У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: Рожина Ю.М.,

суддів: Оніпко О.В., Ковальчук Н.М.

секретаря судового засідання Шептицької С.С.,

з участю

представника відповідача КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» Рівненської обласної ради ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до комунального закладу «Рівненська обласна клінічна лікарня» про поновлення на роботі.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що зявились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 жовтня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі представник позивача вважає рішення суду першої інстанції ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, невідповідністю дійсним обставинам справи.

Вказує, що судом не враховано, що відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України та наказів відповідача звільнення позивача мало бути здійснене внаслідок скорочення займаної ним посади, однак навпаки, спочатку був звільнений позивач, а потім була скорочена його посада, тобто звільнення позивача відбулося не у звязку з змінами в організації виробництва та праці.

Зазначає, що судом також не враховано, що скороченню підлягали зайво введені посади, в звязку з чим скорочення однієї із двох посад лікаря-методиста інформаційно-аналітичного відділу, де працював позивач, мало відбутися шляхом скорочення саме зайво введеної посади та з звільненням особи, під працевлаштування якої ця посада і була введена, а не позивача, який на момент введення зайвої посади вже працював на посаді лікаря-методиста, та є особою, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і яка має перевагу в залишенні на роботі при скороченні чисельності чи штату відділу.

Стверджує, що суд не застосував ч.2 ст.40, ч.1,3 ст.49-2 КЗпП України, в порушення яких відповідач ні в момент попередження про звільнення, ні на момент звільнення не запропонував іншої роботи та не повідомив про наявність вакантних посад.

За викладених обставин просить скасувати рішення, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, на підставі наказу №82-ос від 01 квітня 2003 року був прийнятий на роботу в Рівненську обласну клінічну лікарню, на посаду лікаря-методиста.

На підставі наказу №149-ОД/1 від 29 грудня 2012 року Рівненська обласна клінічна лікарня змінила назву на комунальний заклад «Рівненська обласна клінічна лікарня» Рівненської обласної ради.

17 квітня 2015 року ОСОБА_2 на підставі наказу №57-ос/З від 03 квітня 2015 року звільнений із займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України у звязку з скороченням чисельності та штату працівників.

Підставою для звільнення ОСОБА_2 у звязку з скороченням чисельності штату стало рішення позачергової тридцятої сесії шостого скликання Рівненської обласної ради №1424 від 21 січня 2015 року «Про скорочення штатної чисельності працівників бюджетної сфери».

На підставі даного рішення в комунальному закладі "Рівненська обласна клінічна лікарня" Рівненської обласної ради було видано накази про заплановане скорочення штатної чисельності №20-ос/2 від 04 лютого 2015 року та №21-ос від 05 лютого 2015 року «Про заплановане звільнення працівників комунального закладу «Рівненська обласна клінічна лікарня» у зв'язку із скороченням чисельності працівників».

В наказі №20-ос/2 від 04 лютого 2015 року п.1.7 вказано про заплановане скорочення 1,0 посади лікаря-методиста, в наказі №21-ос від 05 лютого 2015 року вказано про заплановане звільнення ОСОБА_2

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не був членом профспілкового комітету, тому згода профспілкового комітету лікарні під час звільнення не отримувалась.

11 лютого 2015 року ОСОБА_2 був попереджений про звільнення, що підтверджується персональним попередженням №211/01-15/15 від 10 лютого 2015 року.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що скорочення посади було проведено відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників, а не у зв'язку з реорганізацією, порушень діючого трудового законодавства при звільненні працівника допущено не було, правові підстави для поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді лікаря-методиста інформаційно-аналітичного відділу медичної статистики КЗ "Рівненська обласна клінічна лікарня" відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, який доводами апеляційної скарги не спростовано, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Пленум Верховного Суду України в п.19 своєї постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив судам, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Частиною 3 ст.49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст.49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота.

Судом першої інстанції встановлено, що вакантні посади в КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» з моменту попередження та до моменту звільнення позивача були відсутні, а це свідчить, що іншої роботи ОСОБА_4 не було запропоновано у зв'язку із відсутністю вакантних посад.

На думку колегії суддів місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача було проведено з дотриманням вищенаведених норм закону.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі щодо переважного права на залишення на роботі позивача як особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частиною 2 ст.42 КЗпП України визначено коло осіб, які при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації мають переважне право на залишенні на роботі.

Згідно п.5 даної норми переважне право на залишення на роботі мають учасники бойових дій, інваліди війни та особи, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Приписи п.5 ч.2 ст.42 КЗпП України поширюються на учасників бойових дій, зазначених в ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», інвалідів війни, зазначених в ст.7 цього ж закону та на осіб, перелічених в ст.10 названого закону, однак ст.42 КЗпП України не передбачає надання переважного права на залишенні на роботі учасникам війни, які визначені в ст.9 такого закону.

ОСОБА_2 є ветераном війни учасником війни, що підтверджується посвідченням серії Д№179704 виданим 05 лютого 2004 року, а тому останній не є особою, на яку поширюються приписи п.5 ч.2 ст.42 КЗпП України щодо переважного права на залишенні на роботі при вивільненні працівників.

Пунктом 3 зазначеної норми передбачено надання переваги на залишення на роботі працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, установі, організації.

При цьому, під безперервним стажем роботи слід розуміти стаж роботи саме на підприємстві, установі, організації де працює особа, а не стаж роботи на останній зайнятій посаді цього підприємства, установи, організації.

Судом першої інстанції встановлено, що й вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2, прийнятий на роботу в Рівненську обласну клінічну лікарню, на даний час комунальний заклад «Рівненська обласна клінічна лікарня» Рівненської обласної ради, з 01 квітня 2003 року, а ОСОБА_5, який також перебуває на посаді лікаря-методиста, з 10 листопада 1995 року, тобто останній має на 8 років більший безперервний стаж роботи в даному закладі ніж ОСОБА_2

Таким чином, при звільненні ОСОБА_2 були дотримані вимоги ч.2 ст.49-2, 2 ст.42 КЗпП України щодо переважного права на залишенні на роботі при вивільненні працівників, а доводами апеляційної інстанції протилежного не доведено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено без порушень норм матеріального та процесуального права, судом в повній мірі зясовано обставини, що мають значення для справи, а тому рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий Ю.М. Рожин

Судді О.В. Оніпко

ОСОБА_6