Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №310/5053/14-ц
Провадження №22ц/778/3977/15 Головуючий у 1 інстанції: Троценко Т.А.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого судді: Стрелець Л.Г.

суддів: Гончар М.С.

Каракуші К.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, реєстраційна служба Бердянського міськрайонного управління юстиції про визнання незаконним набуття права власності на житло внаслідок приватизації, визнання незаконними і скасування розпорядження Управління комунального благоустрою виконкому Бердянської міської ради і свідоцтва про право власності на житло, витребування майна та скасування реєстрації, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, УЖКГ виконкому Бердянської міської ради про визнання незаконним набуття права власності на житло внаслідок приватизації, визнання незаконними і скасування розпорядження УКБ виконкому Бердянської міської ради і свідоцтва про право власності на житло, який в процесі розгляду справи уточнив, посилаючись на те, що у березні 1998 року він отримав квартиру АДРЕСА_1, де прописав ОСОБА_3, з якою знаходився у фактичних шлюбних відносинах, шлюб між ними було зареєстровано 10 квітня 2008 року. В жовтні 1998 року він звернувся до органу приватизації і до кола осіб, які приймали участь у приватизації була включена відповідачка. 06 листопада 1998 року позивач отримав свідоцтво про право власності на квартиру, видане на підставі відповідного розпорядження № 8654, згідно якому квартира перейшла у їх спільну власність. 14 жовтня 2010 року шлюб між ним та ОСОБА_3 був розірваний, а рішенням Бердянського міськрайонного суду від 20 грудня 2011 року квартира визнана спільною частковою власністю і поділена між ним та ОСОБА_3 по 1/2 частці за кожним.

26 липня 2013 року ОСОБА_3 подарувала свою частку квартири своєму сину ОСОБА_4

Позивач зазначав, що з листопада 1998 року по квітень 2013 року він помилково вважав, що ОСОБА_3 приймала участь у приватизації вказаної квартири на законних підставах, проте з відповіді Енергодарського міського голови у 2012 році він дізнався про те, що вона приховала факт приватизації нею квартири АДРЕСА_6 в м. Енергодарі. З відповіді заступника прокурора Запорізької області в квітні 2013 році позивач дізнався, що відносно неї відкрито кримінальне провадження за фактом шахрайських дій при приватизації квартири.

На момент приватизації ними квартири ОСОБА_3 постійно мешкала у м. Енергодарі, в квартирі АДРЕСА_3 ніколи не жила. Вона мала право безоплатно приватизувати площу в межах залишку житлових чеків, надлишки площі повинна була оплатити виходячи з їх ринкової вартості, але приховавши попередню приватизацію, вдруге використала вже раніше використану частину житлових чеків, надлишки площі нею не оплачені, і не можуть бути оплачені, бо квартира вибула з її власності.

Посилаючись на порушення ОСОБА_3 вимог закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» щодо однократного права набуття безоплатного права власності в порядку приватизації, порушення його права одноосібно набути у власність вказану квартиру та обізнаність позивача про своє порушене право лише у 2013 році, ОСОБА_2 просив поновити строк позовної давності, визнати приватизацію вказаної квартири і набуття ним та ОСОБА_3 права спільної власності незаконними, розпорядження УКБ виконкому Бердянської міської ради від 06 листопада 1998 року і свідоцтво про право спільної власності на квартиру від 06 листопада 1998 року визнати незаконними та скасувати на підставі ст. 203 ЦК України, в порядку реституції повернути квартиру у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська. Та на підставі того, що власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, який набувце майно безоплатно, зобов'язати реєстраційну службу Бердянського МУЮ скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/2 частку квартири і про право власності ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_4.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення сторін апеляційного провадження що з'явились, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань

Судом встановлено, що на підставі ордеру № 326 від 20 березня 1998 року ОСОБА_2 виконавчим комітетом Бердянської міської ради надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 на сім'ю з чотирьох осіб : ОСОБА_3 - дружину, ОСОБА_5, сина дружини і ОСОБА_6 - доньку дружини на підставі рішення міськвиконкому від 19. 03. 1998 року (т.1, а.с.16).

Проте шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено лише 10 квітня 1998 року (т.1, а.с.15).

14 жовтня 1998 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Управління комунального благоустрою Бердянського міськвиконкому (з 01.01.2014 року Управління житлово-комунального господарства Бердянського міськвиконкому) із заявою про приватизацію вказаної квартири, зазначивши що неповнолітні діти ОСОБА_4, 1983 р.н., та ОСОБА_6, 1985р.н., право на приватизацію використали (т.1, а.с.100 та зворот а.с.100).

На підставі розпорядження Управління комунального благоустрою Бердянського міськвиконкому №8654 від 06 листопада 1998 року, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житло на вказану квартиру загальною площею 64,5 кв.м. (т.1, а.с.18).

Згідно до розрахунку вартості надлишкової загальної площі квартири, що приватизувалась, розмір загальної площі, що підлягала передачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 становила 52 кв.м., решта 12.5 кв.м. підлягала доплаті (т.1, а.с.102).

Відповідно до статті 3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та пункту 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Пунктом 1 статті 5 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено, що до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно пункту 4 статті 5 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках).

Відповідно до статей 1, 5, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", за якими передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири, при цьому до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Позивач посилаючись на той факт, що на момент приватизації вказаної квартири ОСОБА_3 вже приймала участь у приватизації іншої квартири - АДРЕСА_6 в м. Енергодарі, просив визнати незаконним набуття ОСОБА_3 права власності на житло внаслідок приватизації та скасувати відповідне розпорядження УКБ виконкому Бердянської міської ради та свідоцтво про право власності на житло.

Відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, судом встановлено порушення наведених приписів Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" як з боку відповідача, яка під час першої приватизації квартири у м. Енергодарі не використала житлові чеки у повному обсязі, і мала право приватизувати лише 8 кв. метрів у спірній квартирі, так і з боку позивача ОСОБА_2, який у 1998 році достовірно знаючи про те, що ОСОБА_3 та її діти ніколи не мешкали в м. Бердянську, прописав їх як членів своєї сім»ї , хоча на той момент не знаходився у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, отримавши з урахуванням кількості членів сім'ї , а саме ОСОБА_3, як дружини та її дітей, трикімнатну квартиру, яку у тому ж році приватизував на себе і ОСОБА_3

Визнаючи обґрунтованими вказані вимоги позову про порушення приписів ст.5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" під час приватизації спірної квартири, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у цих вимогах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР (1963 року) (чинними на момент виникнення спірних правовідносин) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Статтею 76 ЦК УРСР (1963 року) визначалось, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

При цьому приписи закону містять презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення строку, з якого особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, покладається на позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Позивач обґрунтував своє порушене право на одноосібну приватизацію квартири тим, що він лише у 2013 році дізнався про те, що ОСОБА_3 вже приймала участь у приватизації іншої квартири.

Встановлені судом обставини справи та належним чином оцінені докази спростовують доводи позивача про те, що про своє порушене право він дізнався лише у 2013 році. Матеріали приватизаційної справи підтверджують, що позивач як відповідальний наймач квартири безпосередньо надавав необхідні документи органу приватизації, з яких вбачається волевиявлення ОСОБА_2 на придбання у власність шляхом приватизації спірної квартири разом з ОСОБА_3, участь неповнолітніх дітей ОСОБА_3 у приватизації раніше, обставини не проживання ОСОБА_3 у квартирі що приватизується, покази свідка ОСОБА_7 про обізнаність позивача про те, що ОСОБА_3 раніше приватизувала квартиру у м.Енергодарі, що у своїй сукупності та взаємозв'язку не спростовують презумпцію обізнаності під час приватизації, тобто з 6 листопада 1998 року ОСОБА_2 про порушення його суб'єктивного права на одноосібну приватизацію спірної квартири.

Отже, колегія суддів погоджує з висновками суду про початок перебігу строку позовної давності 6 листопада 1998 року, та звернення ОСОБА_2 про оспорювання законності приватизації поза межами трирічного строку позовної давності та відсутності поважних причин для поновлення цього строку, що у відповідності до приписів ст.80 ЦК УРСР (1963 року) є підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги грунтуюються на помилковому ототожнені позовної давності і процесуальних строків.

Позовна давність регулюється нормами ЦК, зокрема ст.71 -85 ЦК УРСР (1963 року), оскільки спірні правовідносини виникли під час дії цього кодексу, а не ст.73 ЦПК України, на яку зроблено посилання в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки початок перебігу строку позовної давності є 6 листопада 1998 року, то строк позовної давності по вимогам позивача сплив 6 листопада 2001 році, тобто до набрання чинності ЦК України (2004 року).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем строк позовної давності пропущено без поважних причин з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 УРСР (1963 року) якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали особі звернутись до суду за захистом свого права, а відтак відсутність у позивача документального підтвердження про приватизацію відповідачкою квартири у м. Енергодарі, за умови його обізнаності про такий факт, не можуть бути визнані поважними причинами пропущення строку позовної давності, тому що залежать від суб'єктивних чинників і обумовлені волею позивача, отже й підстав для поновлення строку позовної давності у суду першої інстанції не було.

Помилкове посилання суду першої інстанції про відсутність порушеного права позивача не вплинуло на правильність вирішення справи, оскільки відсутність порушеного права та пропуск строку позовної давності є взаємовиключними підставами. В даному випадку приватизація, тобто передача безоплатно у власність громадянам квартири в розумінні цивільного закону є правочином, сторонами якого були територіальна громада м.Бердянська, ОСОБА_2, ОСОБА_3 Тому одна із сторін правочину має право його оспорювати. ОСОБА_2 посилаючись на те, що його суб'єктивне право на одноосібну приватизацію квартири є порушеним внаслідок недотримання ОСОБА_3 приписів Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", отже колегія суддів погоджується з тим, що суд обґрунтовано відмовив у цих вимогах з підстав пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується із відмовою суду першої інстанції у задоволенні вимог позивача про застосування реституції у вигляді повернення спірної квартири територіальній громаді та зобов'язання скасування державної реєстрації, оскільки ці вимоги є похідними.

Доводи апеляційної скарги про те, що в порушення вимог процесуального права за клопотанням відповідача, яке було подане після початку судового розгляду справи по суті, суд першої інстанції допитав свідка ОСОБА_7 не спростовують правильності вирішення справи з наступних підстав.

Частиною 2 ст.27 ЦПК України регламентовано, що сторони мають подати докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводилось - до початку розгляду справи по суті.

Як вбачається із журналу судового засідання суду першої інстанції від 28 квітня 2015 року представником відповідача було заявлене клопотання про допит свідка ОСОБА_7 Прокурор, який представляв інтереси позивача та безпосередньо сам позивач не заперечили, а отже погодились допитати заявленого свідка (т.2, а.с.18).

У відповідності до вимог ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на те, що допитаний судом свідок хоча і був заявлений стороною відповідачки після початку розгляду справи по суті, однак проти його допиту не заперечувала сторона позивача, тому таке порушення вимог ч.2 ст.27 ЦПК України, на переконання колегії суддів, не вплинуло на правильність вирішення справи.

Посилання ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду про те, що він звернувся до правоохоронних органів про притягнення вказаного свідка до кримінальної відповідальності не може бути взято до уваги, оскільки само по собі звернення до правоохоронних органів про порушення кримінальної справи не спростовує доказу у справі.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 квітня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: