Справа № 158/610/15-ц
Провадження № 2/0158/263/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2015 року Ківерцівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді - Костюкевича О.К.

секретаря - Хмілевської І.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ківерці цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, про надання дозволу на виготовлення малолітній дитині проїзного документа дитини для виїзду за кордон без згоди батька та надання дозволу на виїзд з України малолітньої дитини разом з матірю або бабусею до ОСОБА_6 без згоди та супроводу батька та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання малолітньої дитини, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору служба у справах дітей Луцької міської ради, служба у справах дітей Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем було розірвано шлюб за рішенням суду, на підставі якого вона отримала свідоцтво про розірвання шлюбу 22.01.2011 року. За усною домовленість між сторонами син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишився проживати разом із нею. На даний час дитина відвідує дитячий садочок та зареєстроване місце проживання у належній їй квартирі, що у м Луцьку АДРЕСА_1, сама несе усі витрати, повязані з утриманням сина. З 2009 року відповідач не бере участі у вихованні та утриманні сина, у нього наявна істотна заборгованість по сплаті аліментів. 24.02.2015 року вона уклала шлюб із громадянином ОСОБА_6 ОСОБА_8, а тому має намір виїхати на постійне місце проживання до чоловіка та забрати із собою сина. Вважає, що за кордоном для дитини більше перспектив отримати достойну освіту та жити в гарних умовах. Добровільно відповідач згоди на виїзд сина за кордон не надає без пояснення будь-яких причин.

Просить надати дозвіл на виготовлення малолітньому ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, проїзного документу дитини для виїзду за кордон без згоди батька ОСОБА_2 та надати дозвіл на виїзд з України ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матірю ОСОБА_5 або в супроводі бабусі ОСОБА_9, на постійне місце проживання до ОСОБА_6 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2.

В ході судового розгляду позивачем ОСОБА_5 було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить надати дозвіл на виготовлення малолітньому ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, проїзного документу дитини для виїзду за кордон без згоди батька ОСОБА_2 та надати дозвіл на виїзд з України ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матірю ОСОБА_5 або в супроводі бабусі ОСОБА_9, до ОСОБА_6 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до досягнення дитиною 16 років.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_5 про визначення місця проживання малолітньої дитини, яка була ухвалою суду обєднана в одне провадження із первісним позовом. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначає, що з ОСОБА_5 він проживає у фактичних шлюбних відносинах з 2004 року, які тривали до кінця 2014 року. У ОСОБА_5 є також син від першого шлюбу, якого позивач за зустрічним позовом вважає за власного сина та виховує обох дітей. Шлюб між ними справді було розірвано у 2011 році, проте це було лише формально для оформлення інших документів, вони й надалі проживали разом. За час сумісного проживання ними була придбана квартира у м. Луцьку, де на даний час проживає його колишня дружина та син. З моменту народження і по даний час він постійно займається утриманням та вихованням сина як власного, так і сина ОСОБА_5 від першого шлюбу, про наявність рішення про стягнення з нього аліментів на утримання дитини, на заборгованість за яким посилається дружина, йому не було відомо, а тому і про заборгованість він нічого не знає. Вважає свою колишню дружину схильною до неадекватних дій, як таку, що має певні психічні відхилення, палить, а тому вважає, що малолітній син повинен проживати з ним. Крім того вважає укладений ОСОБА_5 шлюб з громадянином ОСОБА_6 фіктивним із метою набуття підстав для оформлення посвідки на постійне проживання в ОСОБА_6.

Відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 було подано заперечення на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнає та просить в задоволенні позову просить відмовити, оскільки він як батько дитини не заперечує щодо виїзду сина за кордон на відпочинок та лікування, за умови надання йому інформації про місце та термін перебування за кордоном. Крім того, відсутні будь-які підстави для надання такого дозволу до досягнення дитиною 16 річного віку. Позивачем не надано будь-яких доказів, що у ОСОБА_6 для дитини створені умови для повноцінного забезпечення її життя, виховання та розвитку, не надано доказів того, що позивачу також надано дозвіл на виїзд за кордон, а саме до ОСОБА_6 та того, що теперішній її чоловік працює, має постійний самостійний дохід, забезпечений житлом та взагалі дав згоду на утримання малолітньої дитини.

Позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним ОСОБА_5 було подано заперечення на зустрічний позов, відповідно до якого просить у задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі, оскільки вона розлучилась із ОСОБА_2 у звязку з тим, що останній бив її. Увесь цей час, на відміну від ОСОБА_2, вона працювала, а тому частину зароблених коштів витрачала як на дітей, так і на чоловіка ОСОБА_2 Відповідача за первісним позовом та позивач за зустрічним не приділяв будь-якої уваги як її сину від першого шлюбу, так і їх спільному сину, вона жодним чином не перешкоджала їх зустрічам, навіть просила більше уваги приділяти дитині.

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним ОСОБА_5 ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги згідно заяви про уточнення позовних вимог підтримав у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві та стосовно заявленого зустрічного позову заперечував з підстав, наведених у запереченні на позовну заяву.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували з підстав, наведених у запереченні на позовну заяву, та заявлені у зустрічному позові позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві, просили їх задоволити в повному обсязі.

Представник третьої особи служби у справах дітей Луцької міської ради Волинської області ОСОБА_10 судовому засіданні підтримав первісний позову та просив його задоволити та у задоволенні зустрічного позову відмовити, оскільки службою проведено обстеження умов проживання малолітньої дитини за місцем проживання дитини з матірю, відбулось спілкування із дитиною, на підстав яких службою було надано висновок про доцільність проживання дитини із матірю. До того ж, не заперечують щодо задовлення первісних позовних вимог ОСОБА_11 щодо виготовлення проїзних документів, а також виїзду малолітнього ОСОБА_7 за кордон без дозволу батька.

Представник третьої особи служби у справах дітей Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області ОСОБА_12 в судовому засіданні визнала та підтримала заявлені ОСОБА_5 позовні вимоги, щодо зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із ним, то в його задоволенні просить відмовити.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до висновку, що в задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що батьками малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_5, згідно свідоцтва про народження серії 1-ЕГ № 097437 від 05.05.2009 року (а.с. 8).

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано 22.01.2011 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-ЕГ № 031357 від 22.01.2011 року (а.с. 9).

Малолітній ОСОБА_7 зареєстрований та проживає разом із матірю у квартирі № 88, що у м. Луцьку по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 4 (а.с. 11-14) з моменту розірвання шлюбу, що не заперечується сторонами по справі.

24.02.2015 року ОСОБА_5 уклала шлюб із громадянином держави ОСОБА_6 ОСОБА_8 (а.с. 19), останній володіє бізнесом «ОСОБА_13 Проекти» (а.с. 46), знімає квартиру, в якій проживає (а.с. 47-48), має транспортний засіб.

ОСОБА_2 з 24.03.2015 року прийнятий на роботу на посаду коменданта у Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСВІТА-ПЛЮС» (а.с. 112)

Заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів н утримання малолітнього ОСОБА_7 станом на 01.03.2015 року становить 18367 грн. 74 коп. (а.с. 10).

За приписами ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Право фізичної особи на свободу пересування закріплене також у нормі ч. 1 ст. 313 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" врегульовано порядок здійснення громадянами України права на виїзд з України та в'їзд в Україну, порядок оформлення документів за зарубіжних поїздок.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» унормовано, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 150 СК України установлено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції).

Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків

З аналізу ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" вбачається, що даною нормою передбачено можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на одноразовий виїзд за кордон особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Таким чином, суд не вправі надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон до досягнення нею певного віку без згоди батька, який не позбавлений батьківських прав (дозвіл на постійні виїзди за кордон). Крім того, надання такого дозволу в порушення вимог ст.ст.153, 157 Сімейного кодексу України фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею.

Судове рішення про надання дозволу на виїзд за межі України у супроводі одного з батьків повинно містити зазначення терміну вивезення дитини за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька, оскільки без зазначення таких відомостей та надання за рішенням суду дозволу на тимчасові виїзди дитини за кордон без згоди батька до повноліття дитини, суперечить вищезазначеним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Крім того, стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як випливає з Рішення Європейського суду з прав людини «Справа «Савіни проти України»» від 18 грудня 2008 року, право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи зі змісту позовних вимог ОСОБА_5, вона просить суд надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в ОСОБА_6 в супроводі матері або бабусі без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, тобто без зазначення часового проміжку перебування дитини у відповідній державі, що суперечить нормам ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України.

Цим самим, батько дитини, відповідач по справі за первісним позовом, фактично буде позбавлений можливості бути поряд з дитиною і приймати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, що грубо порушить вимоги вищезазначених законодавчих норм, а тому в задоволенні позову ОСОБА_5 слід відмовити.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_14 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_7, 23.04.2009 року, з батьком, то в його задоволенні також слід відмовити.

Згідно ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Так, позивачем до позовної заяви додано рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 330-2 від 03.06.2015 року «Про затвердження висновку служби у справах дітей про визначення місця проживання дитини» затверджено висновок служби у справах дітей про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання його матері ОСОБА_5 та додано відповідний висновок (а.с. 100-101).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

В судовому засіданні з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип не встановлено передбачених ч. 2 ст. 161 СК України чи будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини з її матір'ю. Судом встановлено, що позивачка тривалий час належнии чином виконувала батьківські обов'язки, займалась його вихованням, навчанням, матеріальним утриманням, турбувалась про його розвиток та здоров'я, створила належні умови для проживання дитини, забезпечена житлом, не страждає на алкогольну чи наркотичну залежність, не притягувалась до відповідальності. Постановляючи рішення про визначення місця проживання з матір'ю суд виходить з того, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 брав значно меншу участь в утриманні дитини, не сплачував аліментів на утримання дитини, у віці малолітнього ОСОБА_2, який не досяг десятирічного віку, йому вкрай необхідна материнська турбота, з моменту народження позивачка опікувалась дитиною, що являється звичним для дитини, позбавлення материнської турботи негативно впливає на психологічний стан дитини, тому суд погоджується з висновком органу опіки і піклування щодо відповідності інтересам дитини визначення місця проживання з матір'ю.

Що стосується посилання відповідача та його представника на те, що відмова у задоволенні зустрічного позову призведе до порушення інтересів відповідача, суд виходить з того, що при вирішенні даного позову суд насамперед виходить з інтересів дитини.Ураховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч.7 і 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватись в першу чергу максимальним забезпеченням її інтересів.

Разом з тим, визначення місця проживання дитини з одним з батьків не є обмеженням іншого з батьків у спілкуванні з дитиною та участі у вихованні дитини, оскільки законом передбачено рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини незалежно від того, з ким з батьків проживає дитина. В судовому засіданні не встановлено, що позивачка за первісним позовом ОСОБА_5 має намір створювати відповідачу перешкоди у спілкуванні з дитиною, висловлює розуміння необхідності для повноцінного розвитку дитини також батьківського піклування та спілкування з батьком. У випадку виникнення спору з даного питання відповідач вправі звернутись до органу опіки, суду для визначення способу участі у спілкуванні та вихованні.

Крім того, суд враховує, що в період тривалого проживання дитини з матір'ю після припинення сімейних стосунків позивачка не створювала перешкод у спілкуванні малолітнього з батьком, що в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_15 В той же час в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження покази свідка ОСОБА_16 про те, що ОСОБА_5 не дозволяла побачення батька із малолітнім сином, оскільки вона не була безпосереднім очевидцем, про даний факт їй відомо зі слів ОСОБА_2

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

При цьому, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо рости під опікою і відповідальністю своїх батьків в атмосфері любові та моральної матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Таким чином, вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, судам необхідно було з'ясувати наявність/відсутність виняткових обставин на підставі яких можна було б розлучити дитину з матір'ю.

Враховуючи інтереси малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, права та обовязки обох батьків у вихованні дитини, суд приходить до висновку, що в задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 213-215 ЦПК України, ст. ст. 141, 150, 153-154, 157, 161 СК України, ст. 15, 16,313 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, про надання дозволу на виготовлення малолітній дитині проїзного документа дитини для виїзду за кордон без згоди батька та надання дозволу на виїзд з України малолітньої дитини разом з матірю або бабусею до ОСОБА_6 без згоди та супроводу батька - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Ківерцівський районний суд до апеляційного суду у Волинській області протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб які були відсутні під час проголошення рішення, з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Ківерцівського районного суду ОСОБА_17