Справа № 344/9856/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2893/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М., Бойчука І.В.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення заборгованості за договорами банківського вкладу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення заборгованості за договорами банківського вкладу, в обґрунтування якого зазначив, що 23.08.2012 року між ним та відповідачем був укладений договір №7339/370-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний», відповідно до якого він розмістив у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошовий вклад у сумі 305,41 євро. 17.11.2014 року між ним та банком був укладений договір №300131/133278/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт», згідно якого ним розмішено вклад в сумі 5968,90 євро. Також 20.01.2015 року між ним та банком був укладений договір №300131/160809/3-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний», відповідно до якого він вніс на депозитний рахунок 6935,64 доларів США. Він неодноразово звертався до банку із заявами про повернення його банківських вкладів, однак банк своїх зобовязань за договорами не виконав. У звязку з наведеним та з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача 6752,17 євро та 7413,04 доларів США заборгованості за договорами банківського вкладу та 3600 грн. моральної шкоди.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_2. Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 200 000 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що висновок суду про те, що він має право на отримання коштів у сумі, що не перевищує суму гарантування вкладів, в національній валюті України за курсом гривні, встановленим НБУ до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації, не узгоджується з положенням ст. 1060 ЦК України, оскільки він звернувся в суд з даним позовом до введення тимчасової адміністрації у відповідача і таким чином не втратив право на отримання належних йому коштів.

Крім того, апелянт вказує, що внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення він позбавлений можливості стягнути з відповідача усі кошти, отримані банком на умовах повернення вкладів.

На думку апелянта, суд, застосовуючи ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не взяв до уваги, що дія договорів про банківський строковий вклад (депозит) закінчилася, а тому, виходячи з положень ч. 6 ст. 36 вказаного закону, обмеження щодо задоволення вимог вкладників на час дії тимчасової адміністрації не поширюється на зобовязання банку щодо виплати йому коштів за договорами, оскільки їх строк закінчився.

Також апелянт вказує, що суд безпідставно відмовив в задоволенні його позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, обґрунтовуючи свій висновок положеннями п. 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів».

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

У засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що 23.08.2012 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений договір №7339/370-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний», відповідно до п. 1.1. якого останній вніс на вкладний рахунок грошові кошти в сумі 141,88 євро на строк з 23.08.2012 року по 28.08.2013 року. Згідно п. 1.2. цього договору за час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного п. 1.1. цього договору, банк нараховує і виплачує клієнту проценти за ставкою 7,50% річних (а.с. 10-11).

17.11.2014 року між сторонами укладено договір-заяву №300131/133278/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт», згідно п. 1 якого ОСОБА_2 вніс, а банк прийняв на вкладний рахунок грошові кошти в сумі 5968,90 євро на строк з 17.11.2014 року по 22.11.2015 року. Пунктом 2 договору-заяви передбачено, що за час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного п. 1 цього договору-заяви, банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 13% річних (а.с. 12).

20.01.2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений договір-заява №300131/160809/3-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний», відповідно до п. 1 якого вкладник ОСОБА_2 вніс на депозитний рахунок банку 6801,45 долар США. Згідно п. 2 договору-заяви за час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного п. 1 цього договору-заяви, банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 11,60% річних (а.с. 13).

03.03.2015 року та 20.04.2015 року ОСОБА_2 звернувся в банк із заявами про повернення йому банківських вкладів за вищевказаними договорами про банківський строковий вклад (депозит) (а.с. 3, 4, 6), однак кошти йому не виплачені.

Також судом встановлено, що постановою Національного банку України від 17.09.2015 року №612 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до неплатоспроможних.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача заборгованості за договорами банківського вкладу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки постановою Правління НБУ від 17.09.2015 року №612 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних, то в силу ч. 6 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивач має право на стягнення на його користь грошових коштів в сумі, що не перевищує суму гарантування вкладів, в національній валюті України за офіційним курсом гривні, встановленим НБУ до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду в наведеній частині з огляду на наступне.

Статтею 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 1058, ч. 3 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Відповідно до ст.ст. 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з 17 вересня 2015 року віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено тимчасову адміністрацію.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону України ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Частиною 1 ст. 26 зазначеного Закону встановлено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття того рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 цього Закону вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Апелянт в судовому засіданні ствердив, що він не звертався у Фонд гарантування вкладів фізичних осіб з заявою про виплату йому гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами та не надав суду першої інстанції доказів про це.

Таким чином позивач не використав своє право на врегулювання спірних правовідносин відповідним позасудовим механізмом, передбаченим наведеним Законом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Отже, застосування судом Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який регулює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, не перешкоджає вкладнику звернутися до суду за захистом порушеного права та вимагати стягнення сум, які йому не повернуті за системою гарантування, виходячи із норм ст.ст. 526, 629, 1058, 1060 ЦК України та умов договорів банківського вкладу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що у звязку з віднесенням ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних, позивач має право на стягнення з банку грошових коштів в сумі, що не перевищує суму гарантування вкладів, в національній валюті України за офіційним курсом гривні, встановленим НБУ до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації.

З аналізу вище наведених норм матеріального права слідує, що субєктами даних спірних правовідносин є: особа, яка має право на отримання банківського вкладу, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який згідно Закону є гарантом відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах встановленого граничного розміру відшкодування коштів за вкладам, а також банк, до якого вкладник праві звернутись до суду та вимагати стягнення сум, які перевищують вищезазначений розмір, і які йому не повернуті за системою гарантування.

В силу дії ч. 1 ст. 33 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 9 постанови від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав).

З розяснень Пленуму Верховного Суду України в п. 12 цієї постанови випливає, що у випадку з'ясування судом, що у позивача є до того чи іншого відповідача (відповідачів) вимоги, які випливають з пред'явленого позову і не зазначені в ньому, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України повинен роз'яснити право на пред'явлення позивачем додаткових позовних вимог до іншого відповідача. Разом з тим при пред'явленні позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов'язаний вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Лише у випадку неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв'язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі зі своєї ініціативи (статті 32, 33 ЦПК).

Однак, в порушення вимог п. 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції не розяснив позивачу його права залучення до участі в справі в якості співвідповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та не дотримався вимог ст. 33 ЦПК України щодо залучення до участі в справі належного співвідповідача, що потягло за собою ухвалення неправильного рішення.

За наведених обставин справи та норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення в частині стягнення заборгованості за договорами банківського вкладу ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що в силу дії п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в наведеній частині з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що як вбачається з укладених сторонами договорів банківського вкладу за порушення зобовязання відшкодування моральної шкоди договорами не передбачено. Окрім того, стягнення моральної шкоди відповідно до вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» є безпідставним, так як п. 5 ч. 1 ст. 4 даного Закону передбачає, що споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду в наведеній частині, оскільки таке відповідає встановленим обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги з цього приводу носять субєктивний характер, не спростовують правильність висновку суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення в наведеній частині.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2015 року в частині стягнення заборгованості за договорами банківського вкладу скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення заборгованості за договорами банківського вкладу відмовити.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Вакарук В.М.

ОСОБА_3