РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/14089/15-ц

пр. № 2/759/5976/15

24 грудня 2015 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретаря судового засідання Борисенко А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором по донарахованих процентах та штрафних санкціях,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 02.09.2015 року, звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором по донарахованих процентах та штрафних санкціях.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між позивачем та ОСОБА_1,17.07.2008 року було укладено кредитний договорів № 77.1/АК-01304.08.2 на купівлю транспортного засобу.

10.09.2009 року було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № 77.1/АК-01304.08.2.

З метою забезпечення зобовязань по кредитному договору, 26.12.2007 року, було укладено договір застави транспортного засобу.

10.09.2009 року було укладено договір поруки між позивачем та ОСОБА_2, згідно якого поручитель зобовязався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобовязань ОСОБА_1.

Проте, в порушення умов договору, відповідачі не виконують взяті на себе зобовязання, у звязку з чим позивач звертався до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.10.2013 року, позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідачів заборгованість, яка виникла по кредитному договору в сумі 14686,53 доларів США та 248621,24 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2014 року, було зменшено розмір стягнутої заборгованості, а саме: було стягнуто 14686,53 доларів США та 21270,24 грн.

Як стверджує позивач в позовній заяві дане судове рішення на даний час не виконано.

З огляду на зазначене, позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідачів заборгованість за договором проценти в розмірі 2080,26 доларів США, плати за обслуговування кредиту в розмірі 35064,16 грн., пені в розмірі 262020,25 грн.,три проценти річних в розмірі 2754,87 грн. та суму інфляційних втрат в розмірі 13562,32 грн.

В судовому засіданні 24.12.2015 року, представник позивача ОСОБА_3, позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та просив вимоги задовольнити.

В судовому засіданні 24.12.2015 року, представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_4, проти задоволення позову заперечував, посилаючи на те, що наданий позивачем розрахунок не ґрунтується на вимогах закону, оскільки виходять за межі строку позовної давності а також зазначив, що при визначені розміру неустойки застосовується позовна давність строком в один рік, проте позивачем вона нарахована за період з 13.08.2013 року по 06.08.2015 року, просив застосувати строки позовної давності, а також просив зменшити розмір неустойки, оскільки остання є непропорційно великою порівняно з сумою заборгованості, та враховуючи те, що відповідач є пенсіонером, особою, що постраждала внаслідок ЧК, другий з відповідачів має невелику заробітну плату та їх сукупній дохід є невеликим. А також зазначив, що 27.07.2015 року сплатив всю суму заборгованості у виконавчому проваджені на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва, та 29.07.2015 року, було закінчено виконавче провадження. На підставі наведеного представник відповідача просив застосувати строки позовної давності, ухвалити рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягнути солідарно 1918,31 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06.08.2015 року становить 41368,36 грн. та судові витрати, надавши до суду про це письмові заперечення (а.с. 48-50).

Відповідач ОСОБА_2 до суду в черговий раз не з'явилась, про день та час розгляду справи була належним чином повідомлена, про причини своєї неявки суд не повідомила, а тому суд вважає за можливе слухати справу у її відсутності за наявними у справі доказами.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи між позивачем та ОСОБА_1,17.07.2008 року було укладено кредитний договорів №77.1/АК-01304.08.2. на купівлю транспортного засобу (а.с. 5-9).

10.09.2009 року було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору №77.1/АК-01304.08.2. (а.с.15).

З метою забезпечення зобовязань по кредитному договору, 26.12.2007 року, було укладено договір застави транспортного засобу (а.с.10-13).

10.09.2009 року було укладено договір поруки між позивачем та ОСОБА_2, згідно якого поручитель зобовязався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобовязань ОСОБА_1 (а.с.14).

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно до статей 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У відповідності до частини 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

У відповідності до частини 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Абзацом 2 п.2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК України відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути пов'язана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобов'язання та іншими умовами договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Відповідно до п. 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

При цьому слід ураховувати, що проценти на неустойку не нараховуються (частина друга статті 550 ЦК).

Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.10.2013 року у, позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідачів заборгованість, яка виникла по кредитному договору в сумі 14686,53 доларів США та 248621,24 грн. (а.с. 42-43).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2014 року, було зменшено розмір стягнутої заборгованості, а саме: було стягнуто 14686,53 доларів США та 21270,24 грн. (а.с. 44-47).

27.02.2015 року було відкрито виконавче провадження (а.с. 51).

29.07.2015 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження в звязку з повним фактичним виконання рішення суду (а.с. 56).

26.08.2015 року листом повідомлено відповідача проте, що позивач немає можливості надати довідку про відсутність заборгованості (а.с. 57).

Судом встановлено, що рішення суду про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором виконане лише 27.07.2015 року (а.с. 54, 55), про що 29.07.2015 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с. 56), а тому наявність даного рішення та його повне виконання лише 27.07.2015 року, не звільняє відповідачів від відповідальності, за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Згідно вимог позивача, останній просить стягнути солідарно з відповідачів проценти в розмірі 2080,26 доларів США, плати за обслуговування кредиту в розмірі 35064,16 грн., пені в розмірі 262020,25 грн.,три проценти річних в розмірі 2754,87 грн. та суму інфляційних втрат в розмірі 13562,32 грн.

Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідачів плати за обслуговування кредиту в розмірі 35064,16 грн. суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки вимоги в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону.

Щодо вимог позивача в частині стягнення фінансової санкції у вигляді інфляційних нарахувань в сумі 13562,32 грн., суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, виходячи з наступного.

Інфляція - це знецінення грошей і безготівкових коштів, що супроводжується зростанням цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року N 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін, який характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, що купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базовим.

Разом з тим, як передбачено нормами закону «Про індексацію грошових доходів населення» від 3.07.91 №1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду від 28.03.2012 у справі №6-36736вов10).

Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене в гривні.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення фінансової санкції у вигляді інфляційних нарахувань в сумі 13562,32 грн., задоволенню не підлягає, оскільки кошти, які були предметом договору позики були визначені в іноземній валюті.

Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідачів пені в розмірі 262020,25 грн., суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення вимог позивача в цій частині, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3.6 кредитного договору, позичальник зобовязується, за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати банку за кожен день прострочення пеню в розмірі 1.6 процента від суми простроченої заборгованості (а.с. 5 зворотна сторона).

Згідно здійсненого розрахунку позивача, пеня становить 262020,25 грн., як вбачається вона розрахована за період з 06.07.2013 року по 19.07.2015 року, при цьому позивачем не враховано положення п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, згідної якої позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно правової позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 06.11.2013 року по справі 6-116цс13, яка є обов'язковою для всіх судів України, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах, строку позовної давності за основною вимогою.

Представником відповідача, подано заяву про застосування строків позовної давності в порядку п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України (а.с.48 зворотна сторона).

Таким чином, суд враховуючи подану заяву представником відповідача про застосування строків позовної давності приходить до висновку про застосування строків позовної давності та стягнення пені за період з 17.07.2014 року по 17.07.2015 року, що становить 9489,36 доларів США, що за курсом НБУ (1$=21.98 грн.) станом на 19.07.2015 року, становить 208576,13 грн.

Одночасно, представник відповідача просить зменшити розмір неустойки в порядку ст. 551 ЦК України, посилаючись на те, що остання є непропорційно великою порівняно з сумою заборгованості, та враховуючи те, що відповідач є пенсіонером, особою, що постраждала внаслідок ЧК, другий з відповідачів має невелику заробітну плату та їх сукупній дохід є невеликим.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи те, що штрафні санкції в розмірі 208576,13 грн. значно перевищують заборгованість по сплаті процентів, яка становить 2080,26 доларів США, що за курсом НБУ (1$=21.98 грн.) станом на 19.07.2015 року, становить 45724,11 грн. тобто перевищує збитки в 4,6 разів, тому суд вважає за необхідне застосувати правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про співмірність вимог із розміром заподіяних збитків, й зменшити розмір неустойки до розміру заборгованості по процентам, тобто з 208576,13 грн. до 45724,11 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку, що боржники несуть обов'язок відшкодувати відповідачу проценти в розмірі 2080,26 доларів США, пені в розмірі 45724,11 грн., три проценти річних в розмірі 2754,87 грн.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пп.1 п.1 ч.2 ст.4 цього ж Закону, ставка судового збору за подачу до суду позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. (в редакції станом на 31.08.2015 року - на дату звернення до суду).

Відповідно до ст. 8 Закону України. «Про Державний бюджет України на 2015 рік», встановлено у 2015 році мінімальну заробітну плату в розмірі 1218,00 грн. (в редакції станом на 31.08.2015 року - на дату звернення до суду).

Як вбачається з даного позову він є позовом майнового характеру, ціна позову становить 359125,75 грн., позов задоволений в частково в розмірі 94203,09 грн., тобто судовий збір за подання позову до суду становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, та не більше не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, що становить 3654,00 грн.

Таким чином, на користь позивача з відповідачів підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 3654,00 грн., яка сплачена позивачем згідно платіжного доручення від 27.08.2015 року, які є документально підтверджені (а.с. 24).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258, 267, 509, 525, 526, 551, 553, 554, 598, 599, 625 ЦК України, постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 61, 88, 179, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором по донарахованих процентах та штрафних санкціях задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2 проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» (р/р 1 МФО 321712, ) заборгованість за кредитним договором №77.1/АК-01304.08.2 від 17.07.2008 року по донарахованих процентах в розмірі 2080,26 доларів США та штрафних санкціях, а саме: пені в розмірі 45724,11 грн. та три проценти річних в розмірі 2754,87 грн.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2 проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь користь ПАТ «Родовід Банк» (р/р 1 МФО 321712, ) судові витрати у справі у вигляді судового збору по 1827,00 грн. з кожного.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. Ключник