Справа № 369/4195/14 Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/4005/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 1 09.07.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

9 липня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_2 сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ПАТ «Банк «Київська Русь» звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який надалі уточнив і мотивував тим, що 23 липня 2008 року між банком і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір з додатковими умовами, за яким позичальник ОСОБА_3 отримав кошти в сумі 737000 доларів США терміном до 23 січня 2011 року із розрахунку 15 % річних. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і позичальником 24 липня 2008 року було укладено договір іпотеки, згідно якого позичальник передав у іпотеку належне йому майно: дві земельні ділянки одна для будівництва і обслуговування будинку площею 0,1315 га (кадастровий № :01:003:0310), друга для ведення особистого селянського госопдарства площею 0,0980 га (кадастровий № :01:003:0270), розташовані по пров.Ігнатенків 1 в с.Лісники Києво-Святошинського району Київської області. Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник ОСОБА_3 мав повертати кредит щомісячними платежами, однак, починаючи із липня 2009 року не виконує цих обовязків. Після закінчення терміну надання кредиту має заборгованість в сумі 4783471,11 грн.

Вказував, що 1 грудня 2013 року банк дізнався про смерть позичальника ОСОБА_3 від його родича ОСОБА_4, який вказав, що позичальник помер 6 червня 2012 року. Банк відразу звернувся до нотаріальної контори за місцем смерті позичальника с.Бистричі Березнівського району Рівненської області, проте отримав відповідь Березнівської держнотконтори про те, що спадкоємці відсутні, а спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася. Отже, у банку немає іншого шляху як звернутися із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилаючись на ст.ст.33,37,38 Закону України «Про іпотеку» та умови кредитного договору, банк просив в рахунок погашення боргу в розмірі 4783471,11 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки у вигляді двох земельних ділянок належних ОСОБА_3, а саме ділянку для будівництва і обслуговування будинку площею 0,1315 га (кадастровий № :01:003:0310), ділянку для ведення особистого селянського госопдарства площею 0,0980 га (кадастровий № :01:003:0270), шляхом визнання права власності на обидві ділянки за ПАТ «Банк «Укиївська Русь», стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Ухвалою суду від 10 червня 2014 року первісний відповідач ОСОБА_4 був замінений на належного відповідача ОСОБА_2 сільську раду Києво-Святошинського району Київської області.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2015 року позов ПАТ «Банк «Київська Русь» задоволено у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 сільська радаподала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову банку, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального права. Скаргу мотивує тим, що сільська рада не була повідомлена про зміну банком предмету позову. Суд, відповідно до заперечень сільської ради проти позову, не застосував позовної давності за вимогами банку. Крім того, суд не врахував, що зобовязання за кредитним договором припинилося у звязку із смертю позичальника та відсутністю його спадкоємців, а тому припинилося і похідне від основного іпотечне зобовязання. Заявлені банком вимоги про визнання права власності на предмет іпотеки суперечать ст.ст.36,37 і 39 Закону України «Про іпотеку».

Учасники справи, належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, ПАТ «Банк «Київська Русь» до суду представника не направив.

Представник ОСОБА_2 сільської ради подав заяву про відкладення розгляду справи у звязку із перебуванням у відпустці, причини його неявки визнані колегією неповажними, що відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на наступні питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 липня 2008 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно якого позичальник ОСОБА_3 отримала в банку на споживчі цілі кредит готівкою в розмірі 650000 доларів США терміном до 23 січня 2011 року із сплатою 15 % річних. Повернення кредиту згідно п.2.1 договору передбачено шляхом внесення позичальником коштів в кінці строку надання кредиту, а також щомісячну сплату процентів за кредитом (а.с.8-10).

9 жовтня 2008 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» і ОСОБА_3 було укладено договір про додаткові умови до кредитного договору, згідно якого сума кредиту збільшена із 650000 доларів США до 737000 доларів США (а.с.12).

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і ОСОБА_3 24 липня 2008 року було укладено договір іпотеки, згідно якого позичальник передав в іпотеку належне йому майно: дві земельні ділянки одна для будівництва і обслуговування будинку площею 0,1315 га (кадастровий номер :01:003:0310), друга для ведення особистого селянського госопдарства площею 0,0980 га (кадастровий номер :01:003:0270), розташовані по пров.Ігнатенків 1 в с.Лісники Києво-Святошинського району Київської області. земельну ділянку площею 0,1200 га вс.Петрівське Бориспільського району Київської області кадастровий номер :02:002:0153 (а.с.22-23). Згідно п.5.4.3.1 іпотечного договору банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом отримання права власності на предмет іпотеки.

Позичальник ОСОБА_3 починаючи із липня 2009 року не виконував обов'язків по сплаті процентів за користування коштами, а після закінчення строку надання кредиту 23 січня 2011 року не повернув кошти, має заборгованість в сумі 4783471,11 грн.

Також, судом встановлено, що 6 червня 2012 року ОСОБА_3 помер. Спадкоємці за законом чи за заповітом відсутні, після його смерті спадкова справа ні за місцем проживання померлого, ні за місцем знаходження майна не заводилася (а.с.32,83).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов ПАТ «Банк «Київська Русь», суд обгрунтовував свої висновки тим, що позичальник ОСОБА_3 не виконав передбачених кредитним договором обовязків по поверненню кредиту, має заборгованість, що у свою чергу порушує права банка, які підлягають до захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання за банком права власності на предмет іпотеки.

При цьому суд виходив з того, що має місце спадкування ОСОБА_2 сільською радою майна померлого позичальника ОСОБА_3, а тому вона має нести відповідальність у межах його вартості.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Згідно ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (визначають кількість черг та коло спадкоємців за законом).

Відповідно до положень ст.ст.1268,1269,1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини,я ка подається особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що визнання спадщини відумерлою і перехід її у власність територіальної громади не є спадкуванням, в розумінні ст.ст.1216, 1217, 1218, 1223, 1268-1270 ЦК України. Про це свідчить відсутність основних ознак спадкування, а саме: територіальна громада не відноситься до кола спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; відсутність у територіальної громади обов'язку вчиняти дії по прийняттю спадщини (ст.1269 ЦК), визначення законом іншого порядку набуття прав на майно, ніж при спадкуванні набуття територіальною громадою прав на відумерлу спадщину.

За таких обставин висновки суду про те, що має місце спадкування територіальною громадою майна після смерті позичальника ОСОБА_3 є хибними.

Крім того, суд не врахував приписи ч.4 ст.1277 ЦК України, згідно якої територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов'язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до ст.1231 цього Кодексу, яка у свою чергу передбачає обов'язок відшкодувати лише майнову і моральну шкоду, завдану спадкодавцем. Ніяких інших обов'язків у зв'язку із набуттям права власності на відумерлу спадщину територіальна громада не несе.

Отже, з урахуванням того, що позичальник ОСОБА_3 помер і спадкоємці його відсутні, то зобов'язання за кредитним договором відповідно до приписів ст.608 ЦК України припинилося, як і припинилося зобов'язання за договором іпотеки, як похідне від основного.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

За положеннями ст.608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Поскільки позичальник і він же іпотекодавець ОСОБА_3 помер, його спадкоємці відсутні, а територіальна громада не є спадкоємцеми і згідно ст.1277 ЦК України у випадку набуття права власності на відумерлу спадщину не несе обовязків померлого за кредитиним догвором, то підстави для задоволення позову відсутні.

Також суд присуджує судові витрати із відповідачів у частинах, що відповідає положенням ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 сільської ради Києво-Святошинського району Київської області задоволити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2015 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_2 сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» на користь ОСОБА_2 сільської ради Києво-Святошинського району Київської області судовий збір в розмірі 1827 гривень.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: