Справа № 0907/2-5875/2011
Провадження № 2/344/111/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Андрусяк М.С.

представника позивача Кобрин Ю.І.

представника органу опіки та піклування Дутчак І.В.

прокурора Валько Б.І.

відповідачів ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа орган опіки та піклування, прокурор про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

до Івано-Франківського міського суду звернувся Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення. В позові вказано, що позивачам було надано соціальне житло квартиру АДРЕСА_1. Однак відповідачі не уклали договір найму житла, а тому позивач просив виселити їх із соціального житла без надання іншого житла, оскільки до надання спірної квартири відповідачі користувались кімнатою в гуртожитку.

Представник позивача підтримала позов та просила задовольнити його з тих підстав, що відповідачка не уклала із позивачем договору найму житла протягом 30 днів з моменту ухвалення рішення про надання їй відповідного житла, вона та її діти зареєстровані в іншому житлі.

Представник служби в справах дітей позивача надала суду пояснення про те, що вказана служба є підрозділом органу опіки та піклування, який і просив виселити відповідачів із займаного ними житла, а тому підтримала позов та просила його задовольнити.

В судовому засіданні відповідачка надала суду пояснення про те, що вона та її неповнолітні діти проживають в спірному житлі, виселились із попереднього житла в гуртожитку, але не знялись із реєстрації в попередньому житлі і не зареєструвались в новому житлі у зв`язку із наявністю заборгованості щодо оплати житлово-комунальних послуг в гуртожитку та відсутності грошових коштів на її оплату; раніше в житлово-експлуатаційній організації відповідачку повідомили про те, що її не знімуть з реєстрації в залишеному нею житлі до часу сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги, і відповідно не зареєструють в новому житлі з цих самих підстав, крім цього її так і не зняли з реєстрації в попередньому житлі. Тому вона не змогла укласти договір найму спірного житла, позивач не сприяв в укладенні договору найму житла.

В судовому засіданні прокурор надав абстрактні пояснення, без їх зв`язку із предметом спору, на вимогу реалізації положення п. 4 ст. 176 ЦПК України прокурор все ж не висловився однозначно щодо визнання обставин справи чи їх заперечення і просив суд враховувати в юрисдикційній діяльності права дітей. При цьому прокурор жодним чином не висловився щодо заперечення позову чи фактичних обставин справи, які були підставою позову.

Судом встановлено наступні обставини.

Рішенням позивача від 25/01/2011 р. № 31 визнано таким, що втратив п. 13.1. рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 16/06/2009 р. з тих підстав, що ОСОБА_3 не уклала договору найму соціального житла на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до акту ЖЕО №3 від 20/01/2011 р. відповідачі не проживають в АДРЕСА_2, в якій їх не знято з реєстрації.

Відповідно до акту від 10/05/2011 р. 11/05/2011 р. відповідачі проживають в АДРЕСА_1.

12/03/2011 р. ЖЕО №3 надіслало лист Міському голові м. Івано-Франківськ з інформацією про те, що за користування відповідача квартирою АДРЕСА_2 є борг зі сплати житлово-комунальних послуг.

Питання перебування відповідачів в сімейних відносинах не заперечувалось жодним із учасників судового розгляду. В судовому засіданні відповідачка надала суду пояснення про те, що вона є матір`ю неповнолітніх дітей, які також вказані в якості відповідачів в даному спорі.

Відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до висновку опіки та піклування від 27/03/2015 р. № 177 не надано висновку про можливість виселення дітей зі спірної квартири.

Відповідно до акту від 15/09/2014 р. відповідачі проживають в спірній квартирі по АДРЕСА_1.

Так, в рішенні Конституційного Суду України у справі № 1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) 16 квітня 2009 року

№ 7-рп/2009 вказано, що в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У той же час у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у статті 74 Закону № 280/97-ВР, згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р., 04/06/2013 року органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Отже скасування органом місцевого самоврядування рішень, які він раніше прийняв і, на підставі яких вже виникли відповідні правовідносини не є правомірною діяльністю позивача щодо відповідачів.

Крім цього відповідно до ст. 20 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення» договір найму соціального житла укладається між органом місцевого самоврядування або уповноваженим ним органом і наймачем або уповноваженою ним особою.

Відповідно до п. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Отже саме позивач з урахуванням надання соціального житла соціально незахищеним громадянам повинен був докласти зусиль щодо укладення договору із відповідачами, а не покладати на них негативні наслідки за не виконання позивачем своїх обов`язків.

При цьому типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 1998 р. № 939.

В свою чергу в ст. 634 ЦК України вкзано, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже договір може бути укладено у формі приєднання до умов, в тому числі і типового договору у разі, якщо одна строна передала іншій об`єкт цивільних прав, а інша, отримала у володіння і приступила користування таким об`єктом.

Права та обов'язки наймача жилого приміщення за договором найму соціального житла встановлені в ст. 25 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення».

Ухвалення позивачем рішення про надання відповідачці квартири, її наступне вселення за згоди позивача та проживання протягом тривалого часу однозначно свідчить про те, що між сторонами виникли відносини з приводу майнового найму житла.

Крім цього позивач та його представник не спростували пояснень відповідачки про те, що вона надала згоду на здачу попереднього житла і на даний час в ньому не проживає, але саме житлово-експлуатаційною організацією на звернення відповідачки було відмовлено у знятті її в реєстрації.

Відповідачка надала суду пояснення про те, що вона та її діти не використовують попередньо займане ними житло, не мають іншого житла, крім спірного. Так само в судовому засіданні представник позивача просила суд про виселення відповідачів із спірного житла без надання їм іншого житла. Однак правові підстави для виселення громадян без надання їм іншого житла встановлені в ст. 116 ЖК України, наявність яких позивачем та його представником перед судом не доведено.

В свою чергу підстави для розірвання договору найму соціального житла та виселення із соціального житла без надання іншого житла передбачені в ст. 27 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення». Однак наявності і таких підстав позивачем та його представником перед судом не доведено.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму.

В свою чергу відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідн до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) від 2 грудня 2010 року вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі "Власов проти Росії" (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція роз'яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (наприклад, рішення у справі "Озтюрк проти Туреччини" (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Слівенко проти Латвії" (Slivenko v. Latvia) [ВП], заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-Х; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі "Слівенко проти Латвії", зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (mutatis mutandis, рішення у справі "Лупса проти Румунії" (Lupsa v. Romania), заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі "С.G. та інші проти Болгарії" (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, п.41 50, Справа "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року).

Отже негативним зобов`язанням держави в спірних відносинах відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є непорушення житлових прав відповідача.

Відповідно до "Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року" від 01.07.2013 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до врахування в цьому спорі, виходячи з аналізу змісту ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає. Відповідно до зазначених правових норм постійність проживання не обмежено будь-яким часом; особа може мати декілька місць проживання.

Відповідно до п. 40 рішення ЄСПЛ в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI.

В п. 44 рішення Європейського суду з прав людини в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року) вказано, що крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Необхідно особливо відзначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (за заявою No 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення речового права.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідача спірним житлом підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції.

Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07.

Разом з цим суд відзначає, що відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Однак відповідно до п. 1 ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд не є інструментом сторін для зловживання правами і не сприяє цьому.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа орган опіки та піклування, прокурор про виселення із квартири АДРЕСА_1, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський