Справа № 303/3656/15-ц
Провадження № 2/303/2080/15
Номер ряд. стат. звіту 4
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 жовтня 2015 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі одноособово :

головуючого - судді Іваницького Р.С.

при секретарі судового засідання Чудіній В.М.

за участі представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл спільного сумісного майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася до Мукачівського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання обєктом права спільної сумісної власності подружжя будинковолодіння № 30 по вул. Ворошилова в с.Клячаново Мукачівського району Закарпатської області, поділити майно, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності 3/4 частини та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, на 1/4 частину будинковолодіння № 30 по вул. Ворошилова в с.Клячаново Мукачівського району Закарпатської області та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі.

В судове засідання позивачка ОСОБА_3 не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином відповідно до ст. 74 ч.5 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_3- ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, також заявила та подала письмову заяву про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними (а.с. 54).

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до ст. 74 ч.5 абз. 3, 4 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_4; Ю.П. - ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог, також заявила і подала до суду заяву про застосування строків позовної давності та на підставі цього у задоволенні позову відмовити (а.с.55, 56).

З пояснень сторін та дослідження матеріалів справи, встановлено, що 01.05.1993 року позивачка одружилася на відповідачеві ОСОБА_4 (а.с.7). Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду від 02.06.2009 року шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний (а.с.8, 9). Від дано шлюбу в них було двоє дітей: син ОСОБА_5, який помер 11 квітня 2015 року та донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10, 11). 31.01.2006 року позивачка продала відповідачеві будинковолодіння № 30 по вул. Ворошилова в с.Клячаново Мукачівського району Закарпатської області (а.с.12-14). 02.09.2009 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до позивачки про визначення частки співвласників ОСОБА_4 і ОСОБА_7 у спільній сумісній власності подружжя - будинковолодіння № 30 по вул. Ворошилова в с.Клячаново Мукачівського району Закарпатської області в розмірі 1/2 частки кожному, за даним позов ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 04.09.2009 року було відкрито провадження, але 06.10.2009 року ухвалою Мукачівського міськрайонного суду за заявою позивача ОСОБА_4 позов було залишено без розгляду (а.с.15-18).

Правовідносини між сторонами регулюються Сімейним кодексом України та цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 58 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2із4

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до вимог ст. 61 ч.3 ЦПК України, встановлено, що обставини встановлені судовим рішенням у цивільній господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-71 СК України.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Частина 1 ст. 70 СК України зазначає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно до ст. 109 ч. 3 СК України вказано, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Частина перша статті 190 Цивільного кодексу України визначає, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Відповідно до статті 179 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 267 Цивільного кодексу України передбачені наслідки спливу позовної давності. Так, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно зі статтею 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як передбачено ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

3із4

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимог про поділ спільного майна подружжя шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК України), чи з дати набрання рішення суду законної сили(ст..109,110 СК України) а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.ст.72 СК України).

Застосування аналогії права дозволяє звернутися до вимог розділу 2 п.2.2. Постанови Пленуму ВГС України від 29.05.2013 року № 10, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися

судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів.

Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення суду та пункту 2.3. цього розділу, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Також, норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного (господарського) законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності. Необхідно звернути увагу на те, що підстави для зупинення або переривання перебігу позовної давності, визначені ст. ст. 263 - 264 цього Кодексу, не належать до категорії поважних причин, оскільки вони безпосередньо визначені законодавцем як підстави для продовження строків позовної давності. Вважається за недоцільне посилатися на неможливість сплати державного мита, арешт рахунку, здійснення експертизи та посилання на інші аналогічні обставини, як на поважні причини пропуску строків позовної давності, оскільки судова практика не розглядає такі причини як поважні для поновлення строку позовної давності, оскільки такі причини фактично обумовлені неналежними діями або бездіяльністю самого заявника.

Як убачається із матеріалів даної справи, що майно було придбано відповідачем 31.01.2006 року під час шлюбу з позивачем, отже з цього моменту дане майно вже належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

4із4

Сторони 02 червня 2009 року розірвали шлюб та 07 грудня 2009 року отримали копію свідоцтва про розірвання шлюбу. 02.09.2009 року під час розривання шлюбу між сторонами окремо в судовому порядку існував спір стосовно поділу майна яке їм належало на праві спільної сумісної власності, але даний спір був залишений без розгляду в звязку із домовленістю сторін щодо поділу майна, отже сторони самі поділили спільне майно подружжя своєю відмовою від претензій на нього, так як кожен із них залишився власником майна, яке було зареєстровано за ним раніше. Після розлучення сторони не підтримували подружніх стосунків, веденням спільного господарства не займалися, разом не проживали.

До суду була подана заява відповідачем про застосування строків позовної давності до позову (а.с.55, 56).

Також, явним є, що позивач 02.09.2009 року мав можливість у судовому порядку захистити свої порушені права та інтереси, натомість позивач приводить в обгрунтування поважності причин пропуску позовної давності, якісь домовленості між сторонами про тимчасове зупинення поділу спільної сумісної власності, поки з разом відповідачем проживає їх спільний хворобливим син, який 11.04.2015 року помер, але ні матеріалами справи, ні поясненнями позивача та його представника не доводиться той факт щодо наявності між сторонами домовленостей про тимчасове зупинення поділу та розміру часток у спільній сумісній власності або шлюбного договору суду надано не було. Також вбачається, що позивач просить визнати право власності у більшій частині майна. Ці попередні дії, як поважні причини пропуску строку позовної давності, судом не можуть бути взяті до уваги, оскільки такі причини фактично обумовлені неналежними діями або бездіяльністю самого позивача або з інших підстав, які суду позивачем та його представником належним чином не доведено.

Беручи до уваги матеріали справи та докази подані сторонами, співставивши їх належність, допустимість, достовірність як окремо та і взаємний їх зв'язок, суд приходить до висновку про відмову у заводоленні позову, у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10, 27, 57-61, 74, 88, 158, 169, 209, 210, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 57, 60-72 СК України, ст.ст. 256, 257, 261, 265, 267 ЦК України, суд,

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл спільного сумісного майна подружжя, відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд.

Повний текст рішення складено 07.10.2015 року.

Головуючий Р. Іваницький