УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про зняття арешту із заставного майна, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду з позовом до відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції (далі - ВДВС Сумського МУЮ) про зняття арешту із заставного майна. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що на підставі договору факторингу від 11 червня 2012 року № 4 він набув право вимоги за кредитним договором, укладеним 05 травня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 У забезпечення зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (правонаступником якої є ОСОБА_4.) було укладено договір іпотеки, згідно з яким передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. Враховуючи, що постановами державного виконавця від 10 березня 2011 року, 04 травня 2011 року, 14 січня 2010 року, 05 жовтня 2011 року, 05 січня 2011 року, 14 січня 2010 року на квартиру, яка є предметом іпотеки, накладений арешт, просив його скасувати, оскільки порушені його права як заставодержателя.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 26 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Кей-Колект» просить рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами відсутній матеріально-правовий спір, право іпотекодержателя ТОВ «Кей-Колект» підлягає захисту шляхом оскарження дій державного виконавця в порядку статей 383, 384 ЦПК України.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду, зазначивши також, що доводи апеляційної скарги відповідачів є безпідставними, оскільки між сторонами існують виключно процесуальні відносини, пов'язані з судовим контролем за виконанням судових рішень.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Проте судові рішення вказаним вимогам в повному обсязі не відповідають.

Судом установлено, що згідно з договором факторингу від 11 червня 2012 року № 4 ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги за кредитним договором, укладеним 05 травня 2008 року між публічним акціонерним товариством (далі - ПАТ) «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті на загальну суму 70 000 доларів США.

У забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором 05 травня 2008 року між вказаним банком та ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 був укладений договір іпотеки, згідно з яким останні передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

13 червня 2008 року ОСОБА_6 померла. Після її смерті відповідати за договором іпотеки став її спадкоємець ОСОБА_4

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 своїх зобов'язань за відповідними договорами, рішенням Зарічного районного суду м. Суми з них на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнута заборгованість у сумі 574 466 грн 61 коп. На підставі зазначеного рішення видано виконавчі листи, на виконання яких державним виконавцем накладено арешт на майно боржників, яке є предметом іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 6 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (ч. 7 ст. 7 вказаного Закону).

Таким чином, заставодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

У силу статей 383, 384 ЦПК України, ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

Як вбачається з позовної заяви ТОВ «Кей-Колект» державним виконавцем було відкрито 7 виконавчих проваджень щодо боржників ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, проте судами не зазначено на підставі яких процесуальних документів вони відкриті.

Згідно з Інформацією з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження у виді арешту квартири АДРЕСА_1, співвласниками якої є ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, на підставі постанови державного виконавця Зарічного ВДВС Сумського МУЮ від 05 жовтня 2011 року (а. с. 86) за виконавчим провадженням № 28193235.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд послався на вимоги ст. 383 ЦПК України, відповідно до якої сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Отже, на думку суду, вказана норма може бути застосована лише до тих правовідносин, які випливають з виконавчого провадження в межах справи, стороною у яких є позивач.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Зазначаючи у рішенні про відкриття виконавчого провадження № 28193236 від 05 листопада 2011 року на підставі виданого Зарічним районним судом м. Суми виконавчого листа, на виконання якого державний виконавець наклав арешт на майно боржників та про те, що позивач є стягувачем у цьому виконавчому провадженні, суд не зазначив обставин щодо інших виконавчих проваджень, на які посилався позивач та не встановив чи є позивач стягувачем і за цими виконавчими провадженнями.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставного майна.

Однак, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та залишив поза увагою як вищевказану норму закону, так і те, що чинне законодавство не обмежує можливих способів звільнення майна з-під арешту в залежності від порядку його накладення державним виконавцем.

Отже, суд першої інстанції не з'ясував всі обставини справи, не встановив характер правовідносин між сторонами, не дослідив всі докази та не надав їм оцінки, тому не з'ясував належним чином, які норми права підлягають до застосування до спірних правовідносин та чи має право заставодержатель на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Отже, висновок суду, що позивач має право лише на оскарження дій державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення на підставі ст. 383 ЦПК України є передчасним.

Апеляційний суд не виконав вимоги ст. 303 ЦПК України, фактично усунувся від виконання своїх процесуальних повноважень та не виправив помилки суду першої інстанції.

Оскільки судами допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржувані судові рішення на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 26 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська