АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7726/15 Справа № 208/1920/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Тамакулова В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

21 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Романюк М.М.

при секретарі: Гулієву М.І.о.

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу

ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна, придбаного в період шлюбу, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна придбаного в період шлюбу та просила визнати причини пропуску строку позовної давності поважними, поновити строк, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири №37, по вул. Миру, буд. № 29 в м. Дніпродзержинськ.

В обґрунтування вимог ОСОБА_3 посилалась на те, що у 1987 році був зареєстрований шлюб з ОСОБА_2, в якому 24 квітня 1988 року народився син-Маймор ОСОБА_4.

В 1998 році вони придбали квартиру № 37, за адресою: м.Дніпродзержинськ, вул.Миру, буд. № 29. З дня придбання квартири у 1998 році вони однією сім'єю проживали у спірній квартирі там була зареєстрована уся родина. З часом стосунки з чоловіком погіршилися у 2004 році вона почала проживали окремо від ОСОБА_2 Через умовлення батька син залишився проживати з ним. 13 березня 2007 року шлюб між ними розірвано.

Відповідач позов не визнав, просив застосувати строк позовної давності до заявлених вимог.

Рішенням суду І інстанції позов задоволено. Визнано за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину квартири, припинено право спільної сумісної власності на спірну квартиру. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В скарзі апелянт посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду, в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 1987 сторони уклали шлюб, в якому 24 квітня 1988 року народився син ОСОБА_5.

Під час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 1998 року, посвідченому приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 2509, на імя ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1.

Після придбання квартири сторони у встановленому законом порядку були зареєстровані за вказаною адресою та проживали у ній тривалий час.

28 жовтня 2008 року Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області було видано свідоцтво про розірвання шлюбу між сторонами, актовий запис за № 83 про розірвання шлюбу було вчинено 13 березня 2007 року.

У 2004 році сторони досягли домовленості за якою позивач не звертається до суду із позовом про розподіл майна, однак належна їй на праві спільної сумісної власності ? частина квартири, залишається сину ОСОБА_5 і він продовжує проживати за цією адресою. У 2010 році син ОСОБА_5 став проживати у цивільному шлюбі з ОСОБА_7О, в серпні 2013 року вони виїхали з квартири відповідача, домовленість діяла по серпень 2013 року.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визнано домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч.1 ст. 70 СК України).

За ч.1 ст. 71 СК України, майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Згідно зі ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Поділ спільного майна подружжя, згідно роз'яснень, викладених у п.п. 22-24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У п.15 вказаної постанови зазначено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні вимог відповідача стосовно застосування строків позовної давності до вимог позивача , оскільки ОСОБА_2не надав доказів, що про своє порушене право позивач дізналася раніше ніж встановлено судовим рішенням.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_5, який є сином сторін, разом із дружиною ОСОБА_8 з 2000 року по 2013 рік проживали в спірній квартирі АДРЕСА_2, що свідчить про існування домовленості між позивачем та відповідачем щодо користування частиною квартири належної ОСОБА_3 їх сином ОСОБА_5

Відповідно до вимог Закону та наданих доказів суд обгрунтовано дійшов висновку, що строк позовної давністі не підлягає поновленню, оскільки позивач про порушення свого права власності дізналась у 2013 році і на час звернення до суду з позовом він не сплив.

За ст.355 ЦК України при спільній сумісній власності частки у праві власності на майно співвласників не визначені. Право кожного з них поширюється на все майно. Частки співвласників визначаються у разі припинення правовідносин (поділу, виділу).

При розгляді спору, суд І інстанції в повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, перевірив доводи, обставини справи, надав їм належну оцінку і постановив рішення, яке відповідає вимогам Закону.

Апеляційна скарга не містить спростувань доказів позивача та правових підстав для скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна, придбаного в період шлюбу залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О

С у д д і: ОСОБА_9

ОСОБА_10