Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/1018/15 Головуючий у 1-й інстанції: Попович Т.М.
Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дебальцевського міського суду Донецької області від 23 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною власністю, поділ спільної власності, визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи було уточнено.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначав, що рішенням Дебальцевського міського суду Донецької області від 15 серпня 2011 року було задоволено позов ОСОБА_3 до нього про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка й жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна. Встановлений факт спільного проживання однією родиною ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1996 року по січень 2009 року, поділено майно, яке є спільною сумісною власністю.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2012 року рішення Дебальцевського міського суду Донецької області від 15 серпня 2011 року змінено в частині розподілу майна, скасовано в частині розподілу судових витрат. В іншій частині рішення залишено без змін.

Судовими рішеннями встановлено, що за час спільного проживання він працював, заробляв кошти на їх спільне життя, а ОСОБА_3 була домогосподаркою.

Позивач зазначав, що за рахунок його праці під час спільного проживання сторін, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, за кошти, які він заробляв, була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1. У цій квартирі вони разом з відповідачем спільно проживали однією родиною, здійснили ремонт. Квартира була придбана 30 липня 2003 року за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Дебальцівської державної нотаріальної контори, р.№ 2044.

У зв'язку з встановленням у судовому порядку факту проживання сторін однією сім'єю у період з 1996 року по січень 2009 року та встановленням факту, що саме він працював та заробляв гроші, вищевказана квартира є спільною власністю сторін.

Після ухвалення судових рішень позивач звертався до відповідача про поділ спірної квартири у добровільному порядку, але ними не був найдений путь досудового врегулювання спору.

Позивач вважає, що з урахуванням його участі у придбанні спірної квартири він має право на 3/4 частки цієї квартири.

Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 42), позивач просив суд: визнати спільною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1; розділити спільну власність сторін, а саме АДРЕСА_1; визнати за ним право власності на 3/4 частини спірної квартири; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину вказаної квартири.

Рішенням Дебальцевського міського суду Донецької області від 23 травня 2014 року визнано причини пропущення позовної давності ОСОБА_4 поважними та поновлено ОСОБА_4 строк звернення до суду.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Розділено між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 1/2 частині за кожним.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Сторони, їх представники до апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 у надісланих апеляційному суду заявах просять розглядати справу за їх відсутності. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, така неявка сторін, їх представників не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Справа розглянута у відсутність осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Дебальцівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2024. За умовами договору продаж вчинено за 500 грн., дійсна вартість квартири згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого 29.07.2003р., становить 3879 грн. Право власності не нерухоме майно зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.09.2003 року (а.с. 13, 14).

Рішенням Дебальцевського міського суду Донецької області від 15 серпня 2011 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка й жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна було задоволено.

Встановлено факт спільного проживання однією родиною ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1996 року по січень 2009 року.

Розділено спільне сумісне майно сторін, в переліку якого відсутня спірна квартира (а.с. 4-10).

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Дебальцевського міського суду Донецької області від 15 серпня 2011 року, в якому ухвалою Дебальцевського міського суду Донецької області від 08 лютого 2012 року виправлена описка, в частині розподілу майна, що є спільною сумісною власністю сторін, змінено, а в частині розподілу судових витрат - скасовано. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с. 11-12).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Отже, права і обов'язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, тому правовий режим спірної квартири, придбаної у 2003 році, і правовідносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 із приводу цієї квартири регулюються нормативно-правовими актами, які діяли на час виникнення спірних правовідносин.

До 1 січня 2004 року шлюбні правовідносини регулювалися КпШС України, а створення спільної власності громадянами, які не перебували у шлюбі, - Законом України "Про власність"та ЦК УРСР. Сімейний кодекс України набув чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно з п. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності").

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

У зв'язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення п. 1 ст. 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як зазначалося вище, обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, встановлені судовими рішеннями - рішенням Дебальцевського міського суду Донецької області від 15 серпня 2011 року та рішенням апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2012 року.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач на засадах змагальності довів переконливими, належними та допустимими доказами ті обставини, що спірна квартира була придбана сторонами внаслідок спільної праці.

У зв'язку з чим, під час вирішення спору суд дійшов правильного висновку, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін, та що за кожною із сторін слід визнати право власності на половину майна, придбаного до 1 січня 2004 року - квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду про визнання поважними причин пропущення позивачем позовної давності та про те, що порушене право ОСОБА_4 підлягає захисту. Так, про порушення своїх прав позивач дізнався в березні 2012 року після набрання чинності рішенням Дебальцевського міського суду Донецької області від 15.08.2011 року, яке було змінено рішенням апеляційного суду Донецької області від 29.03.2012 року. До ухвалення рішення судом апеляційної інстанції відповідач не чинила перешкод ОСОБА_4 у користуванні спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги про невірне визначення судом початку перебігу позовної давності суперечать положенням ч. 1 ст. 261 ЦК України та спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду і посилання апелянта на звернення ОСОБА_4 до Куйбишевського районного суду м. Донецька з позовом до ВДВС Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку, ОСОБА_3 про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди. Ці доводи апеляційної скарги не мають правового значення для суті спору.

Посилання ОСОБА_3 на те, що протягом 13 років спільного життя відповідач не давав їй можливості працювати та вчитися, зробивши її домогосподаркою, вигнав із квартири без коштів для існування не впливають на правильність висновків суду про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін та визнання за відповідачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовувала свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дебальцевського міського суду Донецької області від 23 травня 2014 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: