Номер провадження: 22-ц/785/1251/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі головуючого Гончаренко В.М.

суддів Калараш А.А., Короткова В.Д.,

з участю секретаря Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2014 року,-

встановила:

28.05.2014 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2, посилаючись на те, що 15.11.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 81 100 швейцарських франків, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 7,99 % річних з кінцевим терміном повернення 15.11.2027 року.

З часу отримання кредиту боржник, належним чином не виконував грошове зобов'язання, внаслідок чого виникла заборгованість.

В забезпечення усіх грошових зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту між банком та ОСОБА_2 13.09.2006 року укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 48,6 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м.

Внаслідок порушення виконання зобов'язань станом на 05.05.2014 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 1 243 201 гривень 60 копійок.

08.12.2011р., АКІБ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами та до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги у зазначеному зобов'язанні.

Позивач, посилаючись на умови договору, просить задовольнити позов.

Справу розглянуто у відсутність відповідача.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи, що вищезазначене рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з апеляційною скаргою про скасування оскаржуваного рішення з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність i обґрунтованість рішення суду першої iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне її задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам, на думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборонено примусово стягувати нерухоме майно, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення обов»язків громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами в іноземній валюті.

Колегія суддів вважає таке судження суду першої інстанції помилковим.

За змістом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон), протягом строку дії цього Закону не може бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України « Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов»язань громадянина України ( позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об»єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об»єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Дія цього Закону не поширюється на осіб, які є суб»єктами Закону України « Про засади запобігання і протидії корупції».

Однак, суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України, застосовуючи до спірних правовідносин вищевказаний Закон, не звернув увагу, що під мораторієм розуміється встановлене законом відстрочення виконання зобов»язань на певний період.

Так як Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов»язань, тому він не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що виключає можливість вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії таких боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Частиною другою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Згідно із ч.3 ст.36 Закону України « Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов»язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України « Про іпотеку».

Договором іпотеки від 13.09.2006 року, укладеного з ОСОБА_2 визначено, що за своїм вибором іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки в один з перерахованих способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов»язань у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що, звичайно, ставляться.

Виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов»язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Вищевказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року по цивільній справі № 6-124цс13, яка є обов»язковою для виконання всіх судів України згідно вимог ст.360-7 ЦПК України.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що ОСОБА_2 за кредитним договором № 0 (№1) від 15.11.2006 року має заборгованість у розмірі 95 891 франків 23 рапенів, що згідно курсу НБУ станом на 05.05.2014 складає 1 243 201 гривень 60 копійок.

Отже, позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову і визнання права власності на предмет іпотеки за позивачем з припиненням права власності відповідача на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 48,6 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м

Крім того, слід відстрочити виконання рішення у даній частині на весь строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Разом з цим, позовні вимоги про виселення відповідача ОСОБА_2 з двокімнатної квартири АДРЕСА_2, загальною площею 48,6 кв.м, житловою площею 29,2 кв.м. не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку".

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої ст. 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої ст. 109 ЖК Української РСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року по цивільній справі № 6-39цс15, яка є обов»язковою для виконання всіх судів України згідно вимог ст.360-7 ЦПК України.

Оскільки ПАТ «Дельта Банк» ставить питання про виселення відповідача, однак необхідно відстрочити виконання рішення в частині визнання права власності на предмет іпотеки за позивачем на весь строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то в задоволенні позову в даній частині слід відмовити.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у достатньому обсязі не перевірив вказаних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, наданим доказам не дав належної правової оцінки в сукупності та їх взаємному зв»язку, належним чином не перевірив протиріччя та суперечності наданих сторонами доказів у справі, у звязку з чим судове рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» судовий збір у розмірі 3 654 грн. за подачу позову та 1 827 грн. за подачу апеляційної скарги, а всього 5 481 грн.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 3, 4 ст. 309, ч.2 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 (№1) від 15.11.2006 року у розмірі 95 891 франків 23 рапенів, що згідно курсу НБУ станом на 05.05.2014 складає 1 243 201, 60 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 48,6 кв.м, житловою площею 29,2 кв.м., вартістю, визначеною за домовленістю сторін у розмірі 365 938, 00 грн., власником якої є ОСОБА_2, шляхом набуття за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» права власності на неї.

У задоволенні позову про виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_2 та інших осіб з квартири АДРЕСА_2, загальною площею 48,6 кв.м, житловою площею 29,2 кв.м, за ціною, визначеною суб»єктом оціночної діяльності - відмовити.

Відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року №1304-VII.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» витрати по сплаті судового збору в сумі 5 481 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М.Гончаренко

Судді А.А.Калараш

ОСОБА_3