Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого: Івашковича І.І.

при секретарі: Гайданка Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про повернення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із даним позовом посилаючись на те, що 5 лютого 2008 року рішенням №621 ІV сесії У скликання Ужгородської міської ради йому було надано у приватну власність земельну ділянку в районі вул. Озерної, площею 0,07 га поз.161.

8-им пунктом цього рішення було зобов'язано громадян створити товариства забудовників для централізованого розвитку інфраструктури за рахунок коштів забудовників. Зазначено, що «документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку, видати членам створеного товариства.»

Товариство не було створено, але при оформленні державного акту на право приватної власності на цю земельну ділянку йому стало відомо, що бувший міський голова ОСОБА_2 не підписує та не дає дозвіл на видачу державного акту на право приватної власності за земельну ділянку.

22 лютого 2008 року ОСОБА_1 через філію Екпортно-імпортного банку м.Ужгорода було перераховано суму 17500,00 грн, з призначенням платежу «оплата згідно рішення сесії за землю» код бюджетної класифікації 50110000.

В розрахунку внесення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Ужгорода було зазначено, що оплата проводиться згідно рішення ІV сесії V скликання №245 від 21.02.07. та ІV сесії V скликання №99 від 23.11.2006р.

Рішення №99 від 23.11.2006р. сесії Ужгородської міської ради, носило зобов'язальний характер, де зокрема, п.3 Рішення вимагалось, що «у разі невиконання цих умов, рішення про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва втрачає чинність».

Тобто цим пунктом відповідач зобов'язував отримувачів земельних ділянок перераховувати кошти в примусовому порядку (Рішення №245 від 21.02.2007р. тільки вносилися зміни у Рішення №99.)

В листопаді 2014 року позивачу стало відомо, що постановою Ужгородського міськрайонного суду від 07.04.2009 р. (яка набрала законної сили 19 листопада 2013 року після другої апеляційної скарги відповідача), визнано незаконним та скасовано рішення Ужгородської міської ради № 99 від 23.11.2006р . "Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва" яким встановлені обов'язкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва.

Даною постановою встановлено, що всі питання, пов'язані з виготовленням будьяких технічних умов будівництва житлового будинку на земельній ділянці та пов'язані з цим витрати, в т.ч. і сплата коштів замовників, що залучаються для розвитку інженернотранспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів згідно постанови КМ України «Про встановлення граничного розміру коштів замовників, що залучаються для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів» від 24.01.2007 р. №40, повинні вирішуватися вже після отримання у власність земельної ділянки, а не при вирішенні питання її надання.

Посилається на положення ч.3 ст. 61 ЦПК України, якими визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказує, що в силу ст. ст. 12-14 ЦК України, особа здійснює своє цивільне право на власний розсуд, не може бути примушена до вчинення дій, які не є обов'язковими для неї і відповідно, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, стверджує, що Ужгородська міська рада безпідставно володіла його коштами в сумі 17500,00 грн і після визнання Рішення №99 від 23.11.2006р . "Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва" незаконним повинна була повернути мені вказані кошти, чого відповідачем не було зроблено і у останнього виникли права вимоги цих коштів.

На підставі викладеного просить поновити перебіг строку позовної давності на звернення до суду, визначивши початок перебігу 3 листопада 2014 року.

Стягнути з Ужгородської міської ради за рахунок місцевого бюджету на користь ОСОБА_1 перераховані ОСОБА_1 кошти у розмірі 17500,00 грн.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник Ужгородської міської ради заперечив позовні вимоги.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

В судовому засіданні встановлено, що 5 лютого 2008 року рішенням №621 ІV сесії У скликання Ужгородської міської ради ОСОБА_1 було надано у приватну власність земельну ділянку в районі вул. Озерної, площею 0,07 га поз.161.

Відповідно до цього рішення зобов'язано громадян створити товариства забудовників для централізованого розвитку інфраструктури за рахунок коштів забудовників. Зазначено, що «документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку, видати членам створеного товариства.»

22 лютого 2008 року ОСОБА_1 через філію Екпортно-імпортного банку м.Ужгорода було перераховано суму 17500,00 грн, з призначенням платежу «оплата згідно рішення сесії за землю» код бюджетної класифікації 50110000.

В розрахунку внесення коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Ужгорода було зазначено, що оплата проводиться згідно рішення ІV сесії V скликання №245 від 21.02.07. та ІV сесії V скликання №99 від 23.11.2006р.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 07.04.2009 р., яка набрала законної сили 19 листопада 2013, визнано незаконним та скасовано рішення Ужгородської міської ради № 99 від 23.11.2006 "Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва", яким встановлені обов'язкові умови при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва.

Даною постановою встановлено, що всі питання, пов'язані з виготовленням будьяких технічних умов будівництва житлового будинку на земельній ділянці та пов'язані з цим витрати, в т.ч. і сплата коштів замовників, що залучаються для розвитку інженернотранспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів згідно постанови КМ України «Про встановлення граничного розміру коштів замовників, що залучаються для розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів» від 24.01.2007 р. №40, повинні вирішуватися вже після отримання у власність земельної ділянки, а не при вирішенні питання її надання.

Постанова Кабінету Міністрів України від 24.01.2007р. № 40 була прийнята на виконання ст. 27 чинного на той час Закону України «Про планування і забудову територій» (втратив чинність на підставі Закону від 17.02.11 №3038-VI).

Законом України «Про планування і забудову територій» у редакції, чинній на час внесення позивачем плати 17500 грн., у ст. 27 «Вихідні дані для проектування об»єкта містобудування» було передбачено, що у містобудівних умовах і обмеженнях забудови земельної ділянки згідно з місцевими правилами забудови, містобудівним обґрунтуванням можуть визначатися вимоги щодо відрахування коштів замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. При цьому такі вимоги могли визначатись у містобудівних умовах та обмеженнях забудови земельної ділянки, як складових у вихідних даних для проектування об»єкта будівництва, право на одержання яких передбачалось для особи, яка подала заяву про намір забудови на земельній ділянці, що перебуває у її власності.

Таким чином, чинним законодавством передбачалось право органу місцевого самоврядування визначати вимогу про внесення коштів лише у випадках, якщо відповідна земельна ділянка перебуває у власності забудівника.

Закон України «Про планування і забудову територій» було доповнено новою статтею 27-1 «Пайова участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту» (згідно з Законом від 16.09.08 №509-VI), за приписами якої встановлено зобов»язання замовника здійснити відрахування коштів до відповідного місцевого бюджету для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури після прийняття об»єкта будівництва в експлуатацію.

Аналогічні положення передбачено і чинним Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (ст.40).

Таким чином, законодавчо встановлені вимоги щодо внесення до місцевого бюджету коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста на позивача не поширюються.

В порушення вимог чинного законодавства України Ужгородською міською радою позивача зобов»язано сплатити до бюджету м. Ужгород суму 17500 грн.

Єдиною підставою для отримання відповідачем грошових коштів в сумі 17500 грн. слугувало рішення Ужгородської міської ради від 23.11.2006. №99, яке в судовому порядку визнано незаконним та скасовано.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Ужгородська міська рада, як орган місцевого самоврядування, в порушення вимог чинного законодавства України отримала та використовує сплачені позивачем кошти в розмірі 17500 грн.

Відповідно до ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зобов»язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов»язана повернути це майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Оскільки Ужгородська міська рада отримала та продовжує використовувати сплачені позивачем кошти без наявності жодних визначених законом підстав, вона в силу вищенаведених конституційних засад та цивільно-правових норм зобов»язана повернути позивачу ці кошти.

З урахуванням наведених та належним чином обгрунтованих позивачем причин пропуску позовної давності, які визнано судом поважним, а також з урахуванням доведених позивачем фактичних обставин порушення його права, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписами частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Виходячи з вищевикладеного позов підлягає задоволенню повністю.

Керуючись ст.ст. 10,11,214,215 ЦПК України, ст.ст.12,13,14, 61 ЦК України, суд,-

РІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Ужгородської міської ради за рахунок місцевого бюджету на користь ОСОБА_1 суму 17500,00 грн. безпідставно отриманих коштів.

Стягнути з Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_1 243,60 грн. відшкодування витрат по сплату судового збору, 700 грн. витрат на правову допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Івашкович І.І.