

17.02.2015 року він отримав відповідь на свою скаргу, в якій повідомлялось, що насправді матеріали виконавчого провадження за поданим ним виконавчим листом Відділом ДВС Шевченківського РУЮ м. Києва були отримані лише 23.01.2015 року, проте у зв'язку з відсутністю підстав для виконання виконавчого листа саме цим відділом, у відкритті виконавчого провадження було відмовлено, а матеріали повернуто для виконання до Київського відділу ДВС ХМУЮ.

20, 24, 26 лютого та 03 березня 2015 року позивачем були подані відповідні заяви до Київського відділу ДВС ХМУЮ про надання можливості ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження, проте жодного разу йому не було надано такої можливості, у зв'язку з чим він знову подав відповідну скаргу на ім'я Начальника цього відділу, але відповіді на неї також не отримав.

Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження 26 березня 2015 року позивач дізнався, що жодних реальних дій для примусового виконання рішення суду старшим державним виконавцем Марченком О.М. здійснено так і не було, зокрема, що стосується накладення арешту на майно боржника та його рахунки. Крім того, у матеріалах виконавчого провадження знаходився запит представника боржника - ПАТ КБ «Надра», датований ще 01.07.2014 року, який був відсутній при ознайомленні ОСОБА_2 з матеріалами в липні 2014 року, з приводу бажання боржника добровільно виконати рішення суду та узгодити механізм здійснення відповідних дій. Проте, старшим державним виконавцем Марченком О.М. не тільки не було здійснено виконання рішення суду на підставі такого запиту боржника, а й взагалі проігнороване це питання з точки зору винесення відповідних процесуальних документів та повідомлення про ініціативу, проявлену боржиком, самого стягувача, що позбавило його можливості урегулювати питання з боржником стосовно виконання останнім рішення суду.

06.02.2015 року, тобто більш ніж через дев'ять місяців після подачі стягувачем виконавчого листа до примусового виконання в Київський Відділ ДВС ХМУЮ, в ПАТ КБ «Надра» було запроваджено тимчасову адміністрацію, а в подальшому відкликано банківську ліцензію та прийнято рішення про його ліквідацію, що наразі унеможливлює стягнення з боржника заборгованості та відповідно рішення суду взагалі не може бути виконано.

Всіма вище переліченими неправомірними діями з боку відповідача - Київського відділу ДВС ХМУЮ позивачу завдано як матеріальної, так і моральної шкоди. Зокрема, матеріальною шкодою в даному випадку є сума нестягнутої з вини відповідача на його користь заборгованості з ПАТ КБ «Надра», загальний розмір якої становить 89 034,59 грн. (89 034,59 грн. = 102,33045 грами золота х 270621,83 офіційний (обліковий) курс НБУ банківських металів - золота, грн. за тр. унцію / 31,1034768 грам/унції).

До того ж бездіяльність старшого державного виконавця Київського відділу ДВС ХМУЮ Марченка О.М. при виконанні судового рішення, ухваленого на користь позивача, призвела до його фізичних, душевних та моральних страждань, а також відповідних переживань, пов'язаних з порушенням його законних прав, необхідністю докладати постійних додаткових зусиль для їх відновлення: неодноразових звернень до різних державних органів, відчуваючи усю байдужість при безрезультатних спробах у хоч який спосіб здвинути з місця виконання рішення суду, і в фіналі отримати закрите виконавче провадження попри всі домовленості, звернення і зусилля, та фактичну втрату можливості отримати належні йому грошові кошти.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що за весь час перебування виконавчого листа № 640/22511/13-ц від 28 квітня 2014 року на примусовому виконанні у Київському відділі ДВС ХМУЮ, жодних реальних дій для його примусового виконання здійснено не було, а державний виконавець Марченка О.М. навіть перешкоджав взаємодії сторін для урегулювання питання щодо повернення боргу, позивач ОСОБА_2 просив суд на підставі ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1166, 1167, 1173 ЦК України, ст. 8 Загальної декларації прав людини, ст. 11 Закону України «Про Державну виконавчу службу» стягнути з відповідача - Київського відділу ДВС ХМУЮ на його користь 89 034,59 грн. в рахунок відшкодування матеріальної, 20 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому бездіяльністю старшого державного виконавця Київського відділу ДВС ХМУЮ Марченка О.М. при виконанні судового рішення, а також 1 000,00 грн. понесених ним витрат на правову допомогу адвоката, шляхом списання зазначених грошових сум з рахунку Державної казначейської служи України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримав заявлені ним вимоги в повному обсязі й наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача - Київського відділу ДВС ХМУЮ у своїх письмових запереченнях на поданий ОСОБА_2 позов просив суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на його безпідставність, зазначивши при цьому, що державний виконавець не мав об'єктивної можливості виконати рішення суду, а здійснені ним дії при виконані виконавчого документа, повністю відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Представник відповідача - Державної казначейської служби України, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи районним судом, між тим у судове засідання не з'явився й будь-якого ставлення до заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог об'єктивно не виявив.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ставиться питання про скасування зазначеного рішення районного суду та ухвалення по справі нового рішення про задоволення заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_3 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, безпідставно відмовив у задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог, не зважаючи на доведеність неправомірної бездіяльності старшого державного виконавця Київського відділу ДВС ХМУЮ Марченка О.М. при виконанні судового рішення, ухваленого на користь позивача, а також інших посадових осіб цього відділу виконавчої служби, що призвели до неможливості виконання рішення суду, та заподіяння позивачу реальних збитків, а також моральної шкоди, завданої неправомірною поведінкою останніх.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні заявленого ОСОБА_2 позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовних вимог про визнання рішень, дій чи бездіяльності посадових осіб Київського відділу ДВС ХМУЮ при виконанні рішення суду позивачем заявлено не було, будь-яких процесуальних рішень з приводу зазначених питань не приймалося, постанови старшого державного виконавця Київського відділу ДВС ХМУЮ Марченка О.М. позивачем у встановленому законом порядку не оскаржувались, позитивних рішень начальником Київського відділу ДВС ХМУЮ за скаргами позивача на бездіяльність державного виконавця не виносилось, можливість отримати присуджені йому грошові суми на теперішній час не втрачена, а наявність передбачених законом (ст. 1167 ЦК України) підстав для покладення на відповідача - Київського відділу ДВС ХМУЮ відповідальності за спричинену позивачу моральну шкоду, в тому числі й вини, як складової правопорушення, позивачем до суду не представлено.

Однак, повністю погодитися з такими висновками районного суду судова колегія не може, оскільки до цих висновків районний суд дійшов без повного та всебічного з'ясування обставин справи, характеру правовідносин, що виникли між сторонами цивільно-правового спору, та належної їх правової оцінки.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування й моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої,членів її сім'ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Як роз'яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно роз'яснень, наданих у п.п. 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Дані статті є спеціальними, тобто в них передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей можна віднести:

а) Суб'єктний склад завдавачів шкоди. Суб'єктами завдання шкоди є органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові чи службові особи.

б) Завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними організаційно-розпорядчих функцій, покладених на них законами або іншими нормативними актами. Такі діяння можуть мати різноманітні види та форми.

Ними можуть бути різні накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи (причому немає значення, зроблені вони в усній чи в письмовій формі), які підлягають обов'язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані.

Поряд із діями, тобто активною поведінкою державних органів, органів влади АР Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, шкода у зазначеній сфері може бути заподіяна і шляхом протиправної бездіяльності, оскільки в області владно-адміністративних відносин та організаційно-розпорядчих функцій вимагається активність, і неприйняття необхідних мір чи заходів, передбачених законами або іншими правовими актами, може призвести до завдання шкоди.

в) Завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб, є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів, посадових чи службових осіб, а також бездіяльність останніх, тобто невиконання покладених на них службових, посадових обов'язків.

Суб'єктом відшкодування завданої шкоди є держава, Автономна республіка Крим та орган місцевого самоврядування. Тобто, шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету, бюджету Автономної республіки Крим, бюджетів органів місцевого самоврядування.

Відповідальність за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування, їхніми посадовими чи службовими особами, настає незалежно від вини цих органів та осіб, тобто і при випадковому завданні.

Згідно ст. 8 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч.1 ст. 14 ЦПК України).

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При цьому затримка у виконанні судового рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі», заява № 22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V), у зв'язку з чим саме на державі лежить позитивне зобов'язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основи організації та діяльності Державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів Державної виконавчої служби визначаються Законом України «Про державну виконавчу службу» від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР (далі: Закон № 202/98-ВР).

Згідно ст.ст. 1, 2 вказаного Закону Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі - рішень) відповідно до законів України.

Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 Закону № 202/98-ВР виконання рішень, перелік яких встановлено законом, покладається на державних виконавців.

Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, безпосередньо визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі: Закон № 606-XIV).

Відповідно до ст. 1 указаного Закону виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу та здійснюється державними виконавцями на підставі виконавчих документів, у тому числі й виконавчих листів, що видаються судами (ст.ст. 2, 17 Закону № 606-XIV).

Таким чином виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, тобто заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період із надходження до суду позовної заяви й до виконання рішення суду.

Наведене узгоджується також з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд.

Так, у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) указаний суд у своєму рішенні від 19 березня 1997 року зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Отже, завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Поняття сторін виконавчого провадження (стягувача та боржника) містить стаття 8 Закону № 606-XIV.

Згідно частини 2 зазначеної статті, стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Основний перелік прав та обов'язків сторін виконавчого провадження наведений у статті 12 Закону № 606-XIV.

Відповідно до частини 1 коментованої статті сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Права та обов'язки державних виконавців визначені законодавцем у ст. 11 Закону № 606-XIV.

Відповідно до вказаної правової норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання.

У процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець наділений широким спектром повноважень, у межах яких, зокрема має право:

- проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

- з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну;

- безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища;

- накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

- накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;

- звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення;

- викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ;

- накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;

- вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;

- здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами.

Порядок прийняття виконавчого документа до виконання, врегульований ст. 25 Закону № 606-XIV, відповідно до частини першої якої державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа державний виконавець виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, у якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом (ч. 2 ст. 25 Закону № 606-XIV).

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові (ч. 5 ст. 25 Закону № 606-XIV).

За правилами ст. 20 Закону № 606-XIV виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна.

При цьому, право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Державний виконавець вправі провадити виконавчі дії щодо виявлення та звернення стягнення на кошти, які перебувають на рахунках та вкладах боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

У разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

У разі якщо у процесі виконавчого провадження з'ясувалося, що майна боржника, на яке можливо звернути стягнення, недостатньо для задоволення в повному обсязі вимог стягувача, але майно боржника виявлено на території іншого органу державної виконавчої служби, державний виконавець звертає стягнення на таке майно в порядку, передбаченому цим Законом, за погодженням з начальником відділу державної виконавчої служби, якому він підпорядкований. Про вчинення виконавчих дій на території іншого органу державної виконавчої служби державний виконавець повідомляє начальникові такого органу.

Відповідно до ст. 27, 32 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Заходами примусового виконання рішень зокрема є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно ст. 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

Відповідно до ст. 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.

Особливості звернення стягнення на майно боржника - юридичної особи, передбачені у Главі 5 Закону № 606-XIV.

Так, відповідно до статті 65 цього Закону готівка в національній та іноземній валюті, що перебуває в касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, підлягає невідкладному вилученню після її виявлення та складання відповідного акта державним виконавцем. Копія акта вручається представнику боржника - юридичної особи.

Вилучена готівка зараховується на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби не пізніше наступного робочого дня з моменту вилучення.

Державний виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки і вклади державний виконавець отримує в органах доходів і зборів, інших органах державної влади, підприємствах, установах та організаціях, які зобов'язані надати йому інформацію у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача.

Державний виконавець може звернути стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що знаходяться на його рахунках, а також на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи.

За приписами ст. 66 Закону № 606-XIV у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів у обсязі, достатньому для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно, з накладенням арешту на таке майно з метою його подальшої реалізації.

Відповідно до ст. 67 Закону № 606-XIV у разі ліквідації боржника - юридичної особи виконавчий документ надсилається ліквідаційній комісії (ліквідатору) для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку, а виконаче провадження підлягає закінченню в порядку, встановленому цим Законом.

Захист прав сторін у виконавчому провадженні врегульовано ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини 2 коментованої правової норми збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», якою регламентована відповідальність державних виконавців, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Як роз'яснено в п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Як встановлено по справі, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06.02.2014 року було задоволено позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Надра» в особі відділення № 2099, розташованого по вул. Петровського, 15 в м. Харкові.

Вказаним рішенням суду стягнуто з банківської установи на користь позивача заборгованість за Договором строкового банківського вкладу від 03.07.2008 року № 847455/04-Д, а саме: проценти за 1283 дні користування коштами за депозитною ставкою 5% річних в сумі 102,33045 грам золота: витребувано зливок золота масою 100 грамів та неподільним залишком 2,33045 грам золота, що за курсом НБУ становить 751,75 грн.

28 квітня 2014 року на виконання зазначеного судового рішення, яке набрало законної сили, Київським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист за № 640/22511/13-ц, який був пред'явлений позивачем ОСОБА_2, як стягувачем для примусового його виконання до Київського відділу ДВС ХМУЮ 05.05.2014 року, про що свідчить штамп реєстрації вхідної кореспонденції відповідача (а.с. 6, 7).

Згідно резолюції начальника Київського відділу ДВС ХМУЮ від 06.05.2014 року вказаний виконавчий лист було передано для виконання старшому державному виконавцю цього відділу виконавчої служби Марченку О.М.

Проте, всупереч вимогам ч. 2 ст. 25 Закону № 606-XIV постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого документа, виданого на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, була винесена старшим державним виконавцем Київського відділу ДВС ХМУЮ Марченком О.М. лише 30.05.2014 року (а.с. 8 - зворот).

Більш того, в цій постанові про відкриття виконавчого провадження ВП № 43521459 зазначено, що заява стягувача про примусове виконання виконавчого листа за № 640/22511/13-ц, була подана до виконавчої служби 29.05.2014 року, що не відповідає дійсності.

Як вбачається з відповіді Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 25.05.2014 року, адресованої редакції газети «Вечірній Харків», куди звертався стягувач ОСОБА_2 за захистом своїх прав, як сторони виконавчого провадження та висвітлення проблем з невиконанням ухваленого на його користь судового рішення, Управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області виявлено порушення старшим державним виконавцем Київського відділу ДВС ХМУЮ Марченком О.М. вимог чинного законодавства під час виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 06.02.2014 року. За виявлені порушення вимог чинного законодавства Управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області вирішується питання про вжиття заходів реагування відносно старшого державного виконавця Київського відділу ДВС ХМУЮ Марченка О.М. (а.с. 134, 135, 136-137).

По справі також встановлено, що копія постанови старшого державного виконавця Марченка О.М. від 30.05.2014 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 43521459 з пропозицією добровільно виконати рішення суду протягом 7 днів з повідомленням виконавчої служби про його виконання була отримана представником боржника - ПАТ КБ «Надра» 30.05.2014 року (а.с. 9).

05.06.2014 року від представника боржника - директора Відділення ПАТ «КБ Надра» Харківське регіональне управління до Київського відділу ДВС ХМУЮ надійшла письмова заява з повідомленням про те, що рішенням Наглядової ради ПАТ КБ «Надра» № 7 від 29.11.2011 року діяльність Філії - Харківського регіонального управління ПАТ КБ «Надра» була припинена ще 20.03.2012 року шляхом реорганізації у Відділення ПАТ КБ «Надра» Харківське регіональне управління, яке не має статусу юридичної особи, відокремленого майна та самостійного балансу, а тому виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 640/22511/13-ц про стягнення з банківської установи на користь стягувача ОСОБА_2 присуджених йому судом сум, на думку представника банківської установи, повинно провадитися за місцем знаходження самого боржника - юридичної особи ПАТ КБ «Надра», тобто за адресою: м. Київ, вул. Артема, 15 (а.с. 66).

Проте, ця заява представника боржника залишилася без реагування з боку старшого державного виконавця Марченка О.М., на виконанні у якого перебувало виконавче провадження ВП № 43521459, і в супереч приписам ч. 1 ст. 27 Закону № 606-XIV будь-яких виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 640/22511/13-ц, а відтак і судового рішення, розпочато не було.

25.06.2014 року стягувач ОСОБА_2 звернувся до Київського відділу ДВС ХМУЮ з письмовою заявою, в якій на підставі ч. 1 ст. 20 Закону № 606-XIV просив продовжити здійснення виконавчих дій з примусового виконання рішення суду, ухваленого на його користь, за місцем знаходження майна боржника, а саме: Відділення ПАТ «КБ Надра» Харківське регіональне управління, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Петровського, 15, та вжити відповідних заходів щодо своєчасного і повного виконання судового рішення, зокрема, шляхом накладення арешту на рахунки ПАТ «КБ Надра», звернення стягнення для задоволення вимог стягувача на рухоме та нерухоме майно боржника, накладення заборони на його відчуження (а.с. 10).

Вказана заява стягувача ОСОБА_2 була переданна для реалізації старшому державному виконавцю Марченку О.М. 26.06.2014 року, однак, будь-якої реакції з боку останнього ця заява не мала, й здійснення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 640/22511/13-ц знову ж таки розпочато не було.

01.07.2014 року від представника боржника - ПАТ «КБ Надра» (ОСОБА_5.) до Київського відділу ДВС ХМУЮ надійшов письмовий запит, щодо надання роз'яснень, яким чином може бути добровільно виконане судове рішення, ухвалене на користь стягувача ОСОБА_2, а саме: як перерахувати в гривні заборгованість, визначену в зливках золота, з посиланням на те, що таке питання вже ставилося перед державним виконавцемраніше, однак відповіді на це питання боржником отримано не було (а.с. 32).

02.07.2014 року зазначений письмовий запит було передано старшому державному виконавцю Марченку О.М. для надання роз'яснень боржнику з приводу виниклого питання.

Проте, пославшись на відсутність у ОСОБА_5 довіреності на право представляти інтереси ПАТ «КБ Надра», старший державний виконавець Марченко О.М. ухилився від роз'яснення ініційованого боржником питання, обмежившись формальною відповіддю з повідомленням банківських реквізитів виконавчої служби для перерахування грошових коштів (а.с 76).

При цьому, стягувач ОСОБА_2 взагалі не повідомлявся державним виконавцем про проявлену боржником ініціативу, в зв'язку з чим був позбавлений можливості узгодити з останнім питання щодо виконання боргових зобов'язань, у тому числі й шляхом укладення між сторонами мирової угоди про закінчення виконавчого провадження, на паритетних началах, які б влаштовували обидві із сторін.

До того ж і сам державний виконавець Марченко О.М., не зважаючи на деяку специфічність змісту резолютивної частини рішення Київського районного суду м. Харкова від 06.02.2014 року, яке підлягало примусовому виконанню, в межах своїх повноважень, передбачених п. 8 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, до суду, який видав виконавчий лист № 640/22511/13-ц, із заявою про роз'яснення цього судового рішення, або про встановлення чи зміну порядку і способу його виконання не звертався, фактично самоусунувшись від виконання зазначеного рішення.

Як вбачається з інформаційної довідки, отриманої з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень 11.12.2014 року, щодо виконавчого провадження ВП № 43521459, протягом встановленого ч. 2 ст. 30 Закону № 606-XIV шестимісячного строку для виконання рішень майнового характеру, жодних виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 640/22511/13-ц, який знаходився на виконанні у старшого державного виконавця Київського відділу ДВС ХМУЮ Марченка О.М., окрім винесення постанови від 30.05.2014 року про відкриття цього виконавчого провадження, здійснено не було, що стало приводом для числених скарг стягувача ОСОБА_2 до різних інстанцій, у тому числі й до суду, стосовно неправомірної бездіяльності останнього при виконанні судового рішення (а.с. 13, 18-19, 22, 23).

При цьому, будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження зворотного, та наявності об'єктивних причин для невиконання виконавчого листа № 640/22511/13-ц, виданого Київським районним судом м. Харкова 28.04.2014 року на підставі рішення того ж районного суду від від 06.02.2014 року, ухваленого на користь позивача ОСОБА_2, тобто обставин, які б унеможливлювали чи перешкоджали своєчасному виконанню зазначеного виконавчого документа, матеріали цивільної справи не містять і таких доказів до суду апеляційної інстанції відповідачем - Київським відділом ДВС ХМУЮ не представлено.

Крім того, як вбачається з матеріалів цивільної справи, 03.11.2014 року директором Відділення ПАТ «КБ Надра» Харківське регіональне управління до Київського відділу ДВС ХМУЮ було подано листа з клопотанням про предачу всіх виконавчих проваджень, відкритих у цьому відділі виконавчої служби щодо ПАТ «КБ Надра», за підвідомчістю до відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, за місцем знаходження постійно діючого органу боржника, з посиланням на те, що Відділення ПАТ КБ «Надра» Харківське регіональне управління не має статусу юридичної особи, відокремленого майна та самостійного балансу (а.с 79).

На підставі цього листа, всупереч вимогам ч.ч. 1, 5 ст. 20 Закону № 606-XIV старшим державним виконавцем Київського відділу ДВС ХМУЮ Марченком О.М. без фактичного з'ясування та реальної перевірки майнового стану боржника - ПАТ КБ «Надра» за місцем знаходження його структурного підрозділу - Відділення ПАТ «КБ Надра» Харківське регіональне управління, що розташоване по вул. Петровського, 15 у м. Харкові, 03.11.2014 року (що в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив і сам державний виконавець Марченко О.М.) було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 43521459 з направленням виконавчого листа № 640/22511/13-ц для подальшого його виконання до відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 80).

Однак, постановою старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 23.01.2015 року було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 640/22511/13-ц, у зв'язку з необґрунтованістю постанови старшого державного виконавця Марченка О.М. від 03.11.2014 року, а виконавчий лист повернуто для виконання до Київського відділу ДВС ХМУЮ, де він і в подальшому залишався невиконаним, аж до 30.06.2015 року, коли державним виконавцем було винесено постанову про закінчення цього виконавчого провадження та направлення виконавчого документа ліквідатору ПАТ КБ «Надра» на підставі Постанови Правління Національного банку України від 04.06.2015 року № 356 Про відкликання банківської ліцензії та запровадження ліквідаційної процедури з ліквідації боржника (81, 87, 88, 89, 90).

Як вбачається з відповіді В.о. начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області від 06.01.2015 року на скаргу стягувача ОСОБА_2 щодо бездіяльності посадових осіб Київського відділу ДВС ХМУЮ в межах виконавчого провадження ВП № 43521459 з примусового виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 28.04.2014 року, ухваленого на користь позивача, Управлінням державної виконавчої служби відносно винних осіб вживалися відповідні заходи реагування, проте, як зазначалося вище, виконавчий лист № 640/22511/13-ц так і залишився невиконаним виконавчою службою навіть частково (а.с. 21).

При цьому в судовому засіданні суду апеляційної інстанції старший державний виконавець Київського відділу ДВС ХМУЮ Марченко О.М., як представник відповідача - виконавчої служби, не заперечував того, що ним у межах наданих йому законом повноважень будь-яких реальних дій з примусового виконання виконавчого листа № 640/22511/13-ц, як те передбачено ст.ст. 32, 52, 65, 66 Закону № 606-XIV, зокрема: накладення арешту на кошти, які перебували на рахунках чи в касах боржника, інші цінності та майно останнього, в тому числі й за місцем знаходження його структурного підрозділу - Відділення ПАТ «КБ Надра» Харківське регіональне управління, що розташоване по вул. Петровського, 15 у м. Харкові, не здійснювалось, з посиланням на велику завантаженість по роботі.

Таким чином, факт бездіяльності старшого державного виконавця Київського відділу ДВС ХМУЮ Марченка О.М. при здійсненні виконавчого провадження ВП № 43521459 з примусового виконання рішення Київського районного суду від 06.02.2014 року, ухваленого на користь позивача ОСОБА_2, яка у будь-якому випадку не може бути визнана правомірною, а відтак і заподіяння позивачу ОСОБА_2 моральної шкоди, пов'язаної з порушенням його законих прав щодо своєчасного, належного та повного виконання рішення суду, передбачених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, знайшли своє підтвердження в процесі розгляду цієї цивільної справи.

Однак, суд першої інстанції на зазначене належної уваги не звернув, з характером правовідносин, що виникли між сторонами цивільно-правового спору та нормами матеріального права, які регулюють ці правовідносини, належним чином не визначився, в зв'язку з чим, приймаючи рішення у справі, безпідставно відмовив у задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог про відшкодування завданої йому відповідачем - Київським відділом ДВС ХМУЮ моральної шкоди, наявність якої сумніву не викликає.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2015 року, ухвалене по справі, не може бути визнано цілком законним, обґрунтованим, а тим паче справедливим, а тому судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, скасувавши його в частині, що стосується відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, та об'єктивно оцінюючи ситуацію, як цього вимагає стаття 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, з урахуванням характеру та суті допущеного відповідачем правопорушення, його правових наслідків, ступеню перенесених позивачем душевних і моральних страждань та переживань, які вочевидь мали місце, частково задовольнити заявлені ним вимоги, стягнувши з Державного казначейства України на його користь 2 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок неправомірної бездіяльності Київського відділу ДВС ХМУЮ при виконанні рішення суду, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку цієї суми, яка в даному випадку на думку судової колегії є достатньою для компенсації позивачеві негативних наслідків, пов'язаних з неправомірною поведінкою заподіювача шкоди, та відповідає вимогам як розумності, так і справедливості.

Доводи ж апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції, вирішуючи виниклий між сторонами цивільно-правовий спір, безпідставно відмовив у задоволенні його позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю відповідача - Київського відділу ДВС ХМУЮ при виконанні рішення суду, яке наразі, в зв'язку з ліквідацією боржника - ПАТ КБ «Надра» взагалі не може бути виконано, судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки сам факт тривалого невиконання рішення суду не може бути підставою для безспірного стягнення збитків у вигляді нестягнутої за рішенням суду суми, постановою старшого державного виконавця Київського відділу ДВС ХМУЮ Марченка О.М. від 30.06.2015 року виконавче провадження ВП № 43521459 закінчено з підстав, передбачених ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження», та виконавчий лист № 640/22511/13-ц направлено ліквідатору боржника - ПАТ КБ «Надра», а відтак можливість виконання цього виконавчого документа не втрачена, як не втрачена і можливість отримання позивачем присудженого за рішенням суду в порядку черговості задоволення акцептованих вимог кредиторів у процесі здійснення ліквідаційної процедури згідно з приписами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а.с. 88, 89).

Інші доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та суб'єктивної його переоцінки, в даному випадку, є несуттєвими і не містять передбачених законом підстав для подальшої зміни чи скасування цього судового рішення, яке є предметом апеляційного оскарження.

Що ж стосується питання розподілу судових витрат по справі, а саме: компенсації витрат позивача ОСОБА_2 на правову допомогу адвоката, підтверджених документально (а.с 34, 35, 36, 37), то це питання судова колегія вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, виходячи із принципу пропорційності від розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, на підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 3, 19, 56, 57, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст. 8 Загальної декларації прав людини, ст.ст. 11, 15, 16, 22, 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 1,3, 4, 84, 88, 213, 214, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2015 року - змінити.

Скасувати це судове рішення в частині, що стосується відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з Державного казначейства України на користь ОСОБА_2 2 000,00 (дві тисячі) грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок неправомірної бездіяльності Київського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції при виконанні рішення суду, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2015 року, ухвалене по справі, - залишити без змін.

Стягнути з Київського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції на користь ОСОБА_2 18 (вісімнадцять) грн. 34 коп. у рахунок компенсації судових витрат, понесених ним по справі, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: