Номер провадження 2/754/3052/15
Справа №754/5647/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що у жовтні 2009 року відповідач позичив у нього грошові кошти у розмірі 30000, 00 доларів США, що підтверджується протоколом допиту потерпілого у рамках розгляду кримінальної справи. Грошові кошти, позичені у позивача, відповідач у подальшому передав ОСОБА_3 До цього часу грошові кошти відповідач не повернув. Станом на 16.04.2015 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 30000, 00 доларів США, що за курсом НБУ становить 653400, 00 грн., розмір 3 % річних становить 106667, 55 грн. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача грошові кошти у розмірі 760067, 55 грн. та судові витрати по справі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що відповідач ОСОБА_2 не позичав у ОСОБА_1 грошові кошти, а отримав їх для подальшої передачі ОСОБА_3, з яким мав укласти від свого імені договір позики на вказану суму, за що останній мав сплачувати відсотки, частину яких мав би і отримувати позивач. Представник вважає, що грошові кошти були передані позивачем за договором комісії, а не за договором позики. Також представник відповідача подав заяву про застосування до даних позовних вимог строку позовної давності, оскільки вважає, що позивач дізнався про порушення своїх прав наприкінці 2009 року, а звернувся до суду з позовом лише у 2015 році. На підставі викладеного представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, оглянувши матеріали кримінальної справи № 53-3428/10, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у жовтні 2009 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 30000, 00 доларів США без визначення відповідних умов щодо повернення коштів, строку їх повернення та підстав передачі цих коштів. При цьому ані Договір позики, ані інший договір на підтвердження передачі даних коштів та підстав для їх повернення сторонами у письмову вигляді укладено не було.

Вказані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та були доведені належними доказами, зокрема: пояснення сторін по справі, протоколами допиту ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в якості потерпілих, згідно з якими вони передали грошові кошти ОСОБА_2 за винагороду, яку повинні були отримати у подальшому. Але грошові кошти повернуто останнім не було.

Крім того, факт отримання у позивача грошових коштів у розмірі 30000, 00 доларів США, підтверджується також протоколом допиту в якості потерпілого ОСОБА_2 від 18.04.2010 року, який пояснив, що у жовтні 2009 року передав знайомому ОСОБА_3 у борг 100000, 00 доларів США, які йому добровільно передали ОСОБА_4 - 30000, 00 доларів США, ОСОБА_1 - 30000, 00 доларів США та ОСОБА_5 - 20000, 00 доларів США, а також Постановою про оголошення обвинуваченого ОСОБА_3 у розшук від 21.04.2010 року, з якої вбачається, що на початку жовтня 2009 року ОСОБА_3 шахрайським шляхом заволодів грошима у сумі 100000, 00 доларів США, що належать ОСОБА_2, та Постановою про відмову у порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ст. 190 КК України, від 17.07.2012 року.

При цьому доводи представника відповідача ОСОБА_2 про укладання між сторонами у жовтні 2009 року Договору комісії, згідно якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30000, 00 доларів США для передачі їх ОСОБА_3 на розвиток його підприємницької діяльності, та мав від цього грошову винагороду, судом до уваги не приймаються, оскільки вони спростовуються дослідженими судом доказами.

Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов"язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Договір комісії належить до договорів про надання послуг та опосередковує, як правило, відносини торгового посередництва, тобто, відносини по наданню торгівельних послуг.

Статтею 1012 ЦК України визначені умови договору комісії.

Так, договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії.

Комітент може бути зобов"язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами.

Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов"язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну. При цьому не можуть бути передбачені в договорі комісії речі, які не підлягають прийняттю на комісію згідно з нормативними актами України.

Таким чином, з наведеного можна зробити переконливий висновок про те, що Договір комісії між сторонами по справі не укладався, оскільки сторонами не було дотримано всіх істотних умов даного Договору, передбачених діючим законодавством.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів з відповідача, отриманих як позика, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - не залежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачем не надано суду жодного належного доказу щодо укладення між сторонами саме договору позики на суму 30000, 00 доларів США.

При цьому доводи позивача ґрунтуються на витягах з кримінальної справи, однак матеріалами кримінальної справи підтверджується лише факт передачі ОСОБА_2 грошових коштів, а не факт надання зазначених грошових коштів саме у позику.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з положень вказаних вище норм діючого законодавства, суд вважає, що позивачем належним чином не доведено, що між сторонами було укладено саме договір позики на суму 30000, 00 доларів США, доводи позивача не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а матеріали кримінальної справи не підтверджують факт отримання відповідачем коштів саме за договором позики.

Аналогічна позиція викладена у в ухвалі колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.05.2015 року у справі № 6-11646св15.

Що стосується заяви представника відповідача про застосування до даних позовних вимог строку позовної давності, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням того, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю та необґрунтованістю, підстав для застосування строку позовної давності немає.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки є недоведеними та не підтверджені належними доказами у справі, ґрунтуються лише на поясненнях самого позивача та свідків у кримінальній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. 1046, 1047 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Головуючий: