Справа №488/1587/13-ц 19.02.2015 19.02.2015 19.02.2015
Провадження №22-ц/784/510/15
Головуючий у першій інстанції-Циганок В.Г.
Категорія 20 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі - Горенко Ю.В.,

за участю позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

третьої особи - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_2 та ОСОБА_1

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2014 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 та

ОСОБА_1

до ОСОБА_6, ОСОБА_7

про визнання правочинів недійсними та стягнення вартості майна

У С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (а.с.93-95) про захист прав спадкоємців.

Позивачі зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_9, якому на час смерті належало майно, в тому числі і автомобіль марки УАЗ 469 Б, державний номер НОМЕР_1. Проте 10 вересня 2009 року від імені ОСОБА_9 було оформлено довіреність на ім'я ОСОБА_8 з правом продажу транспортного засобу, на підставі якої 13 квітня 2010 року укладено договір купівлі-продажу автомобіля на користь ОСОБА_6 На теперішній час майно у набувача відсутнє. Вони, позивачі, є спадкоємцями померлого та кожний з них має право на 2/5 частки спадкового майна.

Посилаючись на незаконність правочинів, укладених від імені ОСОБА_9, та порушення їх прав спадкоємців, ОСОБА_2 та ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги (а.с. 34-35), просили визнати недійсною довіреність від 10 вересня 2009 року та договір купівлі-продажу автомобілю від 13 квітня 2010 року, та стягнути з ОСОБА_6 на користь кожного по 9 055,91 грн. вартості частки цього майна.

До участі у справі як третіх осіб залучено ОСОБА_5, Українську товарну біржу та нотаріуса.

Відповідач ОСОБА_6, діючи через представника, позов не визнав, посилаючись на добросовісність придбання майна та відсутність підстав його відповідальності.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2014 року позов задоволено частково, визнано недійсними довіреність від 10 вересня 2009 року та договір купівлі-продажу автомобіля від 13 квітня 2010 року, розподілені судові витрати. У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просили скасувати судове рішення в частині відмови у позові про стягнення вартості майна. Апелянти посилались на невірне визначення судом норми права та безпідставне незастосування наслідків недійсності правочину за статтею 216 ЦК.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що автомобіль марки УАЗ-469 Б, державний номер НОМЕР_1, належав та був зареєстрований за ОСОБА_9 (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер (а.с. 7).

10 вересня 2009 року від імені ОСОБА_9 укладено довіреність на ім'я ОСОБА_8, якою останньому надані повноваження, пов'язані, в тому числі, з продажем транспортного засобу (а.с. 18).

13 квітня 2010 року від імені ОСОБА_9 його представником ОСОБА_8 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу (а.с.19-20).

Того ж числа спірний автомобіль з державним номером НОМЕР_2 був зареєстрований за ОСОБА_6, а 27 грудня 2012 року знятий з обліку у зв'язку з вибракуванням (а.с. 30,97).

В суді відповідач ОСОБА_6 пояснив, що автомобіль, 1980 року випуску, був знецінений в процесі експлуатації та знищений.

Спадкоємцями ОСОБА_9 є його діти - ОСОБА_2.(2/5 частки), ОСОБА_1.(2/5 частки) та дружина - ОСОБА_5 (а.с. 68, матеріали спадкової справи).

Звертаючись до суду за захистом прав спадкоємців, позивачі посилались на нікчемність правочинів, укладених від імені ОСОБА_9 після його смерті, за статями 203, 215 ЦК, а також на необхідність застосування реституції як наслідку недійсності правочинів за статтею 216 ЦК. Правила статті 216 ЦК, а також статті 1212 ЦК позивачі вважали правовою підставою покладення на ОСОБА_6 обов'язку відшкодувати вартість майна, набутого за останнім правочином.

Разом з тим, стаття 1212 ЦК вкрай широко визначає підстави виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям майна без достатньої правової підстави (дії набувача, потерпілого, інших осіб, події тощо). Але не у всіх цих випадках виникають зобов'язання, передбачені статтею 1212 ЦК.

Так, предметом регулювання інституту безпідставного отримання (збереження) майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Таким спеціальним інститутом є зобов'язання, що виникають з правочинів, в тому числі і недійсних (нікчемних) угод. Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочинів вимог закону, в тому числі наслідки недійсності правочину, передбачені статтею 216 ЦК.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК у разі недійсності правочину кожна сторона повинна повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина 2).

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою стороною (частина 5 статті 216 ЦК).

Отже, при наявності спеціальної норми (стаття 216 ЦК), якою врегульовані зобов'язання сторін повернути один одному набуте за такою угодою, правила, які мають загальний характер та пов'язані з набуттям майна без достатньої правової підстави (стаття 1212 ЦК) не застосовуються.

Застосування наслідків, передбачених частиною 1 статті 216 ЦК, засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, та іменується двохсторонньою реституцією.

Такі правові наслідки, як одностороння реституція, безпосередньо законом не закріплені, але можуть застосовуватись у випадках, коли правочин виконала лише одна із сторін або за змістом угоди обов'язок покладено лише на одну зі сторін.

Зі змісту договору купівлі-продажу транспортного засобу від 13 квітня 2010 року ОСОБА_6 набув автомобіль та сплатив іншій стороні, яку представляв ОСОБА_8, вартість придбаного майна (а.с. 19-20).

Отже, застосування двохсторонньої реституції за статтею 216 ЦК передбачає як обов'язок відповідача повернути набуте (відшкодувати вартість), так і його право на повернення іншої стороною сплаченого за угодою.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є стороною договору купівлі-продажу, а є лише спадкоємцями однієї із сторін, і їх права на повернення спадкового майна або отримання його вартості правилами частини 1 статті 216 ЦК не регулюються.

Вимог про стягнення збитків з винної особи ( частина 2 статті 216 ЦК) позивачі не порушували.

Таким чином, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для стягнення з ОСОБА_6 вартості набутого ним майна на користь спадкоємців за частиною 1 статті 216 ЦК.

Оскільки основний висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення коштів з відповідача відповідає вимогам цивільного законодавства, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення в цій частині вимог.

В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржено.

Керуючись статтями 309,316 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді