У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Коротуна В.М., Маляренка А.В.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення грошової заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6 та ОСОБА_7, поданою представником ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду Київської області від 19 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_8, обґрунтовуючи вимоги тим, що 18 лютого 2012 року уклали договір позики, відповідно до умов якого надали ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 11 800 доларів США. Оскільки відповідач грошові кошти не повернув, а тому позивачі просили стягнути з ОСОБА_8 на їх користь 191 632 грн боргу за договором позики.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заборгованість за договором позики в сумі 191 632 грн. Вирішено питання судового збору.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 19 травня 2015 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2015 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій представником ОСОБА_9, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань за договором позики, взяті у борг кошти не повернув, на підтвердження своїх доводів щодо не складання боргової розписки доказів не надав, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики з урахуванням курсу долара станом на час звернення позивачів про збільшення позовних вимог, а саме: 03 лютого 2015 року, що згідно з курсом Національного банку України складало 16 грн 24 коп. за 1 долар США.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що розписка, на яку посилаються позивачі, у розумінні положень ст. ст. 1046, 1047 ЦК України не може вважатися борговою розпискою, оскільки відсутні докази, що вказані кошти було взято у борг, розписка не містить умови щодо зобов'язання повернення вказаних коштів, не зазначено строки та порядок повернення боргу, отже, спірна розписка не свідчить про існування договору позики.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи та з порушенням норм процесуального та матеріального закону.

Судами встановлено, що 18 лютого 2012 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7, з однієї сторони, та ОСОБА_8, з другої сторони, було складено розписку про отримання грошових коштів, відповідно до умов якої відповідач отримав від позивачів 11 800 доларів США (а. с. 11).

19 листопада 2013 року позивачами на адресу відповідача було надіслано вимогу про повернення грошових коштів, які станом на момент звернення позивачів до суду, а саме: 05 березня 2014 року, повернуті не були.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1046> за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1047> на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України <nau://ukr/435-15|st202> визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України <nau://ukr/435-15|st207> правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6−63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st360-7> є обов'язковою для усіх судів України.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st212>−214 <nau://ukr/1618-15|st214> ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> вищевказаного не врахував, дійшов помилкового висновку про те, що спірна розписка не може вважатися борговою розпискою, оскільки відсутні докази, що вказані кошти було взято у борг, розписка не містить умови щодо зобов'язання повернення вказаних коштів, не зазначено строки та порядок повернення боргу, а тому спірна розписка не свідчить про існування договору позики.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st339>, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 339 <nau://ukr/1618-15|st339>, 345 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st345>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7, подану представником ОСОБА_9, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 19 травня 2015 року скасувати, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягають.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Ступак