АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа №22-ц/796/1257/2015 Головуючий у І інстанції - Яровенко Н.О.
Доповідач - Заришняк Г.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Желепи О.В., Кабанченко О.А.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в Апеляційному суді міста Києва цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення інфляційних витрат, 3% річних та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася в суд з даним позовом до ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на те, що між сторонами 11.09.2014 року було укладено договір банківського вкладу «Найкращий» № 003-29563-110914 на суму 50 000 грн. строком до 10.12.2014 року включно. Після закінчення терміну дії депозитного договору, вона звернулася до відповідача з вимогою повернути грошові кошти, однак останній запропонував їй укласти договір банківського вкладу «Лояльний» .N001-29564-111214, на що вона погодилась та 11.12.2014 даний договір було укладено на суму 25 000 грн. строком до 10.01.2015 року. Про те і по закінченню дії даного договору банк виплати по ньому не здійснив, а тому позивачка з урахуванням зміненого під час судового розгляду предмету позову просила суд стягнути на її користь з відповідача суму інфляційних витрат, 3 % річних та відшкодувати моральну шкоду й судовий збір.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2015 року у позові - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає необхідним розглянути справу у їх відсутність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, 11.09.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу «Найкращий» №003-29563-110914 у сумі 50 000 гривень строком до 10.12.2014 року включно.

Після закінчення терміну дії депозитного договору, позивачка ОСОБА_1 звернулась до відповідача з вимогою повернути грошові кошти, однак той кошти не повернув та запропонував їй укласти договір банківського вкладу «Лояльний» № 001-29564-111214, на що остання погодилась та 11.12.2014 року між сторонами було укладено даний договір на суму 25000 грн. строком до 10.01.2015 року.

Після закінчення терміну дії чергового депозитного договору, ОСОБА_1 звернулась до відповідача з вимогою повернути грошові кошти, однак кошти Банком позивачці повернуто не було.

В подальшому позивачка неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про видачу вкладів, які були повернуті ОСОБА_1 в період, коли справа перебувала на розгляді в суді, в зв'язку з чим позивачка змінила предмет позову та просила стягнути на свою користь інфляційні витрати, три відсотки річних та відшкодувати заподіяну моральну шкоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк».

В подальшому, рішенням цього ж органу від 08.04.2015 року за № 71 строк тимчасової адміністрації продовжено до 02.09.2015 року.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку, нарахування неустойки (штрафів, пені) інших фінансових( економічних санкцій), в тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов»язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації, задоволення вимог кредиторів відбувається в особливому, передбаченому зазначеним спеціальним законом порядку, з дотриманням принципу черговості.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивачки інфляційних витрат та трьох відсотків річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення її права. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи або юридичної особи.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.5 постанови Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Наданий позивачкою виписний епікриз із медичної картки стаціонарного хворого №1007/3 не може слугувати доказом у заподіянні відповідачем моральних страждань, так як позивачем не доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та погіршенням здоров'я позивачки.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1, обґрунтовано відмовивши в позові.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: