У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Наталія Василівна, про визнання частково недійсним договору іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 2 жовтня 2007 укладено договір іпотеки між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_8 за кредитним договором від 2 жовтня 2007 року. Цього ж дня договір посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н.В. та накладено заборону на відчуження домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, до припинення чи розірвання договору іпотеки. Позивач зазначав, що будинок був придбаний ОСОБА_5 до шлюбу з ним, проте за час шлюбу він частково реконструйований, добудований, отже, майно збільшилось у своїй вартості і частково є спільним майном подружжя. Вважав, що сторонами при укладенні іпотечного договору не дотримано вимог, передбачених СК України, ст. ст. 203, 215 ЦК України, зміст правочину суперечить вимогам Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки предметом іпотеки стало нерухоме майно, що є самочинним будівництвом та частково є спільним майном подружжя, а він згоди на передачу майна в іпотеку не надавав.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати частково недійсним договір іпотеки від 2 жовтня 2007 року.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що позивач не є ні власником, ні співвласником переданого в іпотеку майна, тому укладенням спірного договору не порушуються його права.

При цьому суди вірно виходили з того, що переданий в іпотеку будинок набуто іпотекодавцем до шлюбу, частина будинку є незавершеним будівництвом, проте це не є перешкодою для передачі майна в іпотеку. Крім того, преюдиційним рішенням суду позивачу відмовлено в позові про визнання частини житлового будинку (прибудови) спільним майном подружжя.

Разом з тим позивач не довів своїх позовних вимог, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Ураховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
Б.І. Гулько С.Ф. Хопта