Справа № 126/2494/15-ц
Провадження № 2/126/741/2015
"23" вересня 2015 р. м. Бершадь
Бершадський районний суд
в складі головуючого судді Хмель Р.В.
секретар Дончик О. .А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про стягнення боргу, -
14.11.2013 року подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали у позивача двоє свиней та в усній формі домовились про те, що згодом передадуть йому грошові кошти за придбаних тварин в сумі 5361 грн.
Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення суду, яким стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь 5334 грн. (п'ять тисяч триста тридцять чотири грн.) боргу, 243,60 грн. судового збору та 250 грн. витрат на правову допомогу.
Позивач в судове засідання не з'явилась, однак її представник адвокат ОСОБА_4 надала на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без участі позивача та просила позовні вимоги задовольнити.
Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання двічі не з'явились та не надали до суду жодних заяв чи клопотань.
Тому суд, враховуючи наведене, в порядку ч. 4 ст. 169 ЦПК України прийшов до висновку про можливість розгляду справи за наявних у матеріалах доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що у відповідності до положень ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За правилами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Згідно із ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому, відповідно до ч. 1 ст. 632 та ч. 1 ст. 656 цього ж кодексу.
У відповідності до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Тобто договір, укладений між сторонами не потребує письмової форми та нотаріального посвідчення, а тому незважаючи на усну форму є правомірним.
Взяті на себе договором зобов'язання відповідачка не виконала в частині повернення грошових коштів.
Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
При цьому, суд враховує, що позовні вимоги пред'явлені на суму 5334 грн., а тому суд відповідно до вимог ЦПК України розглядає суму боргу виключно в розмірі вказаному позивачем.
Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що вимоги в частині стягнення боргу в розмірі 5334 грн. підлягають до задоволення. Однак дані кошти слід стягнути з ОСОБА_2, оскільки у вищевказаній постанові відстуні дані про те, що її чоловік знав чи міг знати про те, що його дружина придбала свиней, за які повинна сплатити кошти, чи про те, що вона дані кошти не повернула.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення в частині стягнення боргу з ОСОБА_2, однак в частині стягнення боргу з ОСОБА_3 слід відмовити за недоведеністю його участі в укладенні договору позики.
Ч.1 ст. 88 ЦПК України визначає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому суд вважає, що суму сплаченого судового збору слід стягнути з відповідачів так само як і витрати на правову допомогу, які на думку суду є співмірними, із наданими послугами по складанню позовної заяви та представництву інтересів в суді.
Керуючись ст.ст. 202, 203, 204, 509, 526, 632, 655, 657 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215, 224 ЦПК України, суд,-
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5334 грн. (п'ять тисяч триста тридцять чотири грн.) боргу.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 243, 60 грн. (двісті сорок три грн. 60 коп.) судового збору та 250 грн. (двісті п'ятдесят грн.) витрат на правову допомогу.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Вінницької області через Бершадський районний суд Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Р. В. Хмель