№ провадження 2/646/2456/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.12.2015 року м. Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова

в складі головуючого - судді Шелест І.М.

за участю секретаря - Агаркової Ю.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на будинок у порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовом до Харківської міської ради, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок літер «А-1» житловою площею 41,8 кв.м, загальною площею 64,8 кв.м, сарай (Б), льох (В), вбиральню (Г), душ (Д), літню кухню (Е), огорожу 1,2,4, колодязь 3 що знаходяться в м. Харкові по вулиці Вешенській № 64-б, в порядку спадкування після смерті її батька. Посилається на те, що відсутність реєстрації права власності на будинок № 64-б по вул. Вешенській в м.Харкові за її батьком перешкоджає їй оформленню спадкових прав у нотаріальному порядку.

У судове засідання, представник Харківської міської ради не зявився. Про час розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав до суду письмове пояснення в якому просив вирішити справу згідно чинного законодавства та розглядати справу за його відсутності.

Позивач та її представник повністю підтримали позовні вимоги та надали пояснення, щодо викладених у позові обставин.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, подав письмові пояснення, в яких просив прийняти законне та обґрунтоване рішення на підставі наявних у справі матеріалів, справу розглянути без участі представника Харківської міської ради.

Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що будинок по вул. Вешенській, № 64-б в м.Харкові, був збудований батьком позивача, ОСОБА_3 у 1964 році на земельній ділянці, яка на підставі договору від 24 червня 1958 року була надана йому у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, згідно рішення виконкому Харківської районної ради депутатів від 8 березня 1958 року та прийнятий в експлуатацію 24 травня 1964 року згідно акту державної комісії про прийняття індивідуального домоволодіння (а.с. 23-31).

06.09.2004 року ОСОБА_3 помер, актовий запис № 8096 зроблено у свідоцтві про смерть виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 4 Харківського обласного управління юстиці (а.с. 6).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 27.10.2015 року, Першою Харківською державною нотаріальною конторою у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено (а.с. 10).

Позивач є єдиним спадкоємцем після смерті свого батька, що підтверджується свідоцтвом про народження від та свідоцтвом про укладення шлюбу від 01 вересня 1987 року (а.с.8).

Після смерті батька позивач прийняла спадщину фактично, так як постійно проживала у вказаному домоволодінні, окрім того у встановлений законом строк звернулася з відповідною заявою до 1-ї ХДНК та отримала витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі заведення спадкової справи.

Інші особи з заявою поро прийняття спадщини, згідно довідки 1-ї ХДНК від 2015 не зверталися.

Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації , передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Отже, право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

У 1964 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності житловий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Таким чином, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки , споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином ОСОБА_3 у 1964 році житлового будинку він набув статусу власника цього житлового будинку (а.с. 32-33).

Згідно положень ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є його визнання.

Відповідно ст.ст. 1222, 1223, ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують спадкоємці почергово в порядку, визначеному у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 16 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 316, ст. 397, ст. 398 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання за ним права власності на нерухоме майно, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Таким чином, за позивачем може бути визнано право власності на будинок, що знаходиться в м. Харкові по вулиці Вешенській № 64-б в порядку спадкування за законом.

На підставі викладеного, відповідно Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», постанови Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», керуючись, ст.ст. 11, 12, 15, 16, 1222, 1223, 1266, 1268, 1270 ЦК України , ст. ст. 3, 4, 5, 11, 10, 11, 57, 58, 60, 79, 84, 88, 209, 212, 214-216, 218, 222, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, право власності на житловий будинок літ. «А-1» житловою площею 41,8 кв.м, загальною площею 64,8 кв.м, сарай (Б), льох (В), вбиральню (Г), душ (Д), літню кухню (Е) , огорожу 1,2,4, колодязь 3, що знаходяться в м. Харкові по вулиці Вешенській № 64-б в порядку спадкування за законом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається до апеляційному суду Харківської області через Червонозаводський районний суд м. Харкова.

Суддя І.М. Шелест