АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2549/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 59 Позарецька С. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЗахарової А. Ф.
суддівХрапка В. Д. , Фетісової Т. Л.
при секретаріВосколович-Литвин Ж. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 02 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , третя особа Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про визнання відмови неправомірною, надання дозволу на виїзд дитини разом з матір`ю за кордон без згоди та супроводу батька ,-

Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника ОСОБА_6, який підтримав доводи апеляційної скарги, та ОСОБА_8, адвоката в її інтересах Хоміка С.І., які заперечували на доводи апеляційної скарги, судова палата,-

в с т а н о в и л а :

В березні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 , третя особа Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про визнання відмови неправомірною, надання дозволу на виїзд дитини разом з матір`ю за кордон без згоди та супроводу батька .

В обґрунтування своїх вимог вказувала, що 20 жовтня 2007 року в Черкаському міськвідділі РАЦС вона зареєструвала шлюб з відповідачем по даній справі.

В період шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_10.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.03.2013 року шлюб з відповідачем розірвано та стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку /доходу/.

Син проживає з матір'ю, яка займається утриманням, вихованням та лікуванням сина.

ОСОБА_7 з відповідачем спільно не проживає, останній ухиляється від сплати аліментів в повному обсязі, так як крім заробітку отримує пенсію, але аліменти з неї не сплачує. В зв'язку з цим утворилась заборгованість по сплаті аліментів. Відповідач, знаючи, що син являється інвалідом з дитинства, ніякої додаткової допомоги на лікування не надає.

25.04.2013 року позивачка зареєструвала шлюб з громадянином Королівства Швеція ОСОБА_12.

ЇЇ чоловік в Швеції має власну трикімнатну квартиру з усіма зручностями, площею 82 кв.м. Він має постійну роботу, його річний дохід становить 315210 шведських крон.

З метою об'єднання сім'ї та спільного проживання з чоловіком, позивачка бажає виїхати разом з сином на постійне місце проживання до Королівства Швеція.

Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено,, що для виїзду неповнолітньої дитини за кордон необхідна нотаріальна згода батьків дитини.

Відповідач у вересні 2013 року надав таку згоду, але пізніше її анулював. Тому ОСОБА_7 вимушена звертатись до суд з даним позовом.

На підставі наведеного, ст. 160 ЦК України, ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ, позивачка з урахуванням уточнених вимог, просила суд визнати неправомірною відмову відповідача у наданні дозволу на виїзд на постійне місце проживання неповнолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон до Королівства Швеція, дозволити неповнолітньому ОСОБА_10 виїзд на постійне місце проживання за кордон до Королівства Швеція разом з матір'ю ОСОБА_7 без нотаріальної згоди та супроводу батька ОСОБА_6.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Надано дозвіл неповнолітньому ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2 на виїзд за кордон до Королівства Швеція на постійне місце проживання разом з матір'ю ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 без згоди та супроводу батька ОСОБА_6, 1983 року народження.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на те, що дане рішення незаконне, не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 , третя особа Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про визнання відмови неправомірною, надання дозволу на виїзд дитини разом з матір`ю за кордон без згоди та супроводу батька - відмовити.

Обговоривши матеріали справи, судова палата вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

З матеріалів справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з жовтня 2007 року по 01 березня 2013 року.

В період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_10 (ар. спр.4). Дитина є інвалідом в зв'язку з вродженим гіпотереозом (медикаментозна субкомпенсація), перебуває на диспансерному обліку, потребує постійного стороннього догляду. Мати ОСОБА_7 отримує на утримання дитини соціальну допомогу в обсязі 1099,30 грн. (ар. спр. 13-15).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.03.2013 року шлюб між ОСОБА_7 і ОСОБА_6 розірвано. Стягнуто з останнього на користь ОСОБА_7 аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку , на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1. Починаючи з 23.01.2013 року і до повноліття дитини (ар. спр. 5-6).

Встановлено, що дитина проживає з матір'ю, яка фактично займається утриманням, вихованням та лікуванням сина (ар. спр. 7). Відповідач з сім'єю не проживає, ухиляється від сплати аліментів в повному обсязі на утримання дитини, оскільки крім заробітку отримує пенсію , але аліментів з неї не сплачує. Станом на 01 березня 2015 року борг по аліментах за боржником ОСОБА_6 складає 7644, 65 грн. , про що свідчить довідка Центрального відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції від 25.03.2015 року за №11899 (ар. спр. 82-83).

Ніякої додаткової допомоги відповідач на утримання, лікування та виховання сина не надає.

Встановлено також, що ОСОБА_7 25.04.2013 року уклала шлюб з громадянином Королівства Швеція ОСОБА_12 (ар. спр. 21-27).

За інформацією про права на житло від 10.03.2015 року ОСОБА_12 має квартиру, яка складається із трьох кімнат, загальною площею 82 кв.м., із усіма зручностями. Він працює, має річний дохід 315210 шведських крон і транспортний засіб - легковий автомобіль(ар. спр. 28-38).

Відповідно до листа від 01.06.2015 року ОСОБА_12 не заперечує проти проживання дітей позивача і має наміри надавати їм, в тому числі і ОСОБА_10 необхідну фінансову підтримку на навчання, лікування та проживання.

З матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 2015 року відповідач ОСОБА_6 - батько дитини, - своєю заявою скасував дію своєї заяви, посвідченої 20.03.2013 року приватним нотаріусом Левицькою Е.А. №811; 812, та заборонив видачу проїзного документу для самостійного виїзду за кордон своєму малолітньому синові ОСОБА_15, а також заборонив його виїзд за кордон до будь-якої країни, з будь-якою метою, на будь-який період в будь-якому супроводі (реєстр №54).

Посилаючись на наведене, зазначаючи, що з метою об'єднання сім'ї та спільного проживання з чоловіком бажає разом з сином виїхати на постійне місце проживання Королівства Швеція, і відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій - рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, позивачка, звертаючись до суду, просила ухвалити рішення, яким визнати неправомірною відмову відповідача у наданні дозволу на виїзд на постійне місце проживання неповнолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон до Королівства Швеція.

Розглядаючи даний спір , суд обґрунтовано виходив з ряду норм Сімейного Кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року , Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабміну Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року.

Так, згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно (ч. І).

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею(ч. ІІ).

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч. ІІІ).

Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків.

За дослідженими під час розгляду справи обставинами сторони, як правильно вказав суд, визначились практично, що місцем проживання їх неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_15, - є проживання дитини разом з матір'ю, яка здійснює постійний догляд за сином, його лікування, враховуючи вік та стан здоров'я дитини.

Відповідач ОСОБА_6 не вказує на будь - які перешкоди з боку позивачки на спілкування його з сином, ніколи не ставив питання про визначення місця проживання дитини з ним, про винайдення додаткових коштів і можливостей для лікування сина . Як зазначалось вище, він аліменти на дитину сплачує не в повному обсязі, про що свідчить зазначена сума заборгованості щодо цього.

У відповідності до ст. 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Як зауважує суд, особисте немайнове право - право на свободу пересування фізичної особи, закріплене у ст. 313 ЦК України. Фізична особа, яка не досягла 14 років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч.2 ст. 313 ЦК). За частинами 3; 4 даної статті, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно із ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10-ти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров»я, в якому вона проживає.

Законом України від 21.01.1994р. «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», врегульовано порядок здійснення права громадян України та виїзд з України та в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, встановлено порядок вирішення спорів у цій сфері.

За п.2 ст. 4 цього Закону за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27.01.1995р. №57 в ред. Постанови КМУ від 25.08.2010 р. №724, передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України без згоди та супроводу другого з батьків. Документом на право перетинання дитиною державного кордону є проїзний документ дитини. Постановою КМУ від 25.08.2010р. №724 до Правил перетинання державного кордону внесено зміни та затверджено їх нову редакцію (змістовно зазначені положення не змінено, але в новій редакції їх викладено відповідно в п.2 та 4-2).

Виїзд на постійне проживання дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим із батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Відповідно до ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р., дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 р.) : «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 р. покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України).

Враховуючи наведене, вік і стан здоров'я дитини, його моральний і фізичний розвиток, не встановивши жодних обставин, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю, суд, на думку судової колегії, прийшов до обґрунтованого висновку про можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_16 про надання дозволу неповнолітньому ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 на виїзд за кордон до Королівства Швеція на постійне місце проживання разом з матір'ю ОСОБА_7 без згоди та супроводу батька ОСОБА_6.

Крім того, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, позивачка має право на об'єднання своєї сім'ї, на спільне проживання з чоловіком разом з малолітнім сином, враховуючи і позитивний висновок щодо цього органу опіки та піклування.

Необхідно зазначити, як правильно вказав суд, що посилання відповідача на те, що йому невідомо чи буде краще жити синові в Швеції, ніж в України, на те, що не відомі фактичні статки чоловіка позивачки, на те, що виїзд сина за кордон, фактично свідчить про втрату ним можливості спілкування з ним, - є безпідставними, оскільки проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками.

Також, з огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, права відповідача ОСОБА_6 «на майбутнє» позивачем по даній справі ОСОБА_7 не порушені, а тому, враховуючи положення ст. З ЦПК України, суд обґрунтовано визнає доводи його заперечень проти позову необґрунтованими та недоведеними.

Вирішуючи наявний між сторонами спір, суд визнав безпідставними позовні вимоги в частині визнання неправомірною відмову відповідача у наданні дозволу на виїзд на постійне місце проживання неповнолітнього ОСОБА_10 за кордон до Королівства Швеція, оскільки сам по собі факт задоволення позовних вимог в частині надати дозволу неповнолітньому ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, на виїзд за кордон до Королівства Швеція на постійне місце проживання разом з матір'ю ОСОБА_7 без згоди та супроводу батька ОСОБА_6, - свідчить про визнання судом такої відмови безпідставною.

З таким висновком, на думку судової колегії, теж можна погодитися.

Таким чином, аналізуючи все викладене, судова колегія вважає, що рішення суду відповідає обставинам справи, вимогам закону, і підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги - не вбачається.

Доводи останньої не є суттєвими і не впливають на обґрунтованість висновків суду та рішення суду в цілому.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 218 ЦПК України, судова палата, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 вересня 2015 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :