Справа № 647/1419/15-ц
№ провадження 2/647/529/2015
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
10.08.2015 року Бериславський районний суд Херсонської області
в складі: головуючого судді - В.С.Миргород
при секретарі А.В. Бондарчук
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бериславі Херсонської області справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП.КОНТАКТ» про визнання договору недійним та стягнення коштів,
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.
У відповідності до ст.ст.169, 224 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує.
Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступних підстав:
Згідно ст. 10-11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та суд вирішує справу в межах заявлених вимог та підставі наданих йому доказів. Відповідно до ст. 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог.
З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті.
Вирішуючи даний спір суд повинен застосовувати норми цивільного законодавства, які регулюють зазначені правовідносини та Конституцію України.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України однією підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є завдання матеріальної шкоди іншій особі, згідно з ч.2 ст.16 цього Кодексу одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.
Судом встановлено, що 10.02.2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ВІП.КОНТАКТ» було укладено договір №ХД 31/1002 про надання консультаційних послуг (а.с. 8-11).
На виконання умов договору, позивачкою ОСОБА_1 в день підписання (10.02.2015 року) були сплачені грошові кошти в розмірі 10 400,00 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №53 від 10.02.2015 року (а.с.12).
Відповідно до п.п. 3, 17, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»:
- виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги;
- послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб;
- споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.
Відповідно до п.1.1 укладеного договору, замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання сприяти в підготовці документів щодо пошуку роботи за кордоном, консультувати в оформленні документів необхідних для отримання в'їзної візи та сприяння замовнику в укладанні трудового договору між замовником та роботодавцем (а.с.8).
Згідно ст. 1 ЗУ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» суб'єкт господарювання - зареєстрована в установленому законодавством порядку юридична особа незалежно від її організаційно-правової форми та форми власності, яка провадить господарську діяльність, крім органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також фізична особа - підприємець, а також інвестор, у тому числі іноземний, що є стороною угоди про розподіл продукції відповідно до Закону України "Про угоди про розподіл продукції», його підрядник, субпідрядник, постачальник та інший контрагент, що виконує роботи, передбачені угодою про розподіл продукції, на основі договорів з інвестором.
Відповідно до п. 32 ст.9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» до спеціальних законів ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності як посередництво у працевлаштуванні на роботу за кордоном.
Відповідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців основний вид економічної діяльності Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІП.КОНТАКТ» - діяльність агентств тимчасового працевлаштування.
Відтак, відповідач здійснював діяльність з посередництва при працевлаштуванні за кордоном за наявності належної ліцензії.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просила визнати недійсним зазначений правочин з підстав того, що відповідач здійснював свою господарську діяльність без належної на те правової підстави.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.
Загальні вимоги щодо недійсності правочину сформульовані в ст. 215 ЦК, в якій записано таке. 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача.
Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову.
Такий правовий висновок зробив Верховний Суд, розглянувши на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 р. справу №6-94цс13, предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними. Виходячи з зазначеного вище не підлягають задоволенню позовні вимоги позивачки про визнання правочину недійсним, оскільки вона не надала суду доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а посилання позивачки як на підставу позову на те, що відповідач здійснював свою господарську діяльність без належної на те правової підстави, спростовано витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити, що відповідно до п. 3,4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовних заявах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Виходячи з положення статті 23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до спричинення шкоди.
Статтею 1167 ч. 1 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Верховний суд України в п. 1 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 звернув увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди.
У відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Верховним судом України в п. 9 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 звернув увагу судів на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. В обґрунтування наявності моральної шкоди позивач, зазначила, що при укладенні договору, відповідач ввів позивачку в оману щодо наявності в нього відповідної ліцензії на працевлаштування за кордоном у зв'язку з чим взяті на себе зобов'язання відповідно до договору не виконав, вказані послуги надані їй не були. Розраховуючи на працевлаштування за кордон, вона мала намір заробити грошові кошти, однак вказані послуги не отримала; з огляду на це вона не тільки не заробила грошові кошти, на які розраховувала, але й позбавилася значної суми грошових коштів, які були сплачені відповідачу.
Позивачка не обґрунтувала наявність моральної шкоди, як того вимагає законодавство, а тому не підлягають задоволенню її позовні вимоги у цій частині.
Відповідач не виконав свої зобов»язання по договору у частині сприяння в підготовці документів щодо пошуку роботи за кордоном, консультувати в оформленні документів необхідних для отримання в'їзної візи та сприяння в укладанні трудового договору між нею та роботодавцем, тому з відповідача слід стягнути витрати, які понесені позивачкою при укладенні спірного договору, а саме грошові кошти в розмірі 10 400,00 гривень, які були сплачені відповідно до квитанції.
Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.
Відповідно постанови №6 Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», постанови №4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, ст.ст. 1166, 1167 ЦК України.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП.КОПТАКТ» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 10 400,00 гривень.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП.КОПТАКТ» на користь держави судові витрати в розмірі 243,60 гривень.
В решті позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.
Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з часу проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Херсонської області через Бериславський районний суд Херсонської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга, подана після закінчення строків, встановлених ст..294 ЦПК України, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала не знайде підстав для поновлення строку про що постановляється ухвала.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В. С. Миргород