ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/2362/15-ц
Провадження № 2/362/1630/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2015 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орди О.О.,

при секретарі Хоменко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу та стягнення сплачених коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, відповідно до якого просив: визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002041 від 28.04.2015 року та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на його користь суму в розмірі 49000 грн, сплачених в оплату цього договору та судові витрати. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 28 квітня 2015 року між ним та ТОВ «Євролізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу № 002041, предметом якого є трактор МТЗ 82.1. В офісі відповідача перед укладанням договору йому було розяснено що одразу після сплати 10% вартості трактора, що складає 49000 грн, вони підпишуть всі необхідні документи і вже через 3 дня він зможе забрати трактор, при цьому сам обере його колір. Оскільки для підготовки документів необхідний час представник відповідача запропонувала піти в банк та сплатити 10% вартості для економії часу. Доказом сплати є квитанція від 28.04.2015 року з призначенням платежу адміністративний платіж. Після сплати зазначених коштів йому надали підготовлений договір для підписання. Проте в цьому договорі в розділі визначення платежів та по тексту договору цей платіж значиться як першочерговий одноразовий адміністративний платіж у розмірі 10 % вартості предмета лізингу за перевірку та підготовку документів для укладення договору. Після ознайомлення з договором зрозумів що представник відповідача ввів його в оману тим, що не зарахував сплачені 49000 грн до лізингових платежів а й тим, що розмір лізингових платежів, куди входить і вартість трактора, залишається невизначеною. Через три дні відповідач повідомив , що про передачу трактора можливо буде говорити тільки після сплати 50 % вартості та 3% комісії як зазначено в договорі та повідомили що 49000 грн не зараховується до вартості оскільки є адміністративним платежем. Вважає цей договір недійсним, а його умови несправедливими та такими що порушують принцип добросовісності, справедливості та рівності сторін, вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансовий лізинг» виходячи з наступного. Укладений між сторонами договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу а отже повинен бути нотаріально посвідченим, оскільки він не нотаріально посвідчений то згідно зі ст. 220 ЦК України є нікчемним. Також цей договір повинен бути посвідчений тільки в разі наявності згоди іншого подружжя, в даному випадку згода дружини не надавалась. Крім того умови, зокрема пункт згідно якого у випадку невиконання лізингодавцем свого зобовязання придбати предмет лізингу, адміністративний платіж не повертається, відповідач повертає лише 60% сплаченого авансового платежу. За умовами договору до отримання в користування предмета лізингу, лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок який не входить до обсягу фінансування та складається з адміністративного платіжу -10%, авансовий платіж -50% та комісію за передачу 3% від ціни предмета лізингу, авансовий лізинг може збільшитись в сумі, лізингоодержувач має право сплатити частинами протягом 12 місяців, що випливає із визначення термінів у договорі, його умов та підтверджується додатком № 1. Проте зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили конкретного постачальника (продавця) трактора, остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу, та як наслідок не погодили графік сплати фінансових платежів, який згадується як додаток № 3 але до договору не додається. Невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить його в залежність від відповідача. Згідно п. 10.1 оспорюваного договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця згідно графіку, який міститься в графіку № 3. Проте такий график покриття та виплати лізингових платежів (додаток № 3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору а отже є істотним порушенням принципу справедливості та добросовістності. Крім того згідно умов договору передбачено обовязок сплати лізингоодержувачем до моменту передачі йому предмету лізингу різниці до вже сплаченого авансового платежу, однак в договорі не передбачено дій лізингодавця щодо повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною. Також згідно умов договору лізингодавець також звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щобо будь якого травмування, смерті, пошкодження або втрати спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам, майну що повязано з аолодвнням, експлуатацією транспортуванням предмета лізингу і вся відповідальність покладається на лізінгоодержувача. Крім того умови договору страхування ущемляють право лізингоодержувача на вибір страхової компанії. Всупереч ЦК України пунктом п.5.7 визначено що на його чинність не впливають будь які обмеження або неможливість користування предметом лізингу внаслідок його часткового пошкодження або неможливість користування предметом лізингу внаслідок його часткового пошкодження або внаслідок юридичних або технічних економічних причин, форс-мажору. Даним договором обмежено право лізингоодержувача звернутись до суду за захистом своїх прав, не передбачено захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобовязань лізингодавцем. Також договором встановлено тільки одностороння відповідальність позивача не тільки за порушення зобовязання а й за розірвання договору за його ініціативою. Отже всі ці умови є несправедливими.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав наведених в позовній заяві, просив задовольнити в повному обсязі

Відповідач в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи судом повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, направив до суду письмові заперечення в яких просив відмовити в задоволенні позову виходячи з наступних підстав. що дійсно між сторонами укладено договір фінансового лізингу, який на кожній сторінці особисто підписав позивач, що свідчить про повну згоду з усіма умовами договору. Щодо нотаріальної форми договору фінансового лізингу, то чинне законодавство не містить вимог про обовязкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. З приводу адміністративного платежу, то він передбачений оскаржуваним договором лізингу то він відповідає вимогам ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу, згідно умов договору позивачем обрано предмет лізингу а саме трактор МТЗ 82.1 з обємом двигуна 4,75, тип двигуна дизельний, тип КПП механічна, тип приводу 4*4, проте ні Законом України «Про фінансовий лізинг» ні Цивільним Кодексом України не визначено обовязковою умовою найменування продавця. Щодо посилань на невизначеність остаточної вартості предмета лізингу, то сам позивач зазначає що вартість предмета лізингу складає 18 490, 57 Євро, крім того встановлення залежності вартості предмета лізингу від курсу євро до української гривні повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Щодо відсутності додатку № 3 то він підписується до моменту акту приймання -передавання предмета лізингу а отже на даному етапі передчасно говорити про додаток № 3, оскільки позивачем сплачено тільки адміністративний платіж. З приводу несправедливих умов договору то позивач жодним чином не доводить що умови договору лізингу порушують принцип добросовісності та те що умови договору завдають хоч якоїсь шкоди позивачу та не наводиться жодного прикладу нанесення такої шкоди. Також згідно умов договору лізингоодержувач підтверджує що договір про надання послуг фінансового лізингу укладений в інтересах сімі та товар який буде придбаний на підставі цього договору буде використовуватися на потреби сімі.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.04.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» уклало з ОСОБА_1 договір фінансового лізингу № 002041, за яким предметом лізингу був транспортний засіб марки «МТЗ-82.1», обєм двигуна -4,75, тип КПП механічна, тип приводу - 4*4, вартість якого на момент укладання договорів становить 18 490, 57 євро, з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу євро до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату підписання цього договору, згідно обмінного курс євро до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 490 000 гривень. (а.с. 10-17)

У той же день ОСОБА_1І сплатив на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» 49000 грн. адміністративний платіж за вище вказаним договором (а.с. 18).

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг», лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак - умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. З ст. 509 ІІК України), умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є - предмет лізингу - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу) - розмір лізингових платежів - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту укладеного між сторонами договору фінансового лізингу вбачається, що сторони визначили та погодили основні умови договору, які передбачені ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Одночасно сторони визначили умови переходу права власності на об'єкт лізингу, відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу, права та обов'язки сторін.

Згідно п. 17.4, укладеного між сторонами договору, підписанням даного договору та додатків до нього лізингоодержувач заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ "Євролізинг Україна", що стосуються змісту даного договору та додатків до нього, проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв'язку із укладенням та виконанням даного договору.

Відповідно до п. 17.5 договору клієнт своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами договору, підтверджує свої права та обов'язки за договором, підтверджує здатність набувати прав та обов'язків за договором, умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе.

Факт підписання ОСОБА_1І як договору так і додатків до нього, свідчить, що його волевиявлення було вільним та перед підписанням договору він мав змогу детально ознайомитися з його текстом, після підписання жодних застережень ним висловлено не було, вказані обставини також свідчать про те, що позивач погодився з усіма умовами, підписавши спірний договір, а тому його посилання, що він не був ознайомлений з умовами спірного договору, був введений в оману працівниками щодо істотних умов договору чи за браком часу не до кінця усвідомив його зміст, суд вважає безпідставним.

Крім того, право лізингоодержувача на відмову від договору в односторонньому порядку визначено як ч. 1 ст. 7 Закону, згідно якого останній має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку, так і положеннями статті 12 договору, яка регламентує порядок розірвання договору, порядок повернення коштів та відповідальність сторін за невиконання умов останнього.

Отже позивачем не надано жодного належного чи допустимого доказу на підтвердження факту введення в оману, чи застосування примусу ( фізичного чи психологічного ) під час підписання договору та його подальшого виконання тому підстав для застосування ст. 230 ЦК України та ст. 19 Закону України « Про захист прав споживачів» суд не вбачає. Доводи позивача про те, що у договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені ЗУ «Про фінансовий лізинг», Цивільним кодексом України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, є помилковими. За таких обставин, суд не знаходить підстав вважати, що права ОСОБА_1І, як споживача є порушеними чи укладання спірного договору порушують умови чинного законодавства.

Щодо нотаріальної форми договору та укладення спірного договору за згодою іншого з подружжя судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Статтею 799 ЦК України визначено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Системний аналіз положень ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» дає підстави для висновку про те, що договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, має бути викладено у простій письмовій формі та не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Доводи про те, що укладений між сторонами договір підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України (параграф 5 глави 58 ЦК України) не заслуговують на увагу, оскільки за змістом ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які викладено у параграфі 1 глави 58 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Оспорюваний договір за загальними нормами права слід вважати таким, що укладений в інтересах сім'ї, для його укладення чинне законодавство не передбачає обов'язкової письмовою абро нотаріально посвідченої згоди іншого із подружжя, оскільки цей вид правочину не підпадає під дію ч.3 ст.65 СК України, тому відповідні доводи позову є безпідставними.

Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, судом не встановлено жодних доказів, які б вказували на порушення ТОВ "Євролізинг Україна" принципу добросовісності під час укладення між сторонами договору фінансового лізингу а отже підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним суд не вбачає.

Оскільки вимоги про стягнення коштів є похідними від вимог про визнання договору недійсним, позов в цій частині також задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 6, 13, 202, 203, 208, 212, 525, 526, 610, 629, 639, 806-809 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», ст.ст.8, 10, 60, 88, 208, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя