Справа № 591/7400/14-ц
Провадження № 2/591/84/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2015 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Бурда Б.В.

при секретарі - Терещенко М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-я особа Служба у справах дітей Сумської міської ради про усунення перешкод у спілкування з дитиною, визначення місця проживання дитини та зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги мотивує тим, що він перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2. Від шлюбу вони мають спільну неповнолітню дитину сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. За рішенням суду від 01.10.2007 року шлюб було розірвано, син ОСОБА_4 залишився на вихованні матері, а на з нього стягнуті аліменти. Після народження син ОСОБА_4 був зареєстрований разом з матір'ю ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1, де постійно проживав та мав всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку. Він увесь час належно виконував і продовжує виконувати свої обов'язки щодо матеріального утримання сина та завжди брав активну участь у вихованні свого сина, але відповідачі стали чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. 15.12.2009 року ОСОБА_2 уклала шлюб з громадянином ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_6 та без його відома й згоди, незаконно вивезла ОСОБА_7 за межі України. Починаючи з 2009 року він втратив будь-якій контакт з дитиною та не має жодної інформації про умови проживання ОСОБА_7, його навчання, розвитку, виховання та лікування. З метою забезпечення реалізації своїх та сина прав на сімю та спілкування він неодноразово звертався до правоохоронних органів та органів державної влади, однак ці звернення до цього часу не допомогли реально захистити його права та прав сина. ОСОБА_2 ухиляється від виконання судових рішень, якими визначено спосіб його участі у вихованні сина, зобовязано не чинити йому перешкод у спілкуванні з сином та усунуто перешкоди шляхом зобовязання ОСОБА_2 надавати йому можливість спілкування з сином. Біль того, даний відповідач зняла сина з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_2. Зазначив, що ОСОБА_2, перешкоджаючи йому в побаченнях з сином, вивезла дитину за межі України до Росії, де переховує її. Відповідач ОСОБА_3 допомагає своїй доньці ОСОБА_2 та чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином, приховує ОСОБА_7 в той час, коли ОСОБА_7 приїздить в м. Суми, не відчиняє двері квартири та виганяє його, коли він приходить навідати сина в такі дні, повідомляє йому неправдиву інформацію. Тому просить: зобов'язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у спілкуванні з малолітнім сином; визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_7 в Україні за адресою: АДРЕСА_3 разом з матір'ю ОСОБА_2; визнати незаконним утримування на території ОСОБА_5 Федерації малолітнього ОСОБА_7 його матір'ю ОСОБА_2; повернути малолітню дитину ОСОБА_7 до держави Україна; зобов'язати ОСОБА_2 повернути дитину в Україну за місцем його проживання за адресою: Україна, АДРЕСА_3.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Пояснив, що під час перебування дитини на території України ОСОБА_3 чинила перешкоди у спілкуванні з дитиною та не давала можливості з ним зустрічатися.

Відповідач ОСОБА_3, яка є також представником відповідача ОСОБА_2, позов заперечила та пояснила, що позивачу ніхто не чинить перешкод у спілкуванні з дитиною. Позивач сам не бажає зустрічатися з сином. Пояснила, що дитина на законних підставах перебуває на території ОСОБА_5 Федерації. Просить відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов заперечили та пояснила, що ОСОБА_3 та й інший відповідач не чинять жодних перешкод у спілкуванні з дитиною. Просить відмовити у задоволенні позову.

Представник 3-ї особи позов заперечив.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази подані сторонами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного..

Відповідно до положень ст. 29 ЦК України фізична особа, як досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання.

Відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини (ст 141 СК України).

Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для воззєднання сімї мають право на вільний вїзд в Україну та виїзд з неї у порядку, встановленому законом.

Батьки, інші члени сімї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобовязані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.

Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються нормами СК України, зокрема статтями 151, 153, 157159, якими передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

При цьому необхідно врахувати, що відповідно до ст. 160, 161 СК України (ст. 29 ЦК України) місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадках, коли дитина досягла зазначеного віку, її місце проживання визначається за спільною згодою батьків і самої дитини. Крім того, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 14 Гаазької Конвенції, встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство, а також судові й адміністративні рішення. Судові або адміністративні органи Договірної держави, перед тим, як видати розпорядження про повернення дитини, можуть просити заявника одержати від уповноважених органів держави постійного проживання дитини рішення або інший документ, що містить визначення переміщення або утримування як незаконного акта відповідно до статті 3 Конвенції, якщо таке рішення або визначення може бути отримане в такій державі (стаття 15 Конвенції).

Відповідно до статті 19 Гаазької Конвенції ніяке рішення, прийняте відповідно до Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. Таким чином, встановлення норм права не є обовязком суду, а є його правом у разі якщо таке необхідно для кваліфікації протиправності вчиненого діяння.

При визначенні поняття «постійне місце проживання» в контексті Гаазької Конвенції враховують такі обставини, як реєстрація за місцем проживання, соціальні звязки дитини (відвідування дошкільного закладу, навчання у школі), наявність медичного страхування тощо. У випадках, коли перед вивезенням дитини з держави постійного місця проживання відсутні докази соціальної адаптації дитини обставини, що передували вивезенню дитини, зокрема, наміри та плани батьків щодо постійного місця проживання та заходи, що вживалися у цьому напрямку безпосередньо перед вивезенням дитини в Україну.

Відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України".

Згідно ст. 3 вказаного Закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється при пред'явленні одного з документів, вказаних в ст. 2 цього Закону. Відповідно до ст. 4 Закону України „Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Судом встановлено, що 22 листопада 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вступили у шлюб, який було зареєстровано в відділі РАГС Зарічного районного управління юстиції м. Суми за актовим записом № 1386. Від шлюбу мають спільну дитину - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 жовтня 2007 року шлюб між сторонами розірвано та з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 до повноліття дитини на користь ОСОБА_2 (а.с. 142)

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 квітня 2008 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визначення місця проживання сина ОСОБА_4 з батьком (а.с. 143-144)

З викладеного вбачається, що за вказаними судовими рішеннями дитина залишена на проживання разом з матірю.

16 грудня 2009 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_6, Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 грудня 2010 року дозволений виїзд за межі України ОСОБА_7 в супроводі матері ОСОБА_2 до повноліття дитини для подальшого його навчання та оздоровлення без згоди та супроводу батька - ОСОБА_1 (а.с. 145-149)

Стаття 13 Гаазької Конвенції містить перелік обставин, за яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо в ході розгляду справи суд виявить, що це суперечить основоположним принципам запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20) або з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ст. 12).

З наведеного судового рішення від 20.12.2010 року вбачається, що підставою для його прийняття стало те, що дитина соціально адаптована на території ОСОБА_5 Федерації: відвідує дитячий садок та додаткові заняття з хореографії, плавання, лікувальної фізкультури, англійської мови, займається з вчителем-логопедом та педагогом-психологом. Всі витрати по наданню освітніх послуг дитині в дитячому садку взяв на себе чоловік позивача ОСОБА_6 ОСОБА_2 з сином ОСОБА_4 та чоловіком проживають в квартирі, яка належить останньому в селищі «Сосенское» Московської області. ОСОБА_2 та її син ОСОБА_4 отримали дозвіл на тимчасове проживання в Московській області. ОСОБА_1 ухилявся від виконання обовязків по утриманню дитини. На думку суду, з урахуванням того, що вихованням та всебічним розвитком дитини займається ОСОБА_2 та її чоловік - ОСОБА_6, виїзд дитини за межі України у супроводі матері відповідає інтересам дитини, за своєю метою має сприяти загальному гармонійному розвитку, оздоровленню дитини, навчанню дитини.

Встановлено, що ОСОБА_2 з чоловіком та сином ОСОБА_4 виїхали до ОСОБА_5 Федерації, де й проживають вже більше року. На даний час за адресою: Новомосковській, Сосенське, Москва, Коммунарка, 6 кв. 43 (а.с. 133)

За положеннями ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

В той же час, позивач не надав суду жодних належних доказів на підтвердження наявності підстав для повернення дитини, а з наведених вище обставин вбачається, що місце проживання дитини було змінено матірю дитини, з якої дитина була залишена на проживання за судовим рішенням та на підставі дозволу суду на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Також слід зазначити, що формулюючи свої позовні вимоги, позивач ставить питання про зміну місця проживання не лише дитини, а й ОСОБА_2, яка за законом має право самостійно та вільно обирати місце свого проживання.

Посилання позивача в обґрунтування свого позову на те, що:

- Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 жовтня 2011 року було визначено спосіб його участі у вихованні сина ОСОБА_4 у формі побачень з дитиною під час шкільних канікул, протягом 1/3 частини їх тривалості, за попередньою домовленістю позивача з матірю дитини, за місцем проживання батька або дитини (а.с. 163)

- Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16.06.2014 року зобовязано ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у спілкуванні з неповнолітнім сином ОСОБА_4, усунено перешкоди йому в спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_4 шляхом зобовязання ОСОБА_2 надавати йому можливість спілкування з сином у формі періодичних побачень з дитиною під час літніх шкільних канікул, протягом 1/3 частини їх тривалості, за попередньою домовленістю ОСОБА_1 з матірю дитини ОСОБА_2, за місцем проживання ОСОБА_1 або неповнолітнього ОСОБА_7, враховуючи бажання дитини, стан її здоровя та інші фактори, які мають істотне значення в інтересах дитини. (а.с. 166-168).

- ОСОБА_2 ухиляється від виконання вказаних судових рішень та продовжує чинити йому перешкоду у спілкуванні з сином,

не заслуговують на увагу, оскільки позивачем обрано не вірний спосіб захист права, якій позивач вважає порушеним.

Так, за положеннями ч. 4 ст. 159 СК України - у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним, однак таких вимог позивачем не заявлялося, а суд, відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України, вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог.

Щодо вимог позивача до ОСОБА_3 про зобов'язання останньої не чинити перешкод у спілкувнні з дитиною слід зазначити, що позивач взагалі не надавав ніяких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3, яка є матірю відповідача ОСОБА_2 та проживає окремо від доньки та онука, чинить якись перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною.

З урахування наведених вище та встановлених судом фактів та норм закону, суд вважає що вимоги позивача не ґрунтуються на законі, а відтак у задоволенні позову належить відмовити за необґрунтованістю вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 217 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову з необґрунтованістю вимог.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

Суддя