Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа - ОСОБА_3, про припинення договору поруки, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), третя особа - ОСОБА_4, про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16 жовтня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, за умовами якого останній надано кредит у розмірі 20 500 доларів США строком до 16 жовтня 2014 року зі сплатою 13 % річних та позичальником передано у заставу транспортний засіб марки «Nissan Note», державний номерний знак НОМЕР_1. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки. 16 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та позичальником укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 16 жовтня 2007 року, якою було змінено умови кредитування, зокрема, передбачено можливість подвійного збільшення розміру процентної ставки за умови настання певних обставин. Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконує зобов'язань за кредитним договором, позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 106 253 грн 82 коп.

У лютому 2014 року ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов, мотивуючи свої вимоги тим, що договір поруки, який укладено між ним та банком 16 жовтня 2007 року, є припиненим, оскільки банк не повідомив його, як поручителя, про зміну відсоткової ставки за кредитним договором, що призвело до збільшення обсягу кредитних зобов'язань.

У травні 2015 року ОСОБА_3 пред'явила зустрічний позов, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач в односторонньому порядку незаконно збільшив процентну ставку за кредитним договором. Посилаючись на наведене, просила суд визнати неправомірними дії банку щодо збільшення процентної ставки за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року та зобов'язати банк здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором, виходячи з процентної ставки у розмір 13 % річних.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 червня 2014 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 73 241 грн 05 коп. У задоволенні решти позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Припинено дію договору поруки від 16 жовтня 2007 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано протиправними дії ПАТ «Дельта Банк» щодо підвищення процентної ставки за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року. Зобов'язано ПАТ «Дельта Банк» здійснити перерахунок боргових зобов'язань за кредитним договором, виходячи із умов договору та додаткової угоди до нього. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 106 253 грн 82 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволені решти позову відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому не підлягають перегляду судом касаційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з того, що позивач не повідомив позичальника та поручителя про зміну розміру відсоткової ставки, а тому підлягає стягненню з ОСОБА_3 заборгованість з урахуванням попереднього розміру відсоткової ставки в сумі 73 241 грн 05 коп.

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи частково позов ПАТ «Дельта Банк», апеляційний суд виходив із доведеності позовних вимог в частині наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором з урахуванням зміненого розміру відсоткової ставки.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судами установлено, що 16 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній надано кредит у розмірі 20 500 доларів США строком до 16 жовтня 2014 року зі сплатою 13,00% річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно якого останній поручився відповідати солідарно з ОСОБА_3 перед банком за належне виконання зобов'язань за вище вказаним кредитним договором.

Згідно з п. 2.1 цього договору кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Крім того, 16 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 0.

Зазначеною угодою було змінено умови кредитування, зокрема, доповнено п. 5.2 кредитного договору новим абзацом, яким встановлено, що у випадках настання обставин: передбачених п. п. «а», «б» п. 5.2. договору - процентна ставка за користування кредитним коштами встановлюється у розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до п. 1.3.1 договору; передбачених п.п. «в» п. 5.2 договору - процентна ставка збільшується не більше ніж на 10% для кредитів у національній валюті та не більше ніж на 5% для кредитів в іноземній валюті, відповідно до розміру ставки, що діє відповідно до п. 1.3.1. договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що встановлений кредитним договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року, яким ЦК України було доповнено ст. 1056-1, набрав чинності з 09 січня 2009 року.

Згідно з п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Однією з таких підстав є підвищення облікової ставки Національного банку України та нестабільність курсової політики.

Статтею 627 ЦК Українипередбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 3 ст. 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У абз. 1 п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

У абз. 3, 4 п. 28 вказаної постанови пленуму ВССУ судам роз'яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Отже, підвищення процентної ставки в односторонньому порядку без повідомлення про це позичальника призведе до порушення п. 5.2 договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 16 жовтня 2007 року, із урахуванням додаткової угоди № 1, та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04 липня 2012 року № 6-58цс12.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечуючи проти первісного позову, ОСОБА_3 зазначала, що у порушення умов п. 5.2 кредитного договору та положень ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк в односторонньому порядку підвищив відсоткової ставку, не повідомивши її про це. З огляду на те, що при визначенні розміру заборгованості банком неправильно застосована відсоткова ставка 15%, а не 13%, як було визначено умовами договору, вважає, що наданий банком розрахунок заборгованості не відповідає дійсності. У зв'язку з тим, що останній платіж за кредитним договором був внесений нею 17 вересня 2010 року, а з позовом до суду банк звернувся в листопаді 2013 року, просила застосувати наслідки спливу позовної давності.

Проте, вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначене увагу не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України обставини справи з'ясував не повно, доводи та заперечення відповідачки за первісним позовом належним чином не перевірив; приймаючи до уваги наданий банком розрахунок заборгованості у розмірі 106 253 грн 82 коп., не з'ясував на підставі якої відсоткової ставки вони зроблені (15 % чи 13 %) та не врахував, що надані представником позивача в суді першої та апеляційної інстанцій розрахунки суперечать один одному з огляду на те, що розмір такої заборгованості при нарахуванні із застосуванням відсоткової ставки як 15 % так і 13 % становить однакову суму; не встановив, чи дотримані банком умови одностороннього збільшення відсоткової ставки, передбачені п. 5.2 кредитного договору та чи відповідають такі дії банку вимогам ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відхиляючи надані ОСОБА_3 докази щодо внесення нею останнього платежу за кредитом 17 вересня 2010 року та безпідставного збільшення банком відсоткової ставки, суд виходив з того, що доводи позичальника в цій частині спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема, кредитним та додатковим договорами та випискою по кредитному договору, згідно якої остання проплата коштів проведена 28 листопада 2018 року. При цьому суд не перевірив та не зазначив у рішенні, чи направлялось банком повідомлення позичальнику про підвищення відсоткової ставки за кредитом та якими доказами це підтверджується. Оскільки інформація, що міститься в банківській виписці про рух коштів по кредитному договору, заперечується стороною договору з наданням нею доказів внесення останнього чергового платежу по кредиту (квитанція), суду для спростування чи підтвердження таких доводів позичальника необхідно було витребувати з банку відповідні первинні касові документи (платіжні доручення, квитанції тощо), на підставі яких позичальником були здійснені чергові платежі та сформована виписка по кредиту. З'ясування зазначених обставин має істотне значення для вирішення справи, зокрема, для визначення дійсного розміру заборгованості та встановлення дати припинення чергових платежів по кредиту.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін