Справа № 465/5399/14 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/1481/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

представників відповідача: Козак А.І., Титаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» Державного концерну «Укроборонпром» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди,-

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дій та бездіяльності відповідача у невиконанні ним своїх обов»язків щодо забезпечення прав позивача на отримання належного за законом заробітку, стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 125700 грн. 04 коп. за період з 21 червня 2012 року (з дня звільнення) по 27 червня 2014 року (по день фактичного розрахунку) та моральної шкоди у розмірі 57350 грн., завданої внаслідок протиправних дій та бездіяльності відповідача.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що наказом державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» (далі - ДП «ЛНДРТІ») від 20 червня 2012 року №147-к його було звільнено за власним бажанням на підставі ст.39 КЗпП України у зв»язку з порушенням відповідачем законодавства про працю України, однак, з вини відповідача в день звільнення йому не було виплачено належних сум, а проведено повний розрахунок лише 27 червня 2014 року при примусовому виконанні судових рішень.

Вимогу про стягнення з відповідача вказаного вище розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивач обґрунтовував тим, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 18 березня 2013 року, яке набрало законної сили, було встановлено той факт, що відповідач йому неправильно нараховував заробітну плату, зокрема, без урахування надбавок до посадового окладу, який повинен був становити 3230 грн., за вчене звання старшого наукового співробітника, за почесне звання «Почесний ветеран праці» та за стаж наукової роботи, а тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні потрібно обраховувати, виходячи із заробітної плати, яка йому належала за рішенням суду, а не з тієї, що фактично була йому нарахована на день звільнення, за вирахуванням присудженого з відповідача за вказаним вище рішенням суду у його користь середнього заробітку в розмірі 28338 грн. 66 коп., який йому був виплачений теж 27 червня 2014 року.

Вимогу про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував протиправними діями та рішеннями відповідача відносно нього, а також бездіяльністю відповідача по невиплаті належної йому заробітної плати.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача у невиконанні обов»язку перед позивачем щодо своєчасного забезпечення виплати належного заробітку.

Стягнуто з ДП «ЛНДРТІ» ДК «Укроборонпром» у користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 березня 2013 року по 27 червня 2014 року в розмірі 48430 грн. 60 коп., моральну шкоду в розмірі 2000 грн. та судові витрати в розмірі 454 грн. 30 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, просить його скасувати з підстав неповного з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при обрахунку середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у даній справі застосував розмір середньоденного заробітку за останні два місяці роботи перед звільненням, визначений рішенням Франківського районного суду м.Львова від 18 березня 2013 року, не врахувавши, що саме ухвалення цього рішення суду призвело до зміни розміру заробітної плати позивача, - до її збільшення, з урахуванням всіх належних йому надбавок до посадового окладу, які відповідачем не нараховувались під час роботи. Апелянт вважає несправедливим присуджений йому судом розмір моральної шкоди, оскільки він надав суду беззаперечні факти заподіяння такої шкоди протиправними діями відповідача. Зазначає, що відповідач поширював щодо нього недостовірну негативну інформацію, яка його ганьбить, йому погрожували за відмову підписати акт прийому-передачі з балансу на баланс матеріальних цінностей ДП «ЛНДРТІ», в якому вартість майна занижена в мільйони разів, через що апелянт змушений був подати заяву на звільнення.

Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції повинен був вирішити питання про повернення йому всієї суми судового збору, який він сплатив на вимогу суду, оскільки за законом він звільняється від сплати судового збору за звернення до суду із вимогами, які випливають з трудових відносин.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом ДП «ЛНДРТІ» від 20 червня 2012 року №147-к позивача було звільнено за власним бажанням на підставі ст.39 КЗпП України у зв»язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю (а.с.91).

В день звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку з виплати заборгованості по заробітній платі, що визнається стороною відповідача та підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили, а саме: судовим наказом Франківського районного суду м.Львова від 18 вересня 2012 року про стягнення з відповідача в користь позивача 13390 грн. 56 коп. заборгованості по заробітній платі (а.с.97) та рішенням цього ж суду від 18 березня 2013 року про стягнення з відповідача, зокрема, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (а.с.98-102).

Згідно з постановами головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області від 27 червня 2014 року, було закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів, виданих Франківським районним судом м.Львова на виконання вказаних вище судових рішень (а.с.114, 115).

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 18 березня 2013 року (а.с.98-102), яке набрало законної сили, було встановлено, що заробітна плата позивачеві за період роботи нараховувалась за меншим, ніж було передбачено, посадовим окладом та без урахування доплати за вчене звання старшого наукового співробітника у розмірі 25% від посадового окладу, доплати за почесне звання «Почесний ветеран праці» у розмірі 20% посадового окладу та без надбавки за стаж наукової роботи у розмірі 30% посадового окладу, - а тому стягнуто з відповідача у користь позивача заборгованість по виплаті цих доплат та надбавок, та недоплачену заробітну плату, виходячи з посадового окладу у розмірі 3230 грн.

Цим же рішенням суду було стягнуто з відповідача у користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 21 червня 2012 року до дня ухвалення судом рішення - 18 березня 2013 року у розмірі 28338 грн. 66 коп. При цьому, обраховуючи його розмір, суд виходив із визначеного позивачем розміру середньоденного заробітку - 149 грн. 94 коп., без урахування встановленого йому судом посадового окладу у розмірі 3230 грн. та без урахування належних йому за рішенням суду доплат і надбавок.

Задовольняючи частково вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у даній справі за період з 18 березня 2013 року по 27 червня 2014 року, суд першої інстанції при обрахуванні його розміру виходив з того ж самого розміру середньоденного заробітку - 149 грн. 94 коп., який був встановлений судом рішенням Франківського районного суду м.Львова від 18 березня 2013 року.

При цьому, районний суд виходив з того, що цей факт в силу вимог ст.61 ЦПК України встановлений рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому не потребує доказуванню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Так, у відповідності до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За невиконання роботодавцем з його вини обов»язку по виплаті звільненому працівникові належних йому сум в день звільнення при відсутності спору про їх розмір, статтею 117 КЗпП України встановлена відповідальність для роботодавця у вигляді обов»язкової виплати звільненому працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи встановлено і цей факт визнається сторонами, що в період перебування позивача з відповідачем у трудових відносинах та в день звільнення позивача з роботи спору про розмір належних йому до виплати сум не було, що також підтверджується судовим наказом Франківського районного суду м.Львова від 18 вересня 2012 року про стягнення нарахованої, але невиплаченої позивачеві заробітної плати у розмірі 13390 грн. 56 коп. (а.с.97).

Спір щодо правильності нарахування заробітної плати позивачеві виник лише після звільнення позивача з роботи (позовна заява ОСОБА_2 від 30 листопада 2012 року у справі №1326/10279/2012).

З рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 березня 2013 року (а.с.98-102), яким позивач обґрунтовує свої вимоги, встановлено, що, обраховуючи середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні та стягуючи його з відповідача у користь позивача, суд виходив з тих виплат, які позивачеві були нараховані відповідачем при звільненні, і позивач з таким висновком суду погодився, оскільки не оскаржував рішення в апеляційному порядку.

Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що задоволенню підлягає лише вимога позивача в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 18 березня 2013 року по день фактичного розрахунку з позивачем - 27 червня 2014 року, виходячи із встановленого судом у рішенні від 18 березня 2013 року середньоденного заробітку, оскільки питання стягнення середнього заробітку за період з дня звільнення (21 червня 2012 року) до 18 березня 2013 року вже вирішувалось судом і рішення про це набрало законної сили.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними і не спростовують висновків суду, а тому оскаржуване рішення в цій частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Не спростовують висновків суду першої інстанції й доводи апелянта в частині визначення розміру морального відшкодування, оскільки за встановлених судом фактичних обставин справи він відповідає вимогам розумності та справедливості, а тому підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення в цій частині теж немає.

Однак, в частині вирішення питання про судові витрати у даній справі суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, а тому рішення в цій частині необхідно змінити з наступних підстав.

У відповідності до підпунктів 1, 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру становить один відсоток від ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, а за подання позовної заяви немайнового характеру - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

У відповідності до частини 3 статті 6 цього Закону, за подання позовної заяви, яка має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 125700 грн. 04 коп. (вимога майнового характеру) та з вимогою про відшкодування моральної шкоди (вимога немайнового характеру), то судовий збір за подання вказаної позовної заяви повинен був становити 1500 грн. 60 коп. (1257 грн. (1% від ціни позову) + 243 грн. 60 коп.).

З матеріалів справи встановлено, що на виконання ухвали суду першої інстанції від 29 серпня 2014 року (а.с.62) та протокольної ухвали цього суду від 20 жовтня 2014 року (а.с.81), позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1824 грн. 50 коп. (243 грн. 60 коп. + 573 грн. 50 коп. + 1007 грн. 40 коп.) (а.с.2, 3, 85).

Таким чином, судовий збір у розмірі 323 грн. 90 коп. був зайво сплачений позивачем.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з вимогами, які випливають із трудових відносин, він звільняється від сплати судового збору у розмірі 1500 грн. 60 коп.

У відповідності до ст.88 ЦПК України, у разі часткового задоволення позовних вимог, позивачеві відшкодовуються за рахунок відповідача понесені та документально підтверджені ним судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що вимога майнового характеру була задоволена судом частково (39% від ціни позову), а вимога немайнового характеру про відшкодування моральної шкоди задоволена, незалежно від присудженої судом у користь позивача суми морального відшкодування, то позивачеві підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача судовий збір у розмірі 733 грн. 87 коп.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині визначення судом розміру судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача у користь позивача, необхідно змінити, збільшивши його з 454 грн. 30 коп. до 733 грн. 87 коп.

Враховуючи те, що позивач при зверненні до суду з вказаним позовом звільняється від сплати судового збору, то та частина судового збору, яку він сплатив і яка не відшкодована йому за рахунок відповідача, - у розмірі 766 грн. 73 коп. (1500,60 грн. - 733,87 грн.), підлягає поверненню йому також.

Таким чином, судовий збір у розмірі 1090 грн. 63 коп. (323,90 грн.+766,73 грн.) підлягає поверненню позивачеві в порядку ст.7 Закону України «Про судовий збір» за ухвалою суду першої інстанції, який вирішував питання про розмір судового збору за подання позову у даній справі.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2014 року змінити в частині визначення судом розміру судових витрат, які підлягають стягненню з державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» Державного концерну «Укроборонпром» у користь ОСОБА_2, збільшивши його до 733 (сімсот тридцяти трьох) гривень 87 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.