Справа № 522/2587/14-ц
Провадження № 2/522/2747/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді: Шенцевої О.П.

за участю секретаря: Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» про визнання недійсним пункту договору, встановлення розміру неустойки, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання визначення доходу додаткового блага, отриманого ОСОБА_1 у третьому кварталі 2013 року внаслідок анулювання заборгованості Акціонерним товариством (ПАТ) «Райффайзен Банк «Аваль» в частині включення пені в розмірі анульованої (прощеної) заборгованості незаконним та противоправним.

Під час судового розгляду, позивач: ОСОБА_1, надав заяву про уточнення (зміну) предмету позову, в порядку ст. ст. 27,31 Цивільного процесуального кодексу України, в якій просить суд визнати недійсним пункт 1.1 Договору про припинення зобовязань від 12 вересня 2013 року в частині неправомірно нарахованої пені в сумі 892 925, 05 грн. та визнати за ОСОБА_1 законно та справедливо нараховану пеню в розмірі 150 731, 40 грн. яка є прощеною за Договором про припинення зобовязань від 12 вересня 2013 року.

У відповідній заяві позивач посилається на те, що 12 вересня 2013 року між ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір про припинення зобовязань за кредитним договором № 014/0074/74/71351 від 12 березня 2007 року, за яким, усі зобовязання, які були між ОСОБА_1 та ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», слід вважати припиненими, що стосується основної заборгованості та штрафних санкцій.

Також позивач посилається, що 23.12.2010 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено заочне рішення за позовом ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 460 411, 64 грн., яким задоволено позовні вимоги ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» в повному обсязі, а саме: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» 460 411, 64 грн., з яких сума пені складала 19 682 грн. 40 коп., таким чином позивач посилається що сума штрафних санкцій у вигляді пені, фактично нарахована.

Також посилається на той факт, що відповідно до п. 5 ч. 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», максимальний розмір пені, який мав право нарахувати банк ПАТ «ОСОБА_2 банк «Аваль», становить 150 731 грн. 40 коп., відповідна сума складає саме 50% від суми заборгованості, яка була погашена боржником, а саме 301 462 грн. 79 коп.

Представник позивача у судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримав, та в усному порядку пояснив, що не законним з боку ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль», було нарахування пені (штрафних санкцій), в продовж дії кредитного договору а саме з 2007року по 2013рік, посилається на той факт, що в рішенні Приморського районного суду м. Одеси, була зафіксована сума заборгованості та пені, тобто нарахування пені з боку ПАТ «Райффазен банк» «Аваль», повинна була з 2010року по 2011рік, а згідно чинного законодавства повинна нараховуватись, тільки 6 місяців, а саме з 23 грудня 2010року до 23 червня 2011року, в порядку вимог Цивільного кодексу України та ст. 232 Господарського кодексу України.

Представник ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль», заперечував проти змінених позовних вимог, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд встановив, що 12 вересня 2013 року між ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір про припинення зобовязань за кредитним договором № 014/0074/74/71351 від 12 березня 2007 року.

Відповідно до пункту 1.1. розділу 3 відповідного договору про припинення зобовязань за кредитним договором № 014/0074/74/71351 від 12 березня 2007року, вбачається, що сторони визнають і підтверджують, що розмір непогашення позичальником заборгованості за кредитним договором станом на день укладення цього договору складає 37 715,85 дол. США, що еквівалентно 301 462 грн. гривень по офіційному курсу НБУ на дату укладення цього Договору, в тому числі:

та розрахована пеня за порушення строків повернення заборгованості за кредитним договором складає 892 925 грн. 05 коп.

Згідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами Цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісності та розумність. Вимоги справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражаються у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо.

При цьому справедливість тлумачиться як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Також, відповідно до ст. 236 Цивільний кодекс України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Згідно ч.І ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є не додержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. З ст. 215 Цивільний кодекс України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути з и знаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюванний правочин). (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Договір про припинення зобовязань за кредитним договором № 014/0074/74/71351 від 12 березня 2007 року, був підписаний без розяснення стороні (позивачу) договору наслідків нарахування пені, а також наслідків прощення боргу у вигляді суми нарахованої пені, а саме що відповідна сума згідно вимог Податкового кодексу України (які діяли на той період часу), розраховується як сума доходу, що відповідно вимог позивач повинен сплатити податок на дохід у вигляді 15 відсотків від суми доходу, тобто не були розясненні наслідки підписання та виконання відповідного договору у даній частині.

Крім того, суд вважає обґрунтованим посилання позивача, щодо не обґрунтованості нарахування суми пені у розмірі 892 925, 05 грн., яка фактично перевищую основної заборгованості.

Відповідно до п.п. 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.5, ч.3, ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є зокрема встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором;

Згідно з п. 3.2 Рішення Конституційного суду України по справі № 1-12/2013: Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

виходячи з викладеного вище, слід зробити висновок, що розмір пені, який був нарахований ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» за договором про припинення зобов`язань, є непропорційно великим, та суперечать принципу добросовісності наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) - ч. З ст. 215 ЦК України.

З огляду на наведене суд приходить до переконання про під ставність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання під пункт 3 пункту 1.1 Договору від 12 вересня 2013 року про припинення зобовязань за кредитним договором № 014/0074/74/71351 від «12» березня 2007 року, в частині неправомірно нарахованої пені в сумі 892 925, 05 грн. незаконним та як наслідок недійсним.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 215, 525, 526 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 79, 84, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати під пункт 3 пункту 1.1 Договору від «12» вересня 2013 року про припинення зобовязань за кредитним договором № 014/0074/74/71351 від «12» березня 2007 року, в частині неправомірно нарахованої пені в сумі 892 925, 05 грн. недійсним.

В іншій частині позивних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя

09.07.2015