У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 09 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення та встановлення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду від 12 червня 2015 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення та встановлення порядку користування квартирою задоволено. Вселено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1. Встановлено порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1, зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у користуванні житловою кімнатою площею 17,4 кв.м. та допоміжними приміщеннями у квартирі АДРЕСА_1.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій він покликався на його незаконність та необгрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував, що судом першої інстанції було порушено процесуальне законодавство шляхом внесення протокольної ухвали про відмову у зупиненні провадження без виходу до нарадчої кімнати, чим фактично позбавив його законного способу захисту прав та законних інтересів.

Стверджував, що суд першої інстанції безпідставно мотивував свою позицію тим, що ОСОБА_3 як власник 1/2 спірної квартири АДРЕСА_1 має право на власний розсуд розпоряджатися своім майном, зокрема, вселятися до такої частини квартири самій, вселяти інших осіб та реєструвати в ній будь-кого тощо, оскільки вказане має здійснюватись співвласниками за їхньою згодою.

Вказав також, що при вселенні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до однієї житлової кімнати площею 17,4 кв.м суд першої інстанції порушив норми Житлового кодексу україни, оскільки за приписами ч.2 ст. 50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення до однієї житлової кімнати особами різної статі, старшими за 9 років, крім подружжя. Всупереч наведеним положенням закону, на сьогодні за рішенням суду до одного ізольованого житлового приміщення (кімнати) вселені дорослі особи різної статі. Відтак, встановлений судом порядок користування квартирою не відповідає положенням закону.

__________________________________________________________________________________________________________

Справа 569/4378/15-ц Головуючий у 1-й інст. - Ковальов І.М.

Провадження №22-ц/787/1490/2015р. Доповідач - Боймиструк С.В.

Просить скасувати рішення Рівненського міського суду від 09.04.2015 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_1. та його представник ОСОБА_2. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_3 особисто і як представник позивача ОСОБА_4 просила відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позов про вселення позивачів в спірну квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3, як співвласник квартири має право вимагати усунення будь-яких порушень її права власності, а ОСОБА_4. є членом сім'ї власника квартири та має право користуватись нею нарівні з власником.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.319 і ч.1 ст.321, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В роз'ясненнях даних в п.33 Постанови Пленуму ВССУ „ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав " № 5 від 7 лютого 2014 року, зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, та ОСОБА_1. з 1993 року по 17 жовтня 2014 року перебували в шлюбі, під час якого, 24 травня 2004 року за договором купівлі-продажу було придбано квартиру АДРЕСА_1, яка була зареєстрована на ОСОБА_1

Рішенням Рівненського міського суду №569/3048/14-ц від 04 липня 2014 визнано, що ОСОБА_3, на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1. Вказане рішення суду набрало законної сили (а.с.5).

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 26341992 від 03 вересня 2014 року вбачається, що 1/2 частка квартири за адресою АДРЕСА_1, належить на праві приватної спільної частково власності ОСОБА_3(а.с.7).

Відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Отже, ОСОБА_1. та ОСОБА_3 є співвласниками в рівних частках двохкімнатної квартири АДРЕСА_1, їхні права щодо цього майна є рівними, а тому її позовні вимоги місцевий суд задоволив обґрунтовано.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4, то вони місцевим судом також задоволені обґрунтовано.

Як вбачається з пояснень сторін в судовому засіданні, після придбання спірної квартири в 2004 році, сторони постійно проживали в ній, а разом з ними, як член сім'ї, їх син ОСОБА_4., який на той час був ще неповнолітнім,а на даний час з 2013 року навчається в Польщі.

Отже, суд першої інстанції пославшись на норми ст.64, 150, 156 ЖК України та ст.383 ЦК України, дійшов вірного висновку про те що ОСОБА_4. є членом сім'ї власників квартири та має право на проживання в ній.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Твердження ОСОБА_1, що він не надавав згоди ОСОБА_3 на вселення їх повнолітнього сина ОСОБА_4, не заслуговує на увагу, оскільки такої його згоди не потребується. ОСОБА_4 ніхто у встановленому законом порядку з квартири не виселяв, він не визнаний особою, що втратила право на користування нею відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, а тому, як законний користувач цього приміщення має право на захист порушеного права, навіть, якщо це порушення виходить від співвласника.

Згідно роз'яснень, даних в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Місцевим судом, виходячи з обставин по справі та права часткової власності сторін на квартиру, обґрунтовано встановлено та визначено порядок користування приміщеннями в спірній квартирі. В спільному користуванні сторін залишено кухню, ванну кімнату, туалет, коридор, балкон, кладову. Відповідачу ОСОБА_1. виділено житлову кімнату площею 12,3 кв.м., а позивачам, оскільки їх двоє більшу кімнату площею 17,4 кв.м.

Твердження ОСОБА_1 про неможливість поселення осіб різної статі віком понад 9 років в одне приміщення не заслуговує на увагу. Норма на яку посилається відповідач, а саме ст.50 ЖК України міститься у розділі Житлового кодексу під назвою „НАДАННЯ ЖИЛИХ ПРИМІЩЕНЬ У БУДИНКАХ ДЕРЖАВНОГО І ГРОМАДСЬКОГО ЖИТЛОВОГО ФОНДУ" та не може регулювати відносини, що виниклі між сторонами, що випливають з права власності на житло. Крім того, позивачам житло не надається, а вони вселяються в житло в якому вони проживали раніше.

Оскільки рішення місцевого суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених у ньому, то колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 09 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: