Ухвала

іменем україни

23 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Федерації професійних спілок України, третя особа - ОСОБА_5, про поновлення на роботі, за касаційною скаргою Федерації професійних спілок України на рішення апеляційного суду м. Києва від 06 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 березня 2010 року його було прийнято на роботу на посаду в.о. заступника голови Федерації професійних спілок України (далі - ФПС України). 15 березня 2012 року відповідно до постанови ради ФПС України № Р-5-2 його обрано першим заступником голови ФПС України. Зазначив, що у кінці 2012 року він перебував у вихідний день в особистих справах у м. Москві Російської Федерації, де у нього раптово погіршився стан здоров'я, у зв'язку з чим він змушений був звернутися за медичною допомогою, його було госпіталізовано і він перебував на стаціонарному лікуванні. У перший робочий день він повідомив телефоном свого керівника - голову ФПС України ОСОБА_6 - про перебування на стаціонарному лікуванні на території Російської Федерації, де він проходив тривале лікування та реабілітацію. Повернувшись у липні 2014 року до України, він дізнався, що його було звільнено із займаної посади на підставі ст. 39 КЗпП України. Вважає своє звільнення із займаної посади незаконним і безпідставним, оскільки заяви про звільнення він не писав. Тому просив поновити його на посаді заступника голови ФПС України із 28 березня 2013 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 06 серпня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, яким указаний позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 на роботі у Федерації професійних спілок України на посаді першого заступника голови Федерації професійних спілок України.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Статтею 39 КЗпП України передбачено, що строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених ч. 1 ст. 38 цього Кодексу.

Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України та п. п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, власник чи уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з унесенням запису про звільнення. Якщо трудову книжку не було отримано працівником у зв'язку з його відсутністю в день звільнення на робочому місці, то власник чи уповноважений ним орган у цей день надсилає йому поштове повідомлення із зазначенням про необхідність отримання трудової книжки.

Судом установлено, що позивача 24 березня 2010 року прийнято на роботу на посаду в.о. заступника голови ФПС України.

Відповідно до постанови ради ФПС України від 15 березня 2012 року № Р-5-2 позивача обрано першим заступником голови ФПС України.

27 березня 2013 року до ФПС України надійшла заява позивача про звільнення від обов'язків першого заступника голови ФПС України у зв'язку з важкою хворобою (а. с. 47).

Згідно з ч. 1 ст. 44 статуту ФПС України звільнення голови ФПС України, його заступників у зв'язку із закінченням термінів повноважень, порушенням норм статуту ФПС України, неналежним виконанням посадових обов'язків проводиться відповідно до норм трудового законодавства за рішенням виборного органу, який їх обрав.

Частиною 2 ст. 44 статуту передбачено, що звільнення зазначених осіб з інших підстав, передбачених трудовим законодавством, здійснюється за рішенням президії.

Разом із тим за положенням п. 29 ст. 38 статуту президія ФПС України приймає рішення про звільнення голови ФПС України, заступників голови ФПС України у випадках, передбачених ч. 2 ст. 44 цього статуту, а також про відсторонення їх від роботи у випадках, передбачених законодавством України.

Постановою президії ФПС України від 28 березня 2013 року № П-17-1 «Про звільнення першого заступника голови ФПС України ОСОБА_4.» позивача звільнено з посади відповідно до поданої ним заяви на підставі ст. 39 КЗпП України (а. с. 48).

На виконання постанови президії ФПС України від 28 березня 2013 року № П-17-1 головою ФПС України видано розпорядження від 28 березня 2013 року № 52-К «Про звільнення ОСОБА_4.», згідно з п. 1 якого позивача звільнено за власним бажанням у зв'язку з хворобою на підставі ст. 39 КЗпП України. Відповідний запис внесено до трудової книжки позивача та до особового листка з обліку кадрів (а. с. 49).

Листом відповідача від 29 березня 2013 року № 12/01-14/580 позивача повідомлено про звільнення з посади першого заступника голови ФПС України та запропоновано отримати трудову книжку та належні грошові виплати. Зазначене підтверджується описом вкладення з відбитком печатки поштового відділення від 01 квітня 2013 року та чеком про надсилання рекомендованого листа № 347. Рекомендований лист направлено на адресу прописки позивача, яка значилася у його паспортних даних станом на день звільнення (а. с. 56).

Виходячи з вищевказаного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що установлену чинним законодавством України вимогу щодо повідомлення позивача про звільнення виконано відповідачем.

На спростування доводів позивача про те, що він не знав про своє звільнення, суд зазначив наступне.

12 квітня 2013 року позивач видав на ім'я ОСОБА_7 (секретаря позивача) довіреність для отримання грошової компенсації при звільненні, у якій зазначив про неможливість особисто отримати грошові кошти у зв'язку з проходженням лікування.

Так, згідно з видатковим касовим ордером від 19 квітня 2013 року ОСОБА_7 отримано виплату у сумі 14 347 грн 64 коп.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку, що позивач знав про своє звільнення з посади першого заступника голови ФПС України та вчинив дії щодо припинення трудових правовідносин із ФПС України.

При цьому суд правильно урахував, що результати проведення засідання президії ФПС України, у т.ч. і про звільнення позивача, були оприлюднені на офіційному сайті відповідача, що спростовує доводи позивача про те, що він дізнався про своє звільнення лише у липні 2014 року.

Крім того, надані позивачем довідки від 12 квітня 2013 року № а/к 1284/13 та від 29 березня 2013 року № 2434-2013 про проходження позивачем лікування у період із 12 лютого 2013 року до 12 квітня 2013 року, та із 28 січня 2013 року до 29 березня 2013 року відповідно, на підтвердження факту перебування позивача на лікарняному суд обґрунтовано визнав неналежними та недопустимими доказами на підтвердження зазначеного факту з огляду на те, що тимчасова непрацездатність працівників засвідчується саме листком непрацездатності, виходячи із положень п. п. 1.1, 1.2 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13 листопада 2001 року № 455; видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п. п. 1.14, 2.7, 2.16-2.120, 3.4, 3.16, 6.6; вказаними пунктами визначено чіткий перелік випадків, в яких може видаватися довідка, отже, вичерпним переліком не передбачено можливості підтвердження факту тимчасової непрацездатності саме у формі довідки, а не листка непрацездатності, проте позивачем не надано суду листка непрацездатності.

Доводи позивача про те, що він не писав заяву про звільнення, суд правильно визнав необґрунтованими, оскільки позивач не надав відповідних доказів на їх підтвердження, заперечень відповідача не спростував, не заявляв клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Водночас, виходячи зі змісту наявних у справі доказів, суд установив, що позивач перетинав кордон України двічі в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Бачівськ» (Сумська область): 05 лютого 2013 року (виїхав 11 лютого 2013 року) та 19 березня 2013 року (виїхав 22 березня 2013 року), за тиждень до свого звільнення позивач перебував у м. Києві, у той час як відповідно до наданих позивачем довідок від 29 березня 2013 року № 2434-2013 та від 12 квітня 2013 року № а/к 1284/13 він у період із 28 січня 2013 року до 29 березня 2013 року та із 12 лютого 2013 року до 12 квітня 2013 року перебував на лікуванні, тому обґрунтовано вважав сумнівними доводи позивача про перебування у вказаний період на лікуванні у м. Москві.

Враховуючи вищевказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивача звільнено із дотриманням установлених чинним трудовим законодавством вимог, а саме: ст. ст. 36, 38, 39 КЗпП України, факту порушення його прав під час звільнення не встановлено, тому поданий ним позов є недоведеним відповідно до положень ст. ст. 10, 57- 60 ЦПК України та необґрунтованим.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України. Висновок суду про відмову у задоволенні позову ґрунтується на встановлених у справі обставинах і вимогах закону.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового застосування норм матеріального права та у результаті - неправильного вирішення спору.

Усупереч положенням ст. ст. 303, 304, 309, 316 ЦПК України апеляційний суд належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позивачем вимог, а також на порушення вимог ст. ст. 10, 57-60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Зокрема, помилковим і таким, що спростовується вищевказаними нормами матеріального та процесуального права, а також обставинами справи, є висновок апеляційного суду про недоведеність факту подання особисто позивачем заяви про звільнення, таким чином ініціювання саме позивачем розірвання трудового договору.

Такий висновок апеляційний суд обґрунтував тим, що суду не надано оригіналу заяви ОСОБА_4 від 27 березня 2013 року; відповідач не надав відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України належних і допустимих доказів на підтвердження факту наявності хвороби або інвалідності позивача, які б перешкоджали виконанню ним роботи за договором, а без перевірки та підтвердження цього факту у відповідача були відсутні законні підстави для звільнення позивача з роботи на підставі ст. 39 КЗпП України.

Однак поза увагою апеляційного суду залишилися положення ст. 10 ЦПК України, згідно з якою цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Разом із тим за приписами ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обставини щодо непідписання та неподання заяви про звільнення повинен довести саме позивач, адже саме він на них посилається і ці обставини повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами, однак, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач їх не довів, не звертався до суду із клопотанням про призначення відповідної експертизи.

Що стосується висновків апеляційного суду про недоведеність відповідачем факту розрахунку з позивачем, у зв'язку з неподанням відповідачем оригіналу довіреності ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_7 (його секретаря) від 12 квітня 2013 року для отримання грошової компенсації при звільненні та неприйняття судом як доказу копії вказаної довіреності, то слід зазначити, що у справі не встановлено наявності претензії з боку ОСОБА_4 до ОСОБА_7 із цього питання, що правильно враховано судом першої інстанції.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Федерації професійних спілок України задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 06 серпня 2015 року скасувати, рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

І.К.Парінова

О.В.Ступак