Ухвала

іменем україни

24 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Писаної Т.О., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_7, про визнання договору дарування удаваним, про визнання укладеним договору купівлі-продажу квартири та поділ квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 15 жовтня 1996 року по 23 жовтня 2012 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу, 14 червня 2006 року, вони за спільні кошти придбали у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1. Оформленням документів на придбання квартири та безпосереднім укладанням угоди на придбання квартири займався ОСОБА_5 У травні 2013 року під час розгляду справи за її позовом до ОСОБА_5 про вселення та встановлення порядку користування квартирою, вона дізналася, що 14 червня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був укладений договір дарування, проте, фактично між вказаним особами було укладено договір купівлі-продажу квартири і покупцем сплачені грошові кошти продавцю. Тобто правочин вчинений ОСОБА_5 для приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу, тому він є удаваним правочином. Такими діями відповідач порушив її право щодо спільної сумісної власності подружжя на квартиру, яка набута сторонами під час шлюбу. Враховуючи викладене, просила позов задовольнити.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2015 року позов задоволено. Визнано договір дарування квартири від 14 червня 2006 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, посвідчений нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Магдич Т.І. та зареєстрований у реєстрі за № 1-3057, таким, що у дійсності являється договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Поділено спільне майно подружжя та визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину вказаної квартири. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, враховуючи роз'яснення, викладені у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, всебічно та повно дослідив обставини справи і дійшов вірного висновку про відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5, укладаючи договір дарування, приховали, що між ними фактично укладено договір купівлі-продажу, а їхні дії при цьому були направлені на приховання справжньої волі та досягнення інших правових наслідків.

Разом з тим, на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним. Проте, позивачем відповідно до вимог статей 57, 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів, що ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_5 грошові кошти у рахунок продажу спірної квартири.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують.

Отже, оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А.О. Леванчук
Т.О. Писана
І.М. Фаловська