Справа №489/1999/15-ц 06.08.2015 06.08.2015 06.08.2015
Провадження № 22ц-/7841845/15 Головуючий у 1-й інстанції Тихонова Н.С.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду Мурлигіна О.Я.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 серпня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Козаченка В.І., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання Біляєвій В.М.,

без часті сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК»

на рішення

Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2015 року

за позовом

Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулось з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль FORD моделі SIERA, 1991 року випуску, типа ТЗ: легковий універсал-В, з реєстраційним номером НОМЕР_1 ( далі автомобіль FORD, автомобіль).

Обґрунтовуючи позовні, вимоги Банк зазначав, що вказаний автомобіль було передано в заставу відповідачем на виконання кредитного договору, укладеного 27 грудня 2006 року між Банком і ОСОБА_3

Останній, отримавши 44000 грн. кредиту за вказаним кредитним договором, не виконав належно свої зобов'язання, внаслідок чого станом на 23 грудня 2014 року він має 13945 грн. 20 коп. заборгованості, з яких 8535 грн. 63 коп. відсотки за користування кредитом та 5409 грн. 57 коп. пеня.

Посилаючись на викладене Банк просив вилучити у відповідача та передати в заклад Банку автомобіль FORD, комплект ключів від нього, а також свідоцтво про реєстрацію автомобіля; звернути стягнення на предмет застави, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з наданням всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, про задоволення позову. На думку апелянта, суд безпідставно дійшов висновку щодо не співмірності суми боргу та вартості автомобіля, та не врахував відсутності законодавчо передбачених підстав для відмови в зверненні стягнення на майно з цього приводу.

Відповідач та третя особа направили до апеляційного суду письмові заперечення на апеляційну скаргу.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 27 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір № 98МГ/2006. За умовами договору Банк надав позичальнику кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії в розмірі 44000 грн., зі сплатою відсотків за його використання, з кінцевим терміном повернення кредиту до 25 грудня 2009 року.

В той же день, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та відповідачем укладено договір застави автотранспорту (автомобіля FORD). Сторони визначили вартість предмета застави в 24 640 грн.

Позичальник за кредитним договором зобов'язань не виконував належним чином. У зв'язку з цим Банк звернувся з позовом, в якому просив стягнути в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором з позичальника та поручителя ОСОБА_4 станом на 14 квітня 2008 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2008 року з вказаних осіб стягнуто 25037 грн.35 коп. з яких: 19372 грн. 91 коп. кредиту, 302 грн. 82 коп. заборгованість по відсоткам, 1939 грн. 29 коп. заборгованість по простроченому кредиту, 400 грн. 30 коп. заборгованість по простроченим відсоткам та 2933 грн. 98 коп. пені.

16 січня 2009 року боржником було сплачено 21000 грн., 17 жовтня 2012 року - 306 грн.62 коп. Залишилося непогашеним 3730 грн. 73 коп.

Після ухвалення рішення Банк продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом та пеню, визначивши борг на 23 грудня 2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з наявності у позичальника 13945 грн.20 коп. боргу, який він зобов'язаний сплатити, та вартості предмету іпотеки в 24 640 грн. Дійшовши висновку, що борг за кредитним договором є неспівмірним із вартістю предмету застави, суд відмовив у задоволенні позовних вимог.

Проте, з висновками суду в повному обсязі погодитися не можна.

Відповідно до ст. ст. 19, 20 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Право звернення стягнення на предмет застави заставодержатель набуває в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Право звернення стягнення на предмет застави законом пов'язується саме з фактом невиконання забезпеченого заставою зобов'язання в момент настання терміну виконання. Вказаний Закон не пов'язує можливість звернення стягнення на предмет застави через не співмірність суми заборгованості та вартості заставленого майна.

Отже висновки суду не є обґрунтованими.

Разом з тим, на майно не може бути звернуто стягнення, але з інших підстав, ніж зазначено судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Таким чином, наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також закінчення строку його дії, виключає можливість нарахування відсотків за користування кредитом і штрафу, поза строком дії кредитного договору.

На ці вимоги закону та зміст позовних вимог суд уваги не звернув. Між тим, зі змісту позову та наданих Банком розрахунків вбачається, що Банк просив про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення відсотків та пені, нарахованих після судового рішення, що суперечить кредитному договору та вимогам закону.

Оскільки проценти за користування кредитом та пеня, які нараховані після судового рішення не підлягають сплаті, на майнового поручителя не може бути покладено цивільно - правової відповідальності.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду у відповідності до п.1 ч. 3 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового, про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави -відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: