Чуднівський районний суд Житомирської області
Справа № 294/1428/14-ц
Провадження № 2/294/154/15

10.07.2015 року м. Чуднів
Чуднівський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Мельничука О.О.,
при секретарі Марчук В.В.,
з участю відповідачки ОСОБА_1 ,
представника відповідачки ОСОБА_2 ,
представника органу опіки та піклування ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Вакуленчуківської селищної ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 про виселення із самоправно зайнятого жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення,-
в с т а н о в и в :
Вакуленчуківська селищна рада звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 про примусове виселення відповідачів із самоправно зайнятої квартири АДРЕСА_1 , яка перебуває на балансі селищної ради, так як відповідачі поселилися у даному житлі без будь-яких законних підстав, відмовляючись його звільняти на вимогу власника.
У судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги та викладені у позовній заяві обставини справи, вказавши, що сім"я відповідачів проживає у квартирі без будь-яких законних підстав, відмовляючись звільнити вказане житло.
Відповідачка, яку підтримав її представник, у судовому засіданні позов не визнала, зазначивши, що вона з відома ОСОБА_5 та Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України вселилася у 2005 році у квартиру АДРЕСА_1 , оплачувала комунальні платежі, вносила квартплату, а тому відсутні підстави для її виселення на вказаній у позовній заяві підставі.
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що у спірній квартирі проживав її брат ОСОБА_5 , який, не приватизовуючи дане житло, спочатку сам ще до розпаду Радянського Союзу, а згодом у 2004 році і його дружина ОСОБА_7 , виїхали у Росію, залишивши свідку ключі від житла. Вона ж дозволила ОСОБА_1 лише тимчасово пожити у даній квартирі, уклавши від імені брата договір найму, але у послідуючому відповідачка відмовилася дану квартиру звільнити.
Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення вказаних осіб, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За змістом ст. 109 ч. 1 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
З наведеної норми права можливо зробити висновок, що особи, що самоправно, тобто без належних підстав та помимо волі власника (наймача) житла зайняли житлове приміщення, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Це відбувається не у зв`язку із припиненням права на житло, оскільки воно не виникло, а у зв"язку із законодавчою відмовою у визнанні права на зайняте приміщення.
Згідно ст. 61 Житлового Кодексу УРСР користування житлом в будинках державного та громадського фондів здійснювалося відповідно до договору найму, укладеному на підставі ордеру.
Договір найму між власником житла та відповідачами не укладався.
Не підлягає застосуванню до даних правовідносин і норма статті 91 ЖК, якою врегульовано піднайом жилого приміщення, так як згідно ч.4 ст. 91 ЖК, договір піднайому укладається в письмовій формі з наступною реєстрацією в житлово-експлуатаційній конторі. Таким чином, закон вимагав укладення договору піднайму в письмовій формі з реєстрацією такої угоди.
Отже, будь-яких підстав вважати, що між сторонами було укладено чи то договір найму, чи піднайму житла, - немає.
Особи, які самовільно вселилися у житло, підлягають виселенню і норми житлового законодавства не вимагають їх повідомлення зазделегідь про таке виселення.
Такими, що самоуправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися в нього самовільно без будь-яких підстав або незважаючи на заборону про вселення. Виселення цих осіб пов`язано з відсутністю у них законних підстав для зайняття жилої площі.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до акту приймання-передачі військового майна від 05.09.2012 року, затвердженого рішенням Вакуленчуківської селищної ради № 225 від 14.02.2013 року на баланс селищної ради Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України передало житлові будинки, в т.ч. будинок АДРЕСА_2 , і з вказаного часу саме вказаний орган місцевого самоврядування вправі вирішувати кому надати спірне житло, в якому наразі без будь-яких законних підстав проживають відповідачі..
У квартирі АДРЕСА_1 до 1991 року проживав ОСОБА_5 з дружиною ОСОБА_7 , які були зняті з реєстрації в зв"язку з виїздом на проживання у Російську Федерацію, де ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , отримавши паспорти громадянина РФ відповідно 25.06.2002 року та 21.07.2004 року, зареєстровані в м. Бердськ, Новосибірської області, а тому не являються квартиронаймачами житла, що є предметом судового розгляду.
В обгрунтування свого права на проживання у вказаній вище квартирі відповідачка посилається на укладений нею 05.09.2005 року договір піднайму житла, хоча, як встановлено згідно пояснень свідка ОСОБА_6 та самої відповідачки, вказаний договір підписала від імені ОСОБА_5 ОСОБА_6 , яка відповідних повноважень з цього приводу не мала (у наданій їй довіреності від 02.09.2013 року їй були надані повноваження лише щодо продажу квартири, власниками якої ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не являлися), як не мали таких повноважень щодо розпорядження даним житлом і самі довірителі станом на 02.09.2013 року, вибувши із квартири та з України задовго до вказаних подій, а такий договір піднайму (у випадку його укладення належними особами) повинен був бути згідно вимог ст. 91 ч. 4 ЖК УРСР зареєстрованим у житлово-експлуатаційній організації, що, звісно, не могло і не було зроблено.
Позивач правомірно вважає, що відповідачі підлягають виселенню на підставах ч.3 ст.116 ЖК УРСР, оскільки права на проживання у квартирі вони не набували, тобто не були дотримані вимоги ст.ст. 52, 58 цього Кодексу, адже з приводу їх вселення не приймалося відповідне рішення відомством, на балансі якого у 2005 році перебувала квартира, та відповідачам не видавався ордер, що є єдиною підставою згідно вимог ст. 58 ЖК для вселення у надане жиле приміщення. При цьому заперечення відповідачки з приводу того, що керівництво в/ч НОМЕР_1 знало про її проживання, що нібито є свідченням про надання згоди на її проживання і, отже, узаконює правомірність такого проживання із набуттям відповідних прав на житло не відповідає вимогам ЖК, адже рішення командира військової частини за погодженням з квартирно-експлуатаційним органом та житловою комісією з цього приводу не приймалося і, як уже було зазначено, ордер на житло відповідачці з членами сім"ї не видавався.
У договорі ж про реструктуризацію боргу від 31.01.2012 року № 15 та у додатку № 9 до Акту приймання-передачі житлового фонду з в/ч НОМЕР_2 на баланс Вакуленчуківської селищної ради Вчерашнюк Т.В. вказана в якості орендаря квартири АДРЕСА_1 , наймачем якої продовжував безпідставно вказуватися ОСОБА_5 , але це не дає підстав для висновку, що в/ч в якості належного квартиронаймача визнало відповідачку.
Те, що в/ч не приймала заходів для виселення відповідачів з огляду на поданий ОСОБА_1 нібито укладений з ОСОБА_5 договір найму від 05.09.2005 року, не змінює правового статусу сторін. До того ж, у судовому засіданні з"ясовано, що такий договір, укладений із ОСОБА_6 , яка не мала жодного стосунку до спірного житла, не породжував для сторін ніяких юридичних наслідків, в т.ч. з приводу піднайму житла.
Отже, відповідачка з членами своєї сім"ї ОСОБА_4 і ОСОБА_4 вселилися та проживають в спірній квартирі без будь-яких законних на те підстав, а відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Орган опіки в особі Чуднівської РДА у своєму висновку від 09.07.2015 року № 16/1212 вказав на недоцільність виселення малолітньої доньки відповідачів ОСОБА_8 з вказаного вище житла, але такий висновок не грунтується на положеннях чинного законодавства, а тому не приймається судом за основу при винесенні судового рішення.
З огляду на задоволення позову, з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з кожного на користь позивача слід стягнути по 121,80 грн. понесених останнім судових витрат по справі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, змістом ст.ст. 316, 379, 381, 386 ЦК України, змістом ст.ст. 52, 58,109 ч. 1,116 ч. 3, 191 ЖК УРСР, суд
Позов задовольнити. Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 із самоправно займаємої ними квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
Стягнути на користь Вакуленчуківської селищної ради у порядку відшкодування понесених позивачем судових витрат по справі:
з ОСОБА_1 - 121,80 грн.,
з ОСОБА_4 - 121,80 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана в Апеляційний суд Житомирської області через Чуднівський райсуд протягом десяти днів з дня проголошення даного рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо така не буде подана.
Суддя: О. О. Мельничук