Справа № 299/4359/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Джуги С.Д.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, Державної реєстраційної служби України, третя особа ОСОБА_3, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійсненні права власності, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом, у якому просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 31 352,58 дол. США, що еквівалентно 250 601,17 грн., укладеним між банком та ОСОБА_3, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його іпотекодержателю у власність та визнати за ним право власності на нього; зобов'язати Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки; припинити право власності іпотекодавця, в тому числі право володіння, користування та розпорядження будинком; припинити право користування житловим приміщенням усіх мешканців, які проживають і зареєстровані у ньому, та виселити їх з будинку.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту, згідно з яким останній отримав кошти в розмірі 42 000 дол. США зі сплатою 13,50 % річних та строком повернення до 11 червня 2014 року.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань між банківською установою та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала у іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 152,8 кв. м та житловою площею 96 кв. м, який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 листопада 2006 року, виданого Виноградівською районною нотаріальною конторою.

Через неналежне виконання позичальником умов договору станом на 19 березня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 31 352,58 дол. США, що еквівалентно 250 601,17 грн. яка складається з 24 757,68 дол. США, що еквівалентно 197 888,14 грн., заборгованості за кредитом, 6 594,90 дол. США, що еквівалентно 52 713,03 грн заборгованості за відсотками.

08 грудня 2011 року своє право вимоги, що виникло з кредитного договору у Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк»), яке є правонаступником Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», останнім на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами передано ПАТ «Дельта банк», інтереси якого представляє Товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Вердикт».

Враховуючи наведене, банк просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 червня 2014року рішення районного суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року ухвалу апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 2 квітня 2015року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості у розмірі 31352,58 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 250601 грн 17 коп., за споживчим кредитом від 11 червня 2007року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 152,8 кв. м, шляхом передачі предмета іпотеки у власність ПАТ «Дельта Банк». Виселено з указаного будинку ОСОБА_2 та всіх інших мешканців, які зареєстровані та проживають у ньому.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року рішення апеляційного суду від 2 квітня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Касаційний суд зазначив:1) апеляційний суд не перевірив та не навів розрахунку кредитної заборгованості із зазначенням періоду та сум з яких виходив суд; 2) апеляційний суд не перевірив наявності в договорі іпотеки застереження щодо можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем; 3) висновок суду апеляційної інстанції відносно задоволення вимог банку щодо виселення відповідачів та інших мешканців із житлового будинку, який передано в іпотеку є передчасним; 4) суд апеляційної інстанції, звертаючи стягнення на предмет іпотеки та визнаючи право власності на нього за ПАТ «Дельта Банк», не перевірив наявності у останнього права на звернення до суду із таким позовом, оскільки, встановивши, що за договором купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» передало позивачеві право вимоги за кредитним договором від 11 червня 2007 року, апеляційний суд не перевірив, чи передавалося йому право вимоги за договором іпотеки від тієї ж дати.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення по суті позовних вимог, яким позов задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги, зводяться до того, що судом першої інстанції неправильно застосовано ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» в силу чого в суду першої інстанції не було правових підстав для відмови в задоволенні позову через те, що майновий поручитель та боржник нібито належним чином не були повідомленні про письмову вимогу Банку про усунення порушення та можливе звернення на предмет іпотеки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача та третьої особи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, з врахуванням висновків і мотивів з яких скасовані попередні судові рішення касаційною інстанцією (ч.4 ст. 338 ЦПК України) колегія суддів приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи із наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не дотримано процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, не було дотримано п. 4.3. договору іпотеки, укладеного між сторонами 11 червня 2007 року, та ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом установлено, що 11 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за цим договором ОСОБА_2 передала у іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 152,8 кв. м, житловою площею 96 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1.

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року своє право вимоги, що виникло з кредитного договору, ПАТ «УкрСиббанк» передано ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до статей 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строки та в порядку, що встановлені договором.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 19 березня 2013 року утворилася заборгованість в розмірі 31 352,58 дол. США, що на момент подачі Банком позову було еквівалентно 250 601,17 грн.

Пункт 4.3. договору іпотеки передбачає, що у випадках, зазначених в п.п. 2.1.1., 2.1.2. цього договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно зі ст. 35 Закону України «Про іпотеку». У разі невиконання іпотекодавцем вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться в п. 4.3., іпотекодержатель здійснює звернення стягнення (п. 4.4.).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

З такої редакції вбачається, що додержання виписаної в ній процедури попередження є обов'язковим для випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ст. 36 України «Про іпотеку»), який є лише одним із трьох основних, передбачених ч. 3 ст. 33 Закону, способів звернення стягнення на предмет іпотеки (за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Невиконання іпотекодержателем указаної вимоги закону у разі пред'явлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення на заставлене нерухоме майно. Підтвердженням цієї тези є ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку.

Такого ж висновку дійшла і касаційна інстанції по даній справі в ухвалі від 19 листопада 2014 р. (т.1 а.с.171-173).

Суд першої інстанції наведених положень закону не врахував та дійшов до помилкового висновку про безпідставність вимог Банку через порушення процедури повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зважаючи на вищевикладене, та те, що факт порушення боржником ОСОБА_3 свого основного зобов'язання по кредиту сторонами не оспорюється, колегія суддів приходить висновку, що Банком наведено та доведено всі юридичні підставі для захисту свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, в силу чого приходить висновку, що вимоги Банку в частині звернення на предмет іпотеки підлягають задоволенню.

Колегія судів апеляційного суду вирішуючи питання про звернення стягнення на предмет іпотеки та на виконання ухвали касаційного суду від 22.07.2015 р. щодо наявності у позивача права на звернення до суду із зазначеним позовом, встановила, що за договором купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» передало позивачеві право вимоги за кредитним договором від 11 червня 2007 року, стосовно договору іпотеки сторонами також були дотриманні вимоги ст.513 ЦК України щодо дотримання форми посвідчення договору іпотеки та послідуючої його реєстрації, так матеріалами справи (т.1 а.с.119) на запит суду першої інстанції стверджено, що в Державний реєстр іпотек на підставі договору купівлі-продажу права вимоги між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» 08.12.2011 року, приватним нотаріусом КМНО Шевченко Д.Г. внесений запис за яким іпотекодержателем обтяженого майна: будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 власником якого є ОСОБА_2 став ПАТ «Дельта Банк».

Резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки повинна відповідати вимогам як ст. 39 Закону «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК. Зокрема, у ній в обов'язковому порядку повинно бути зазначено: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; конкретний спосіб реалізації предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно з роз'ясненням Верховного Суду України (узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 роки) (далі - узагальнення)), правильним є зазначення в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки з посиланням на суму заборгованості за кредитним договором, а розрахунок суми заборгованості повинен бути наведений у мотивувальній частині рішення.

З врахуванням наведеного а також враховуючи висновок касаційної інстанції про те що при попередньому розгляді апеляційний суд не перевірив та не навів розрахунку кредитної заборгованості із зазначенням періоду та сум з яких виходив суд, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що як вбачається із самого позову та наведених Банком розрахунків (т.1 ас.3-9, 35-42) станом на 19 березня 2013 року утворилася заборгованість в розмірі 31 352,58 дол. США, що на момент подачі Банком позову було еквівалентно 250 601,17 грн. яка складається: 24 757.68 дол. США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 197 888.14 грн. - заборгованість за кредитом; 6 594.90 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 52 713.03 грн., - заборгованість по процентам за користування кредитом: і відсутня заборгованість по комісії за користування кредитом.

Вказана заборгованість нарахована з моменту виникнення такої згідно графіку погашення кредиту та згідно до додаткової угоди № 1 від 11.06.2007 року про зміну графіку погашення кредиту за Договором ( т.1 а.с.17-21) та до 19 березня 2013 р включно. Нарахування Банком вказаної суми заборгованості відповідачем та третьою особою у суді першої інстанції не оспорювалось не є така і доводом апеляційної скарги, така нарахована відповідно до досягнутих між сторонами умов кредитного договору та відповідної додаткової угоди. В силу чого колегія суддів приходить висновку, що загальних розмір заборгованості станом на 19 березня 2013 року по вказаному кредитному договору становить 31 352,58 дол. США, що на момент подачі Банком позову було еквівалентно 250 601,17 грн.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України (узагальнення) та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5), якщо в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі передбачений такий спосіб звернення стягнення, як набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель на підставі ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Ця позиція підтримується практикою Верховного Суду України (постанови: від 26 грудня 2011 р. у справі № 3-139гс11/33/14; від 11 грудня 2013 р. № 6-124цс13). При цьому резолютивна частина судового рішення повинна містити формулювання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Як вбачається з п. 5.1 Договору іпотеки укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 від 11 червня 2007 року сторони в застереженні про задоволення вимог кредитора досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленого ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (т.1 а.с.24).

З врахуванням наведеного, та виходячи із того, що право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя, та те що позивач, як іпотекодержатель, звернувся до суду із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність така позовна вимога підлягає задоволенню відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК у спосіб, заявлений у позовній вимозі.

Згідно з п.6 ч.1 ст.39 Закону «Про іпотеку» у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Колегія суддів апеляційного суду, вирішуючи зазначене питання, виходить з того, що початкова ціна предмета іпотеки не береться до уваги судом у разі заявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на нього, оскільки згідно із ч.3 ст.37 Закону «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Прийшовши висновку про задоволення позовних вимого ПАТ «Дельта Банк» колегія суддів зазначає, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку».

Цим Законом визначено наступні випадки та обов'язкові умови, за яких він підлягає застосуванню, а інтереси іпотекодавців захисту: 1) кредит видано в іноземній валюті, матеріалами справи стверджено, що кредит видано в доларах США; 2) кредит повинен носити характер споживчого (між сторонами укладений договір про надання споживчого кредиту (т.1 а.с.12); 3) предмет іпотеки є постійним місцем проживання позичальника або майнового поручителя, якщо його особа є відмінною від позичальника (із тексту позовної заяви та відповіді державної міграційної служби Виноградіського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області вбачається, що майновий поручитель ОСОБА_2 значиться зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1, тобто в будинку який є предметом іпотеки (т.1 а.с.3, 71); 4) предмет іпотеки має площу не більшу встановленої законом згідно якого загальна площа такого нерухомого житлового майна не повинна перевищувати 250 кв. метрів для житлового будинку (загальна площа вказаного будинку згідно до договору іпотеки становить 152,8 кв. м, (т.1 а.с.23); 5) предмет іпотеки не знаходиться на території, визнаній тимчасово окупованою (такий знаходиться в Закарпатській області); 6) іпотекодавець не відноситься до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», оскільки як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_2 вже тривалий час являється пенсіонеркою.

За встановлених обставин колегія суддів приходить висновку, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року.

Разом з тим позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» в інших його частинах задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

В частині виселення з будинку який є предметом іпотеки відповідача ОСОБА_2 та усіх інших мешканців які проживають та зареєстровані за вказаною адресою, такі не можуть бути задоволенні виходячи із такого.

Відповідно до положень ст. 40 ч.ч. 1, 2 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей; виселення проводиться у порядку, встановленому законом; після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги; якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні положення містяться у частинах 1 і 3 статті 109 ЖК України, водночас частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно до правової позиції висловленій Верховним Судом України у справі № 6-39 цс15 за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Тобто в даному випадку, виселення ОСОБА_2 не допускається без надання їй іншого житла.

Також, як вбачається із матеріалів справи, ПАТ «Дельта Банк» формулюючи позовну вимогу як виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі у зв'язку зі зверненням на неї стягнення, не врахував, що таке формулювання хоч і відповідає текстуально змісту положень вищенаведених законодавчих актів, проте не звільняє позивача від обов'язку пред'явлення позову із дотриманням положень ЦПК України. Так, відповідачами за позовом про виселення мешканців із житлового приміщення є фізичні особи, яких виселяють, прав та інтересів яких безпосередньо стосується спір (ст. 2 ч. 1, ст.ст. 15, 24, 25, 30 ЦК України, ст.ст. 28-30 ЦПК України). Зазначене узгоджується з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких боржник (конкретна особа, рішення про виселення якої слід виконати), є учасником виконавчого провадження, а примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі (ст.ст. 7, 8, 12, ст. 78 ч.ч. 1-4). Інші, окрім ОСОБА_2, виселення яких фактично вимагав позивач, не були відповідачами в справі. В силу чого такі позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Не підлягають задоволенню позовні вимоги стосовно зобов'язання Державну реєстраційну службу України здійснити певні дії, оскільки, зазначений позивачем як відповідач у справі - Державна реєстраційна служба України, не є належним відповідачем у даних правовідносинах, та не порушувала суб'єктивні права позивача, а тому позовні вимоги стосовно неналежного у справі відповідача не можуть бути задоволенні.

За змістом ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо апеляційний суд не передаючи справу на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як стверджено матеріалами справи позивач при подачі позову та в подальшому при подачі апеляційної та касаційної скарги сплачував судовий збір окремо як за позовні вимоги майнового характеру так і за позовні вимоги немайнового характеру. Оскільки, позовні вимоги позивача задоволені в частині, що стосуються вимог майнового характеру, то відповідно із ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь позивача понесенні Банком витрати по оплаті судового збору стосовно вимог майнового характеру, а саме: за подачу позову до суду першої інстанції в розмірі 2 506.01 грн.; за подачу апеляційної скарги 1253.01 грн.; за подачу касаційної скарги 2 436.28 грн., а всього на загальну суму 6 135.30 грн.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. 307 ч. 1 п.1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2014 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення яким позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за споживчим кредиту № 0 від 11 червня 2007 року укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 яка станом на 19 березня 2013 року складає 31 352,58 дол. США (тридцять одна тисяча триста п'ятдесят два дол. США і 58 центів), що на момент подачі Банком позову було еквівалентно 250 601,17 грн. (двісті п'ятдесят тисяч шістсот одна гривня 17 коп.) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: будинок загальною площею 152,8 кв. м, житловою площею 96 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 шляхом передачі іпотекодержателю Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» у власність вказаного предмета іпотеки та визнання на нього права власності за ПАТ «Дельта Банк» за вартістю, визначеною на момент набуття права власності на нього на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

В решті позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - відмовити.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року №1304-VII.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» 6 135 (шість тисяч сто тридцять п'ять) грн. 30 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена на протязі двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: Судді: