АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/9507/2015 Головуючий в 1 інстанції - Юзькова О.М.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі Гарматюк О.Д..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Фідобанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що під час укладання кредитного договору банком не було дотримано положення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» - не повідомлено в письмовій формі про кредитні умови. Крім того, складений банком договір не відповідає вимогам ст. 627 ЦК України, оскільки передбачає у фінансової установі лише права, а у позичальника відповідальність за порушення вимог договору, що свідчить про відсутність добросовісності та наявний істотний дисбаланс договірних прав. Також, як свідчать умови договору, в разі погіршення фінансового становища кредитора, позичальника, коливання курсу валют всі ризики буде нести позичальник. Таким чином, умови кредитного договору є несправедливими, сам договір є недійсним у зв'язку із недотриманням в момент його укладання положень ст.ст. 11,18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В скарзі вказував на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права та при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи . Судом не було з'ясовано своєчасність та достовірність інформації про послугу, що є предметом договору, а також чи мав змогу позивач належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Також не було з'ясовано виконання переддоговірної роботи з позичальником, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року. Зазначає, що в мотивувальній частині рішення суду , останній зробив висновок, що спірний кредитний договір відповідає вимогам ст. 627 ЦК України, але при цьому суд не застосував закон, який регулює відносини за договором про надання споживчого кредиту. Вважає, що умови спірного договору є несправедливими, тому, що всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримала.

Представник відповідача доводи скарги заперечував.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, яз яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справ та встановлено судом, 15 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» було укладено кредитний договір №014/0305/2/10318.

Суд встановив, що вказаний договір відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», позивач був ознайомлений при укладенні договору з сукупною вартістю кредиту, а також з можливими ризиками, в разі коливання курсу валют. Також судом встановлено, що відсутні підстави вважати, що договір укладено з істотним дисбалансом прав та інтересів сторін договору, та що він містить несправедливі умови.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду про недоведеність заявлених позивачем підстав позову про недійсність правочину відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи скарги про не повне встановлення обставин справи в частині не вчинення відповідачем дій передбачених ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів, а саме: відсутність інформації про послугу, що є предметом договору, а також можливість апелянта належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання, колегія суддів не приймає, так як вони спростовуються документами, поданими відповідачем, в яких зазначаються умови надання споживчого кредиту та розрахунки орієнтовної сукупної вартості споживного кредиту та реальної процентної ставки, підписаними ОСОБА_2 особисто 15.02.2008 року. Ця ж інформація була викладеною у Додатку №1 до кредитного договору. Також, апелянтом не надано жодного доказу перешкод, з боку відповідача, для ознайомлення з проектом оспорюваного договору.

Доводи скарги про дисбаланс прав та обов'язків в спірному договорі, колегія суддів не приймає так як жодні обмеження чи заборони прав апелянта, як споживача фінансових послуг, спірним кредитним договором не встановлені. Протягом всього строку дії договору апелянт виконував свої зобов'язання за кредитним договором і не вважав їх несправедливими, хоча зміни коригувань іноземної валюти відбувались постійно. Таким чином, відповідно до п. 14 ст.7, ст. 36, ч.2 і ч.3 ст. 46 Закону України «Про Національний банк України», укладаючи спірний кредитний договір сторони свідомо брали на себе фінансові ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу.

Також, колегія суддів вважає, що надання відповідачу кредиту в іноземній валюті, не свідчить про несправедливість умов укладеного договору в момент його підписання сторонами. При цьому колегія суддів, виходить з того що в разі отримання кредиту в іноземній валюті банком встановлювався на час укладення сторонами договору менший відсоток за користування кредитом, порівняно з іншим видом кредитування (тобто якби відповідач отримав кредит в гривнях то відповідно він сплачував більший відсоток за його користування). Зміна економічної ситуації в країні та знецінення гривні під час виконання умов договору не свідчить про його несправедливість в момент укладення.

Обставини на які посилається позивач, як на підстави для задоволення апеляційної скарги, зокрема щодо несправедливості умов кредитного договору, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: