ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/2408/15-ц
провадження № 2/753/2625/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі :

головуючого судді Набудович І.О.

за участю секретаря Івашків Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів (боргових розписок) недійсними та застосування двосторонньої реституції

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання правочинів (боргових розписок) недійсними, посилаючись на те, що в період 2005-2007 років її чоловік ОСОБА_3 без її згоди неодноразово передавав в борг відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти на загальну суму 140 000 доларів США з терміном повернення до 01 вересня 2007 року. Факт укладання договору позики між відповідачами підтверджується борговими розписками. Передані у борг кошти належали позивачу та відповідачу ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності подружжя. Про укладення між відповідачами договору позики позивачу стало відомо лише у грудні 2012 року. На той час відповідач ОСОБА_4 повернув лише частину боргу в сумі 35 676 доларів США, а решта суми в розмірі 104324 доларів США до цього часу так і не повернута. Посилаючись на положення ст. 65 СК України, позивач вважає, що боргові розписки, як договори позики мають бути визнані недійсними, оскільки укладені без згоди позивача, як одного з подружжя. Також просила суд застосувати двосторонню реституцію та зобов'язати сторони правочинів (боргових розписок) позичальника та позикодавця повернути один одному все, що вони одержали на виконання цих правочинів, а саме відповідачу ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 104324 доларів США, що станом на 28.01.2015 еквівалентно 1 655 559,20 грн., а ОСОБА_3 повернути ОСОБА_4 оригінали боргових розписок. Судові витрати просила стягнути з відповідачів солідарно на її користь.

Під час розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги в частині застосування двосторонньої реституції та просила суд зобов'язати відповідача ОСОБА_4 повернути позикодавцю ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 104324 доларів США, які є спільною сумісною власністю подружжя, що станом на 18.02.2015 еквівалентно 2 795 841 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, додатково пояснивши при цьму, що боргові розписки підтверджують факт укладання договору позики, а, відтак, позивач є тією заінтересованою особою, яка заперечує дійсність такого договору в силу ст. 65 СК України. Вважає, що посилання представника відповідача на сплив строку позовної давності є безпідставними, оскільки позивач дізналася про порушення своїх прав лише у грудні 2012 року.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив позов задовольнити, посилаючись на те, що передані ним ОСОБА_4 у борг кошти були їх спільними з дружиною коштами, які зберігалися у нього. Дружина дізналася про борг лише в грудні 2012 року. Зазначив, що вони разом з дружиною зверталися до ОСОБА_4 з вимогою про повернення цих коштів.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що між відповідачами письмового договору позики укладено не було, вимоги позивача є безпідставними, оскільки вона не є стороною у правовідносинах за борговими розписками. Крім того, посилався на сплив строку позовної давності.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Позивач ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 (а.с. 7).

Як вбачається з пояснень позивача, її чоловік - відповідач ОСОБА_3 в період часу з 2005р. по 2007р. уклав з відповідачем ОСОБА_4 договори позики, за умовами яких останній отримав в борг 140 000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 01 вересня 2007 року.

На підтвердження укладання договорів позики позивачем надано 13 боргових розписок відповідача ОСОБА_4 (а.с. 12-24).

Відповідач ОСОБА_4 частково повернув борг в сумі 35 676 доларів США, а решту боргу в сумі 104 324 доларів США не повернув, що не заперечується сторонами.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.12.2014, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.01.2015, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за борговими розписками на підставі спливу строку позовної давності.

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилалася на те, що у грудні 2012 року їй стало відомо, що її чоловік - відповідач ОСОБА_3 уклав договори позики з відповідачем ОСОБА_4 без її згоди, хоча передані у борг кошти належали позивачу та відповідачу ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності подружжя, а, відтак, в силу ст. 65 СК України та ст. 215 ЦК України боргові розписки мають бути визнані недійсними.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до ст. 545 ЦК України , прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, виходячи зі змісту ст. ст. 510, 545 ЦК України та у відповідності до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики.

Таким чином, надані суду розписки свідчать про надання відповідачем ОСОБА_3 відповідачу ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 140 000 доларів США та, відповідно, отримання останнім цієї грошової суми.

Разом з тим, розписка не є письмовою формою договору позики і не замінює її. Вона є лише борговим документом, що підтверджує укладення договору позики (ч. 1 ст. 207 ЦК України), тому й підпису позикодавця не потребує.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Враховуючи, що письмового договору позики укладено не було, а розписка лише підтверджує факт передачі грошових коштів та не замінює договір позики, тобто не є правочином у розумінні ст. 205 ЦК України, тому до розписки не можуть застосовуватись норми ЦК України та положення ст. 65 СК України щодо правочину, у тому числі й норми про визнання правочину недійсни м.

Оскільки підстав для визнання боргових розписок недійсним немає, правові підстави для задоволення позовних вимог про застосування реституції, що є одним із наслідків недійсності правочину, також відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 59, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ст. 203, 205, 207, 215, 510, 545, 1046, 1047 ЦК України, ст. 65 СК України, суд

вирішив :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів (боргових розписок) недійсними та застосування двосторонньої реституції відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.О. Набудович