Провадження № 2/522/7029/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - судді Кравчук Т.С.,

при секретарі - Антонецькому С.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення, про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису, визнання угод незаконними, -

ВСТАНОВИВ:

16.12.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення, посилаючись на те, що він, позивач, був власником квартири АДРЕСА_1, яка на підставі договору купівлі продажу від 10.03.2009 року була незаконно придбана відповідачкою ОСОБА_3, яка в подальшому 03.04.2009 року продала цю квартиру ОСОБА_4, який є громадянином Росії та проживає в м.Москва. Позивач зазначив, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2014 року було задоволено його позов і, зокрема, договір купівлі-продажу спірної квартири від 10.03.2009 року, за яким ОСОБА_3 набула право власності на квартиру, було визнано недійсним. Позивач стверджує, що відповідачка ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 довіреність строком на сім років з усіма правами представництва та володіння спірною квартирою, отримує дохід від здачі квартири в найм невідомим особам, що унеможливлює його вселення та користування спірною квартирою.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, мотивуючи позовні вимоги викладеними в позові доводами та поясненнями в судовому засіданні, просить суд виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Крім того, 01.09.2015 року позивач звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, 08.09.2015 року із заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння до відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4, якими просить суд визнати угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10.03.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 незаконною; визнати угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03.04.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Номер правочину 3393165 - незаконною; скасувати витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22533635 від 22.04.2009 року за власником ОСОБА_4; витребувати у ОСОБА_4 належне йому, позивачу, на підставі свідоцтва про право власності від 12.07.1999 року нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та передати його ОСОБА_2; виключити з державного реєстру прав власності на нерухоме майно и їх обтяжень відповідного запису про право власності на ОСОБА_4

Позивач та його представник обґрунтовують позовні вимоги доводами викладеними в позові і уточненнях до нього та положеннями ст.387 ЦК України, згідно яких власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, та положеннями ст.388 ЦК України, згідно яких якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно у разі, якщо майно вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник у судовому засіданні позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки у судове засідання не повідомив, відповідно до ст.169 ЦПК України суд розглядає справу у відсутності відповідачів, повідомлених належним чином, на підставі наявних у ній даних та доказів. Крім того, суд звертає увагу, що ОСОБА_3 має довіреність на представлення інтересів ОСОБА_4 у суді.

Суд, дослідивши матеріали справи і з'ясувавши обставини справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК України).

У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 12.07.1999 року за реєстровим НОМЕР_1, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі №556пр., на стор. №175, за №694, реєстраційний номер:21818985.

Згідно Довідки про склад сім'ї та прописку від 12.01.2015 року, наданої житлово-експлуатаційною організацією «Ренесанс ЛТД-92», позивач зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 04.06.1984 року до теперішнього часу.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі продажу від 10.03.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, позивач ОСОБА_2, від імені якого діяв ОСОБА_7 на підставі довіреності, посвідченої 20.02.2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., продав, а відповідачка ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 02.12.2014 року, яке ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.02.2015 року залишено в силі, визнано недійсною довіреність, на ім'я ОСОБА_7, яку видано від імені позивача ОСОБА_2, та визнано недійсним договір купівлі продажу спірної квартири АДРЕСА_1, укладеного 10.03.2009 року ОСОБА_7 від імені ОСОБА_2 і ОСОБА_3, який посвідчений державними нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори за номером в реєстрі №4-2451.

Таким чином, вимога позивача щодо визнання незаконною угоди купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10.03.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вже розглянута судом й прийнято судове рішення по спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а відтак - позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Судом з'ясовано, що 03.04.2009 року відповідачка ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купив спірну квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за номером в реєстрі №4-3328.

Право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» 22.04.2009 року за реєстраційним номером: 21818985, номер запису:694, в книзі: 706пр-150, про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.04.2009 року, номер витягу: 22533635.

В силу приписів ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з п.3 ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно у разі, якщо майно вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням є повернення майна з чужого незаконного володіння.

Посилаючись до ст.400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, якщо судом буде, встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Якщо судом буде встановлено, що продавець не мав право відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Крім того, вищевказана Постанова Пленуму ВСУ вказує, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Згідно зі ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання угоди купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03.04.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є безпідставними, в той же час позовні вимоги про витребування майна - квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння у ОСОБА_4 - обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню.

Стосовно позовних вимог про виселення зі спірної квартири ОСОБА_3 суд виходить з того, що позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України не надано жодного доказу того, що відповідачка ОСОБА_3 проживає в квартирі АДРЕСА_1 та користується спірною квартирою, яка належить на праві власності ОСОБА_4, а відтак - позов в цій частині задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 321, 386, 387, 388, 400 ЦК України, ст.ст.10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення, про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису, визнання угод незаконними, - задовольнити частково.

Витребувати на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 28,6 кв.м, в тому числі житловою 18,9 кв.м., з володіння ОСОБА_4.

Скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: 13.10.2015