Справа № 306/3268/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

08 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска В.В.

суддів - Кожух О.А., Чужі Ю.Г.

при секретарі - Маринець Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на додаткове рішення Свалявського районного суду від 25 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 10 листопада 2014 року по цивільній справі № 306/2802/14-ц у позові публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

1 грудня 2014 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся в суд із заявою про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що ухваленим рішення не вирішено питання про стягнення судових витрат на правову допомогу відповідачу у розмірі 1500 грн..

Додатковим рішенням Свалявського районного суду ухвалено стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 1500 (одної тисячі п'ятсот) грн..

Не погоджуючись з вказаним додатковим рішенням ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність додаткового рішення із-за порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване ним додаткове рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу.

Межі доводів апеляційної скарги - відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу. Відповідачем ОСОБА_1 не надано належних доказів сплати витрат на правову допомогу, а відтак у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для ухвалення додаткового рішення.

У запереченні представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 просить відхилити апеляційну скаргу як безпідставну й залишити додаткове рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що практикою Європейського суду з прав людини закріплено, що лише наявність договірних зобов'язань та участь адвоката у справі є достатнім для визнання витрат за гонораром «фактично понесеними» та для їх стягнення.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Дурдинець Р.Ю. підтримала апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просили відхилити апеляційну скаргу як необгрунтовану та безпідставну й залишити без змін додаткове рішення суду першої інстанції з підстав зазначених в запереченні.

Заслухавши доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Витрати, пов'язані з розглядом справи, визначені в ч. 3 ст. 79 ЦПК України і їх розподіл здійснюється судом відповідно до вимог, установлених цим Кодексом (ст. ст. 88, 89 ЦПК України).

Крім того, суд під час ухвалення рішення вирішує, зокрема, питання про розподіл судових витрат, про що зазначається в його резолютивній частині (п. 6 ч. 1 ст. 214, п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України).

У разі не вирішення судом питання про судові витрати суду, що ухвалив рішення, за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи надано можливість ухвалити додаткове рішення (п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України).

Встановлено, що рішенням Свалявського районного суду від 10 листопада 2014 року у позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Отже, на порушення вимог ч. 4 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд не вирішив питання як розподілити між сторонами судові витрати.

З Договору №032/14 про надання правової допомоги від 4 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_2, яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №21/865 від 8 лютого 2013 року, виданого на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Закарпатської області №62 від 25 січня 2013 року, далі - Адвокат, та ОСОБА_1, згідно п. 1.1 якого адвокат зобов'язується надати правову допомогу у зв'язку з судовим розглядом цивільної справи №306/2802/14ц за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Пунктами 4.1 і 4.2 вказаного Договору визначено, що сума гонорару становить 1500 грн., за прийняття доручення згідно цього Договору до виконання, адвокату виплачується аванс, який складає 500 грн..

ОСОБА_1 пояснив, що передбачену Договором суму гонорару в розмірі 1500 грн. він виплатив ОСОБА_2 і остання підтвердила отримання вказаної суми.

Встановлено, що ОСОБА_2 знайомилась з матеріалами справи, готувала заперечення проти позову та приймала участь у судовому засіданні 10 листопада 2014 року, коли було ухвалено рішення про відмову в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 27, 30-31, 3738).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію на практику Суду як джерело права.

У п. 115 Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Белоусов проти України» суд зазначає, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар від має сплатити його згідно із договірними зобов'язаннями. Як видно з матеріалів справи, пан Бущенко представляє заявника протягом провадження у Суді, а отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно, Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними».

Отже, вищезазначеним закріплено, що лише наявність договірних зобов'язань та участь адвоката у справі є достатніми для визнання витрат за гонораром «фактично понесеними» та для їх стягнення.

Таким чином, задовольнивши клопотання представника відповідача по справі ОСОБА_2 про стягнення судових витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд першої інстанції правомірно, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України, ухвалив додаткове рішення, яке відповідає нормам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що додаткове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

За таких обставин та на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відхилити як необгрунтовану й залишити без змін додаткове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Додаткове рішення Свалявського районного суду від 25 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: