Справа 206/2230/15-ц
Провадження 2/206/758/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" серпня 2015 р. Самарський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Гуртовий В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м.Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, про стягнення заборгованості,

встановив:

05 травня 2015 року представник ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 07 березня 2008 року між ним та відповідачем був укладений договір № б/н, згідно з яким позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 7000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк має право в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Відповідач зобовязався своєчасно повертати кредит, відповідно до умов договору та умов кредитування.

Дотепер відповідач свої обовязки не виконав, що стало причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість, яка утворилася станом на 28.02.2015р. в сумі 15019,12 гривень, яка складається з заборгованості за сумою кредиту 7085,96 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом 5815,81 гривень, заборгованість за пенею та комісією - 925,96 гривень, штрафи, відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 гривень (фіксована частина) та 691,39 гривень (процентна складова) та судові витрати (а.с.1-2).

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові та просив їх задовольнити. Зазначив, що відповідачем особисто підписана заява про надання банківських послуг. Відповідач користувався карткою. Стягнення одночасно пені та штрафів не суперечить вимогам ЦК України.

15.06.2015 року представник позивача ОСОБА_2 надав письмові пояснення, в яких зазначає, що заперечення відповідача щодо не укладення кредитного договору в письмовій формі, необґрунтованість розрахунку заборгованості, застосування подвійної відповідальності є необґрунтованими. Обґрунтованість розрахунку підтверджується випискою по рахунку. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК, договір вважається вчиненою у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилахкористування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином, між Банком та Позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов'язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заяви, Умови, Правила та Тарифи, з якими Позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в Заяві.Таким чином, кредитний договір складають в своїй сукупності анкета-заява, підписана відповідачем, Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, копії яких додані до позовної заяви. Статтею 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Одночасне стягнення штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки відповідно до статті 549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ЦК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.Таким чином, штраф і пеня є окремими видами неустойки. Штраф застосовується за порушення виконання зобов'язання, а пеня - за несвоєчасність виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.Штраф і пеня не є взаємовиключними видами неустойки. Крім того, Цивільний кодекс України не містить обмежень і заборон на одночасне застосування стороною за договором до винної сторони таких штрафних санкцій як штраф і пеня. Враховуючи викладене, принцип свободи договору, дає право Банку передбачати в кредитних договорах відповідальність позичальника за невиконання або неналежне виконання зобов'язання - у вигляді штрафу, і за несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання - у вигляді пені.Застосування банком в кредитному договорі та штрафу, та пені як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності. Підсумовуючи вищевикладене, передбачивши зазначені види неустойки в кредитному договорі, сторони не порушили вимоги статті 61 Конституції України. А тому стягнення на користь позивача з відповідача штрафа поряд із пенею є правомірним (а.с.36-39).

Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив відмовити у задоволенні позову. Пояснив, що отримував кредитну картку у сумі 7000,00грн. У 2012р. повернув кошти на картку і більше нею не користувався. Потім він отримав нову картку. Хто нею користувався не знає. Він має три картки ПАТ КБ "ПриватБанк". У Магдалинівці та Котівці буває.

Також, надав до суду письмові заперечення проти позову, які обґрунтовує тим, що 07.03.2008 року ним було підписано заяву про відкриття рахунку та отримання банківських послуг у вигляді отримання кредитної картки із встановленим кредитним лімітом у 7000,00 грн. Позивач зазначає, що відповідач начебто підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг" складає між сторонами Договір, підписання якого є прямою і безумовною згодою відповідача щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого позивачем.

Звертає увагу на те, що позивач надав до суду "Умови та правила надання банківських послуг", які ним не підписані, як це вимагає п. 3.3. Умов. Так як підписання заяви відбулося ще в 2008 році, то він заперечує, що саме з цими Умовами і саме в цій редакції його було ознайомлено. За таких обставин, вважає, що ці Умови носять односторонній публічний характер, та не мають жодного відношення до справи, оскільки підписана ним заява також у своєму змісті не містить умови про те, що при її підписанні сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, а тому, вказані Умови не можуть бути доказами в розумінні ст. 57-61 ЦПК України, оскільки не містять будь-якого належного підтвердження того факту, що умови та правила саме в цій редакції діяли на момент виникнення спірних правовідносин між ним та позивачем або становлять собою договір приєднання у розумінні ст. 634 ЦК України. Відтак, "Умови та правила надання банківських послуг" є нікчемними та такими, що суперечать чинному законодавству України, отже не можуть братися до уваги, а тому при визначенні умов, під які надавався кредитний ліміт, можна брати лише анкетні дані та його заявку на одержання кредитної картки. З огляду на те, що інші умови та правила не врегульовані вказаною заявкою, вважає, що при вирішенні справи по суті слід використовувати загальні положення цивільного законодавства. Оскільки доказів надання кредиту, якими можуть бути квитанції, видаткові та меморіальні ордери відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», позивачем не надано, розрахунок боргу також є необґрунтованим.

Штраф та пеня є різновидами неустойки, тобто одного і того ж самого виду юридичної відповідальності, до якої позивач намагається притягнути відповідача, що прямо суперечить ст. 61 Конституції України. Таким чином, наданий позивачем розрахунок заборгованості необґрунтований жодними належними та допустимими доказами, містить намагання стягнути з нього безпідставні борги та притягнути відповідача до одного виду юридичної відповідальності за одне й те ж саме правопорушення. Крім того, надана позивачем довідка про рух коштів по картковому рахунку та розрахунок заборгованості не відповідають вимогам належності та допустимості доказів (а.с.28-29, 84-85).

Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовну заяву необхідно задовольнити частково з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні.

В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори й інші правочини.

Згідно ст. 1050 та ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Суд в судовому засіданні встановив, що 07 березня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір № б/н, згідно з яким позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 7000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с.7).

На підставі цієї заяви, 07 березня 2008 року, було відкрито рахунок та оформлено кредитну картку № 360980, про що свідчить відмітка в заяві клієнта в розділі «Відмітки банку» (а.с.7).

Датою укладення між сторонами договору є дата відкриття рахунку, тобто 07 березня 2008 року.

В заяві зазначено, що позичальник ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг.

Заява клієнта підписана відповідачем, що не заперечувалося сторонами.

Відповідно до п. 3.2, п. 3.3 Умов та правил надання банківських послуг, клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, клієнт дає банку право в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Підписання договору є згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Відповідач фактично скористався лімітом кредитування, про що свідчить виписка з особового рахунку клієнта та розрахунок суми заборгованості.

Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, клієнт зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, відсоткам за його використання, перевитраті платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

У відповідності до п. 4.6 Умов та правил надання банківських послуг, клієнт доручає банку здійснити списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах суми, підлягаючих сплаті банку за даним договором, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у разі настання строків платежів за іншими договорами клієнта в межах, встановлених цими договорами, в межах платіжного ліміту картрахунку.

У встановлені договором строки, позивач зобовязання не виконав, у звязку з чим станом на 28.02.2015 року, згідно розрахунку позивача та виписки по рахунку, утворилася заборгованість в сумі 15019,12 гривень, яка складається з заборгованості за сумою кредиту 7085,96 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом 5815,81 гривень, заборгованість за пенею та комісією - 925,96 гривень, штрафи, відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 гривень (фіксована частина) та 691,39 гривень (процентна складова) (а.с.3-6, 69-78, 79-83).

Пунктом п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, передбачена відповідальність відповідача за порушення клієнтом строків платежів, на підставі чого позивачем був нарахований штраф за несвоєчасне повернення кредиту та сплату процентів, відповідно до наданого розрахунку заборгованості.

В своїх запереченнях ОСОБА_1 жодним чином не спростовує факт наявності в нього заборгованості за кредитом, її суму, не надає суду будь-яких доказів, які б підтверджували факт повного чи часткового виконання ним своїх зобовязань по договору.

Контекст його заперечень не направлений на спростування доказів, висвітлення їх невідповідності фактичним обставинам справа, а ґрунтується лишень на процесуальному аспекті, з чим суд не погоджується, оскільки вважає, що приведені позивачем докази є належними та допустимими.

Приведений позивачем розрахунок заборгованості по кредитному договору відповідає саме наявним фактичним обставинам та матеріалам справи, а саме довідці про рух коштів на рахунку, підстав вважати його неналежним не вбачається, жодних спростувань його правомірності не приведено. Заперечення відповідача з того приводу, що він нібіто не користувався кредитною карткою після погашення заборгованості у 2012 році, суд не бере до уваги, оскільки згідно довідки про рух коштів докладно описана кожна операція з розрахунків, в тому числі зняття готівкових коштів, так і внесення коштів на рахунок, дата, місце та обсяг кожної операції. Місця та дати їх вчинення не спростовують можливості здійснення саме відповідачем.

Дані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до положень ст.ст. 509, 526, 530 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обовязку. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обовязок кредитодавця надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязаний повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається в письмовій формі.

За змістом ст. ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

В силу ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Даючи правову оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд доходить висновку, що в дійсності у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по сплаті кредиту, відповідач не виконав прийняті на себе відповідно до договору зобовязання, що і послугувало підставою для звернення позивача до суду із цим позовом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 особисто підписував кредитний договір, а також отримував кредитну картку, що свідчить про те, що кредитний договір було укладено і зі сторони позивача належним чином виконано його умови.

Наразі кредитний договір відповідачем не оскаржується, судовим порядком останній не просить визнати його недійним, нікчемність цього договору матеріалами справи не підтверджена, а тому він має законну силу і сторони повязані взаємними правами та обовязками щодо його виконання, а отже в нього виникли зобовязання перед позивачем з їх повернення в розумінні ст. 11, 14 та 1054 ЦК України.

Заперечення відповідача щодо недопустимості доказів та відсутності належних підтверджень користування ним грошовими коштами суд не бере до уваги, оскільки такі правовідносини регулюються не Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а Законом України «Про банки і банківську діяльність». Так, відповідно до ст. 51 Закону безготівкові розрахунки проводяться на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

Банки в Україні можуть використовувати як платіжні інструменти платіжні доручення, платіжні вимоги, вимоги-доручення, векселі, чеки, банківські платіжні картки та інші дебетові і кредитові платіжні інструменти, що застосовуються у міжнародній банківській практиці.

Отже використання платіжної картки при грошових розрахунках та одержанні готівкових коштів у банкоматах, передбачено вищевказаною законодавчою нормою, не потребує додаткового письмового підтвердження окремими письмовими доказами, оскільки операції зафіксовані за допомогою відповідного платіжного інструмента.

Разом з тим, позивач зокрема просить суд стягнути із відповідача 500,00грн. та 691,39грн. в якості штрафів за неналежне виконання зобовязання, заявляючи при цьому вимоги і про стягнення пені.

Змістом ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Оскільки штраф і пеня є видами неустойки, а тому їх одночасне застосування є подвійним притягненням до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, що суперечить ч. 1 ст. 61 Конституції України.

У звязку з такими обставинами, вимоги позивача в частині стягнення штрафів задоволенню не підлягають, цього висновку також дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові по справі № 6-47цс12 від 31.10.12.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Розглядаючи позови в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Крім того, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути сплачений судовий збір на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 526, 527, 530, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 48, 10, 11, 18, 5760, 88, 208, 209, 212215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (і.н.) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за письмовим договором (заявою) від 01.03.2008 року, яка утворилася станом на 28.02.2015 року в розмірі 13827,73 грн., і складається із: 7085,96 грн. заборгованість за кредитом, 5815,81 грн. заборгованість за відсотками, 925,96 заборговвність за пенею та комісією, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 243,60 грн., а загалом 14071 (чотирнадцять тисяч сімдесят одну) грн. 33 коп.

У задоволенні позовних вимог про стягнення 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 691,39 грн. штраф (процентна складова), відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков