Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 318/1491/14Головуючий у 1-й інстанції Капустинський М.В.
№22-ц/778/2046/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Стрелець Л.Г.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК " на рішення Кам'янсько - Дніпровського районного суду Запорізької області від 17 листопада 2014 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК " (надалі - Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИЛА:

21.05.2014 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором № ZPXRRX06030186 від 19.02.2007 року станом на 18.04.2014 року у розмірі 13 623,09 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 868,40 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 5 343,36 грн., заборгованості по комісії в сумі 205,44 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 7 205,89 грн. Від цієї заборгованості віднімається сума у розмірі 2 969,69 грн., яка була задоволена судовим наказом Кам'янсько - Дніпровського районного суду Запорізької області від 15.04.2009 року з ОСОБА_1 на користь Банку, різниця становить 10653,40 грн., а також штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500,0 грн. - штраф (фіксована частина) та 532,67 грн. (процентна складова), а разом 11 687,07 грн., від сплати якої на користь Банку у добровільному порядку відповідач ухиляється.

Рішенням Кам'янсько - Дніпровського районного суду Запорізької області від 17 листопада 2014 року Банку у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 11 686,07 грн. за кредитним договором №ZPXRRX06030186 від 19.02.2007 року відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У судове засідання 10 вересня 2015 року повідомлений про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом з додержанням вимог ст. 74-77 ЦПК України ОСОБА_1 не з'явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_1 та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта - Банку, який на запитання колегії суддів уточнив, що оскаржується Банком рішення суду першої інстанції у цій справі саме від 17.11.2014 року, в апеляційній скарзі Банку міститься описка в частині дати ухвалення рішення судом першої інстанції, заборгованість за кредитом (тілом кредиту) у цій справі Банком з відповідача не стягується, вона стягнута раніше у повному обсязі у сумі 1268,40 грн. за судовим наказом від 15.04.2009 року, має місце переривання перебігу строку позовної давності через визнання боргу відповідачем, оскільки останній платіж за кредитним договором позичальником був здійснений у сумі 400,0 грн. 26.08.2009 року та зарахований Банком саме на погашення тіла кредиту, а також платіж у сумі 275,0 грн., який був здійснений вже після ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі та про який Банк взагалі не зазначав у своїй апеляційній скарзі, оскільки вона була подана до апеляційного суду раніше, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Банку не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 88, 212-215 ЦПК України та виходив із того, що права Банку порушені, проте Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом у цій справі з пропуском строку позовної давності, про застосування якого у цій справі просив відповідач.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що в силу вимог ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, тобто відповідно до умов договору у вказаний у договорі строк.

Ст. 1054 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Кредитним договором № ZPXRRX06030186 від 19.02.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (назву змінено на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в силу вимог закону) надав ОСОБА_1 споживчий кредит в сумі 1 268,40 грн. грн. зі сплатою 12.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком з 19.02.2007 року по 19.02.2008 року (заява позичальника, копія а.с. 6).

Проте, позичальник ОСОБА_1 не виконував своїх зобов'язань за цим договором, тобто порушені права Банку.

На думку Банку, розмір цієї заборгованості станом на 18.04.2014 року становить у розмірі 11 686,07 грн. (розрахунок а.с.5).

Згідно із судовим наказом від 15.04.2009 року, виданим Кам'янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області у справі № 2-н-318/2009 з ОСОБА_1 на користь Банку вже було стягнуто заборгованість за кредитним договором № ZPXRRX06030186 від 19.02.2007 року станом на 24.04.2008 року у розмірі 2969, 69 грн., яка складається із: 1268,40 грн. - заборгованості за кредитом, 1225,25 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 205,44 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом, 270,60 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с. 4).

Банк у цій справі просив суд першої інстанції стягнути з позичальника на користь Банку заборгованість за кредитним договором за вирахуванням заборгованості, яка вже була раніше стягнута за судовим наказом з останнього.

Однак, відповідач ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, подав суду першої інстанції у цій справі заяву про застосування позовної давності (а.с.51).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До договорів позики застосовується загальна позовна давність у три роки.

До вимог про стягнення неустойки (пені, штрафів) згідно із п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України застосовується позовна давність в один рік.

Ч. 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Письмовою заявою про отримання кредиту відповідач погодився з умовами надання кредиту, визначеними Умовам надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт).

Згідно із п. 5.5 цих Умов сторони договору погодили, що термін позовної давності по вимогам стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюється 5 (п'ять) років.

Початок перебігу позовної давності в даному випадку повинен визначатись відповідно до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України, а саме від дня. коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Із наданого Банком до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідачем щомісяця не виконувались умови кредитного договору належним чином, в цьому випадку початком перебігу позовної давності слід вважати наступний день кінцевої дати повернення кредиту за договором, а саме 20.02.2008 року.

Суд першої інстанції також правильно встановив, що Банк звертався до суду із заявою про видачу судового наказу 15.04.2009 року, тобто на той момент він знав про порушення свого права, але не скористався ним, коли відповідач і надалі не сплатив заборгованість за кредитом. Банк звернувся з позовом до суду у цій справі лише 21.05.2014 року, тобто після спливу 5-річного строку позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що у задоволенні прозову Банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у цій справі слід відмовити за спливом позовної давності.

Доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію Банку, як позивача у цій справі, висловлену ним в його позові та представниками останнього у судовому засіданні, яку вони вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Виписка по рахунку відповідача ОСОБА_1 з 19.02.2007 року, надана Банком до суду апеляційної інстанції до апеляційної скарги (а.с.64), може бути прийнята та приймається апеляційним судом в силу вимог ст. 10 ч. 4, 303 ч. 2 ЦПК України як доказ у цій справі, а саме: доказ здійснення відповідачем останнього платежу за вищезазначеним кредитним договором 26.08.2009 року у сумі 400,0 грн.

Проте, цей доказ не спростовує фактичних обставин цієї справи, встановлених судом першої інстанції, та висновків останнього щодо пропуску строку позовної давності Банком при зверненні до суду із вищезазначеним позовом у цій справі.

Оскільки, встановлено, що зазначений останній платіж позичальника у сумі 400,0 грн. був зарахований Банком згідно розрахунку заборгованості, наданої Банком до позову (а.с.5) на погашення саме заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у сумі 1268,40 грн., та після цього заборгованість за кредитом (тілом кредиту) стала складати 868,40 грн. (розрахунок: 1268,40 грн. - 400,0 грн. = 868,0 грн.).

Однак, у цій справі Банк не просив стягувати заборгованість за кредитом (тілом кредиту) взагалі, оскільки остання вже була стягнута у повному обсязі у сумі 1268,40 грн. на користь Банку з ОСОБА_1 за судовим наказом Кам'янсько - Дніпровського районного суду Запорізької області від 15.04.2009 року (а.с.4).

Докази того, що зазначений судовий наказ був скасований у подальшому у матеріалах цієї справи відсутні.

Таким чином, вбачається, що останній платіж позичальника у сумі 400,0 грн. 26.08.2009 року був здійснений ОСОБА_1 не на визнання нового боргу у цій справі, а на виконання судового наказу Кам'янсько - Дніпровського районного суду Запорізької області від 15.04.2009 року в іншій цивільній справі № 2н-318/2009.

В силу вимог ст. 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1). Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову (ч.2). Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.3).

Дійсно між Банком та ОСОБА_1 позовна давність, встановлена законом (загальна - 3 роки, спеціальна - 1 рік) була збільшена до 5 років для всіх платежів за договором (заборгованості за тілом кредиту, відсотками, пені, штрафів п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка») (Стандарт) (а.с.7-10), які хоча й не підписані позичальником ОСОБА_1, але у суду після ознайомлення із матеріалами цієї справи та надання Банком копії відповідного наказу про їх затвердження ще до укладення договору із позичальником (а.с.94) при вищевикладених обставинах не виникає сумнівів, що саме із цими умовами ОСОБА_1 був ознайомлений під час отримання кредиту у Банку 19.02.2007 року та погодився, про що свідчить особистий підпис останнього на заяві позичальника (а.с.6).

Тому, у суду немає підстав для застосування у цій справі правового висновку Верховного Суду України, висловленого у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 року.

Але звернення Банку до суду за судовим наказом мало місце у 15.04.2009 року, звідси, після цього 5-річний строк позовної давності для звернення Банку із вищезазначеним позовом до суду сплив 15.04.2014 року.

Та не можна вважати вищезазначений останній платіж позичальника у сумі 400 грн. від 26.08.2009 року, здійснений на виконання судового рішення (судового наказу) в іншій цивільній справі таким, що свідчить про визнання ОСОБА_1 зовсім іншого за змістом боргу за вищезазначеним кредитним договором (за інший період) у цій справі.

Таким чином, вищезазначений останній платіж позичальника за кредитним договором не перериває 5-річного строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за договором у цій справі.

Тому, Банк 21.05.2014 року (а.с.2) звернувся до суду із вищезазначеним позовом у цій справі до ОСОБА_1 з пропуском строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором від 19.02.2007 року станом на 18.04.2014 року, до складу якої вже не входить заборгованість за тілом кредиту.

Відповідач ОСОБА_1 у цій справі подавав суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності (а.с.51).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_1 у спорі, зробленою до ухвалення рішення судом першої інстанції, є підставою для відмови у позові Банку у цій справі в силу вимог ст. 267 ч. 4 ЦК України, оскільки Банк не просив та суд першої інстанції не знайшов поважності причин пропущення позовної давності Банком у цій справі.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення Банку від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Банк не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування того, що ним поданий позов у цій справі в межах строків позовної давності.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту - Банку у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_1 судових витрат у вигляді судового збору 121,80 грн. (а.с.63), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК " відхилити.

Рішення Кам'янсько - Дніпровського районного суду Запорізької області від 17 листопада 2014 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.Гончар М.С.