У Х В А Л А

Іменем України

08 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ЛЕСКА В.В.

при секретарі МАРИНЕЦЬ Д.М.

за участю апелянта ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 грудня 2012 р., за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 19 травня 2015 р., -

в с т а н о в и л а :

02.10.2014 стягувач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21.12.2012 у справі за його позовом до ОСОБА_2 (боржника) про розірвання шлюбу та встановлення графіку зустрічей з дітьми, заінтересованими особами зазначив міський відділ Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайуправління юстиції та Службу у справах дітей Виконкому Ужгородської міськради. Мотивував заяву таким.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.12.2012 шлюб, що був укладений ОСОБА_3 із ОСОБА_2 21.10.2006, було розірвано; дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишено при матері ОСОБА_2; було встановлено такий графік зустрічей ОСОБА_3 із дітьми: 1. перша та третя неділя місяця з 10-00 суботи до 18-00 неділі; 2. щороку, місяць серпень для оздоровлення дітей. 31.07.2014 за заявою стягувача ОСОБА_3 був виданий виконавчий лист, за яким постановою держвиконавця від 08.08.2014 було відкрито виконавче провадження № 44347779. Однак, з моменту проголошення рішення суду і до цього часу боржник ОСОБА_2 без правових підстав та без причин не виконує рішення суду в частині дотримання графіку зустрічей батька з дітьми, фактично перешкоджає батьку у спілкуванні з дітьми, що є порушенням вимог ст. 157 СК України щодо права батька, який проживає окремо від дітей, на участь в їх вихованні та в спілкуванні з ними.

Держвиконавець здійснив необхідні і можливі заходи в рамках виконавчого провадження для забезпечення виконання рішення суду в частині дотримання графіку зустрічей батька з дітьми, довів до відома боржника необхідні документи, але боржник ухиляється від виконання рішення суду, всупереч дійсності стверджує, що стягувач не звертався безпосередньо до нього з цього приводу і т.ін., хоча фактично чинить йому перешкоди в зустрічах з дітьми. 01.10.2014 стягувач зажадав від держвиконавця належного виконання виконавчого документа, на що отримав відповідь, що відповідно до резолютивної частини рішення суду виконавчий документ не підлягає примусовому виконанню, оскільки має суто формальний характер, у рішенні відсутнє слово про «зобов'язання», як це передбачено ст. 75 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження», тому рішення неможливо виконати і треба звернутися до суду по зміну способу виконання рішення.

Посилаючись на ці обставини, на гарантії прав стягувача у виконавчому провадженні, на норми законодавства щодо прав, обов'язків держвиконавця, порядку примусового виконання рішень та на неможливість виконання рішення суду, заявник у порядку ст. 36 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 373 ЦПК України просив змінити спосіб та порядок виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 грудня 2012 р. у цивільній справі № 712/11850/12 шляхом: «зобов'язати боржника ОСОБА_2 у відповідності до рішення Ужгородського міськрайонного суду № 712/11850/12 від 21 грудня 2012 року виконувати встановлений графік зустрічей ОСОБА_1 з дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4: 1. перша та третя неділя з 10.00 год. суботи до 18.00 год. неділі; 2. щороку, місяця серпень для оздоровлення дітей».

Ухвалою міськрайонного суду від 19.05.2015 у задоволенні заяви відмовлено.

Заявник ухвалу оскаржив, вважає її незаконною та необґрунтованою, посилається загалом на ті самі обставини, якими мотивувалася заява. Крім того, наголошує, що боржник зловживає своїми правами, а рішення суду не виконується, обставини, на які посилається стягувач, є винятковими, а суд неповно з'ясував обставини справи та безпідставно не взяв до уваги факти і докази, якими обґрунтовувалася заява. Просить ухвалу скасувати задовольнити заяву відповідно до її прохальної частини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення стягувача ОСОБА_3, який свою апеляцію підтримав, розглянувши відповідно до ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи апелянта, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених для цього законом підстав. Судове рішення відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.12.2012 після розірвання шлюбу ОСОБА_3 із ОСОБА_2 дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишено при матері ОСОБА_2; встановлено графік зустрічей ОСОБА_3 із дітьми: 1. перша та третя неділя місяця з 10-00 суботи до 18-00 неділі; 2. щороку, місяць серпень для оздоровлення дітей (а.с. 33-34). Держвиконавцем МВ ДВС Ужгородського міськрайуправління юстиції 08.08.2014 за виконавчим листом № 712/11850/12, виданим судом 31.07.2014 і пред'явленим ОСОБА_3 до примусового виконання 08.08.2014, відкрито виконавче провадження № 44347779, а 23.09.2014 складено акт про те, що боржник ОСОБА_2 не відмовляється від встановленого судом графіку зустрічей ОСОБА_3 із дітьми, проте, батько дітей не звертався до неї з приводу зустрічей з дітьми, а вона, в сою чергу, зобов'язується на вимогу батька надати можливість зустрічей відповідно до встановленого судом графіка (а.с. 14, 15-16).

Відповідно до ст. 373 ЦПК України, за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення. Статтею 36 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV) вказується також, що суд може змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення за наявності обставин, що роблять неможливим виконання рішення. Заявник зобов'язаний належно довести обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України), а заявлена вимога повинна відповідати передбаченим законом способам вирішення відповідного питання.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що заявник не навів обставин і не надав доказів того, що має місце винятковий випадок і наявні виняткові обставини, які дають підстави для зміни способу та порядку виконання рішення суду, що у встановлений рішенням суду спосіб його виконувати неможливо. Навпаки, зі змісту поданого на обґрунтування заяви акту держвиконавця випливає протилежне. Вірною є і вказівка суду на те, що відповідно до формулювання своєї вимоги заявник фактично просить змінити резолютивну частину рішення суду, що при вирішенні поставленого питання суд робити не вправі, оскільки після проголошення рішення суд, який його ухвалив, не може сам змінити це рішення (ст. 218 ч. 2 ЦПК України). Доводи апеляції законності та обґрунтованості судового рішення не спростовують.

Водночас, з огляду на інші доводи заяви та на пояснення заявника в апеляційному суді колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне. Ставлячи питання про зміну способу і порядку виконання рішення суду, стягувач фактично посилається на порушення його права на спілкування з дітьми та на участь у їх вихованні, на вчинення матір'ю дітей перешкод у цьому. Тобто, батько фактично ставить питання про захист його прав, які випливають з положень ст.ст. 151, 155, 157, 159 та інших норм СК України, що, за наявності для того підстав, може бути предметом відповідного позову, а не заяви в порядку ст. 373 ЦПК України, ст. 36 Закону № 606-XIV.

Рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковим до виконання, невиконання рішення боржником є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 14 ч.ч. 1, 2 ЦПК України). За невиконання (неналежне виконання) своїх обов'язків щодо примусового виконання рішення суду несе відповідальність і держвиконавець, що забезпечується, зокрема, можливістю оскарження його дій (бездіяльності), відповідним судовим контролем (Розділ VII ЦПК України, Глава 9 Закону № 606-XIV). Посилання на те, що рішення суду не зобов'язує сторони виконувати встановлений ним графік зустрічей з дітьми безпідставне, оскільки рішення має зобов'язальний характер як в силу положень закону щодо обов'язковості судового рішення, так і в силу положень ст. 11 ч. 5 ЦК України, і за обставинами справи не потребує додаткової вказівки на зобов'язання боржника вчиняти певні дії (вказівки для матері дотримуватися графіка зустрічей батька з дітьми та надавати можливість для цього). Тлумачення частини 1 статті 75 Закону № 606-XIV у викладеній в заяві та в апеляції інтерпретації хибне та перекручує дійсний зміст закону, крім того, у справі немає доказу відмови держвиконавця здійснювати примусове виконання рішення суду через начебто «незобов'язальний» характер його резолютивної частини.

Отже, стягувач не позбавлений права та можливості вимагати належного виконання рішення суду, а також захищати свої права як сторони у виконавчому провадженні та батьківські права у належний спосіб. Відтак, на підставі ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України апеляцію стягувача слід відхилити, ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 1, ст. 312 ч. 1 п. 1, ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 19 травня 2015 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді