АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2581/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 46,59 Дьяченко Д. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВініченка Б. Б.
суддівБондаренка С. І. , Новікова О. М.
при секретаріВинник І. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2014 року та апеляційну скаргу ОСОБА_6 на додаткове рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 03 вересня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів, затрачених на ремонт квартири ОСОБА_7 та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2010 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, вказавши, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 Зазначала, що після розірвання шлюбу з відповідачем у червні 2009 року останній виїхав з її квартири, але з реєстраційного обліку не знявся, не проживає в ній без поважних причин, перешкоди йому не чинились.

У серпні 2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що з 1999 року він спільно проживав із ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу, а 27 лютого 2003 року між ними було зареєстровано шлюб. 20 липня 2001 року вони придбали житловий будинок АДРЕСА_2, шляхом укладення договору дарування, який було оформлено на відповідачку. За договором обміну нерухомості від 18 березня 2002 року вказаний будинок сторони обміняли на квартиру АДРЕСА_1 Під час спільного проживання він зробив ремонт спірної квартири, внаслідок чого її вартість істотно збільшилась. 17 червня 2009 року шлюб між ними розірвано.

Також позивач зазначав, що вони з відповідачкою не досягли згоди про добровільний поділ майна подружжя, тому, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з ОСОБА_7 на його користь грошові кошти, витрачені на ремонт квартири в розмірі 97 661 грн. 60 коп.

Ухвалою Тальнівського районного суду Черкаської області від 1 квітня 2013 року позов ОСОБА_7 об'єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_6

Справа слухалася судами неодноразово.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. Позов ОСОБА_7 задоволено. Визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 3 вересня 2014 року вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на незаконність та необгрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів, затрачених на ремонт квартири; у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 відмовити.

Крім того, ОСОБА_6 оскаржив і додаткове рішення районного суду, вказавши, що відповідачем не надано розрахунку, оформленого належним чином, про оплату правової допомоги, а саме погодинну, як вказано в договорі, також надано квитанцію без номера, що ставить під сумнів розрахунки, проведені за надання правової допомоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 20 липня 2001 року житловий будинок АДРЕСА_2 належав ОСОБА_7

Згідно з договором обміну нерухомості від 18 березня 2002 року, тобто до шлюбу з відповідачем, ОСОБА_7 обміняла вказаний житловий будинок на квартиру АДРЕСА_1.

27 лютого 2003 року сторони зареєстрували шлюб, а ОСОБА_7 змінила прізвище на «ОСОБА_7».

17 червня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_7, районний суд вважав, що після розірвання шлюбу ОСОБА_6 виїхав із спірної квартири до м. Києва, де проживає по теперішній час, фактично не проживає у АДРЕСА_1 більше року, у зв'язку із чим втратив право на користування цим житлом.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування спірною квартирою, позивачка вказувала, що після розірвання шлюбу відповідач у квартирі не з'являється та не проживає з власної волі, не виконує обов'язків щодо сплати комунальних платежів.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пунктом 10 постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як видно з матеріалів справи, зокрема, довідки Голови ОСББ багатоквартирного будинку № 5 по вул. Перемоги від 10 вересня 2010 року (а.с. 206, т.1), актом від 22 лютого 2011 року, складеним комісією в складі голови ОСББ по АДРЕСА_1 та сусідів по будинку ОСОБА_9 (кв.45) і ОСОБА_10 (кв.47) (а.с. 229 т.1) ОСОБА_6 у квартирі НОМЕР_1 не проживає.

В той же час, згідно довідки Голови ОСББ № 12 від 05 серпня 2011 року (а.с. 19, т. 1) ОСОБА_6 з 02 квітня 2002 року проживає за адресою у АДРЕСА_1 та зареєстрований у вказаній квартирі. (відомості з домової книги. (а.с. 14. т. 1)

Колегія суддів критично відноситься до вказаних довідок Голови ОСББ та акта комісії, оскільки останні містять суперечливу інформацію щодо факту проживання ОСОБА_6 за вказаною адресою, а тому є неналежними доказами, якими сторони обгрунтовують факт проживання ОСОБА_6 протягом 2009-2011 років у спірній квартирі.

Разом з цим, згідно постанови ДІМ Тальнівського РВ УМВС про відмову в порушенні кримінальної справи по факту недопуску ОСОБА_7 колишнього чоловіка ОСОБА_6 до квартири НОМЕР_1 по вул. Перемоги перевіркою встановлено, що після розлучення 17 червня 2009 року останній був на заробітках у м. Києві, проте коли приїжджав до вказаної квартири не зміг до неї потрапити через заміну колишньою дружиною замків у вхідних дверях. (а.с. 58. т.1)

В ході перевірки, з пояснень ОСОБА_7 також встановлено, що вона перешкоджає чоловіку в доступі до квартири, оскільки не вирішений судовий спір про поділ спільного майна.

Таким чином, сама позивачка визнала, що у квартирі знаходиться спільне майно колишнього подружжя, проте з метою недопущення виносу колишнім чоловіком з квартири документів та речей, вона не впускає його до квартири.

Враховуючи встановлені вище обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що відсутність ОСОБА_6 у вказаній квартирі після розірвання шлюбу була зумовлена поважними причинами, оскільки останньому колишньою дружиною чинилися перешкоди у користуванні квартирою, у зв'язку із чим відповідач за об'єднаним позовом був позбавлений можливості вільно знаходитися у спірній квартирі та користуватися нею.

Однак, вказаного судом першої інстанції при вирішенні питання про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування житлом не враховано, у зв'язку із чим рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_7 необхідно скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи з ухваленням в цій частині нового рішення про залишення позову без задоволення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 про стягнення коштів, затрачених на ремонт квартири ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що ремонтні роботи закінчилися до кінця 2008 року, а позов про стягнення вартості витрат на ремонт квартири заявлений 14 червня 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Судом встановлено, що сторони розірвали шлюб 17 червня 2009 року.

В послідуючому, з серпня 2011 року по листопад 2013 року в судовому порядку між сторонами вирішувався спір з приводу визнання квартири НОМЕР_1 по вул. Перемоги у м. Тальному об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на її частину за позовом ОСОБА_6 (а.с. 2 т.1).

В ухвалі касаційної інстанції судом вказано на відсутність у ОСОБА_6 права претендувати на визнання ним права власності на частину квартири, проте останній має право на відшкодування йому затрат на поліпшення квартири.

Таким чином, враховуючи використання позивачем такого способу захисту свого права як подання позову про визнання права власності на квартиру, а після вказівки суду - використання іншого способу захисту шляхом пред'явлення позову про відшкодування коштів, підстави вважати, що позивач пропустив строк позовної давності є помилковими.

Перевіряючи доводи апелянта в частині стягнення з ОСОБА_7 суми коштів, затрачених ОСОБА_6 на ремонт квартири ОСОБА_7 в сумі 97 661,60 грн., та витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи в сумі 1 500 грн., витрат на правову допомогу, колегія враховує слідуюче.

З роз'яснень, викладених у п. 4-5 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок» у разі збільшення цінності квартири за рахунок ремонту та поліпшення допоміжних приміщень така участь дає право вимагати не визнання права власності, а відшкодування затрат на будівництво.

Пред'являючи позов, ОСОБА_6 посилався на те, що після придбання квартири було проведено певний обсяг ремонтних робіт, для чого було придбано будівельні матеріали, замінено вікна, двері, проведено газове індивідуальне опалення, змінено електропроводку.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7 вказувала, (а.с. 162 т. 2) що протягом проживання в квартирі відповідачки не проводився капітальний ремонт квартири, а надані позивачем чеки та квитанції підтверджують проведення звичайних ремонтних робіт для підтримання квартири в нормальному стані.

Таким чином, ОСОБА_7 визнала факт участі позивача у фінансуванні ремонтних робіт, проте не погоджується з розміром заявлених затрат.

З аналізу матеріалів справи, зокрема договору № 251 від 31 липня 2008 року (а.с. 61, т. 1), товарних чеків, квитанцій та видаткових накладних за 2008 - 2009 р.р., показами свідків, підтверджується, що у вказаний період у спірній квартирі проводилися ремонтні роботи та купувалися будівельні матеріали.

Згідно висновку судової будівельно - технічної експертизи від 15 березня 2013 року вартість ремонтно - будівельних робіт в квартирі АДРЕСА_1 становить 67 389,6 грн., в тому числі вартість витрачених будівельних матеріалів 32 613 грн.; вартість будівельних робіт по заміні дверей, вікон, та монтажу системи опалення в квартирі АДРЕСА_1 становить 30 272 грн., в тому числі вартість матеріалів 21088,0 грн. (а. с. 146-147, т.1).

Таким чином, висновком судової будівельно-технічної експертизи встановлений як факт проведення ремонту у спірній квартирі так і вартість такого ремонту на загальну суму 67 389, 6 грн., що є належним доказом розміру ремонтних робіт у спірній квартирі.

Частина 1 ст. 68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу.

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. На підставі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи встановлені у справі обставини, зміст вимог та заперечень сторін щодо обсягу та вартості ремонтних робіт та будівельних матеріалів, з урахуванням висновку експерта, пояснень сторін та в межах позовних вимог, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути половину понесених сторонами витрат на ремонт квартири АДРЕСА_1 у розмірі 48 830, 8 грн.

Перевіряючи доводи апелянта в частині стягнення з ОСОБА_7 витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи в сумі 1 500 грн. та витрат на правову допомогу, колегія суддів враховує слідуюче.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Дані про те, що ОСОБА_11 була допущена до участі в розгляді справи як особа, яка надає правову допомогу на підставі ухвали суду, відсутні.

Представництво інтересів ОСОБА_6 здійснювались нею згідно договору-доручення про надання юридичних послуг суб'єктом підприємницької діяльності, а не адвокатом, (а.с. 172, т. 2 ), а тому у суду відсутні правові підстави для покладення на відповідачку обов'язку по відшкодуванню таких витрат.

Посилання ОСОБА_6 щодо стягнення на його користь із відповідачки витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи є необгрунтованими, оскільки хоч у силу ч. 3ст. 79, ст. 88 ЦПК України і відносяться до витрат, пов'язаних із розглядом справи, та підлягають стягненню з відповідачки пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, проте документального підтвердження оплати вказаної судової експертизи ОСОБА_6 матеріали справи не містять.

03 вересня 2014 року судом ухвалено додаткове рішення, яким вирішено питання про стягнення судових витрат з ОСОБА_6 та стягнуто з ОСОБА_6 судові витрати у сумі 5 923, 10 грн.

ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на вказане додаткове рішення, вказавши, що відповідачем не надано розрахунку, оформленого належним чином, про оплату правової допомоги, а саме погодинну, як вказано в договорі, також надано квитанцію без номера, що ставить під сумнів розрахунки, проведені за надання правової допомоги.

Проте, враховуючи ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_6, додаткове рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 03 вересня 2015 року скасувати та відмовити у стягненні судових витрат з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2014 року задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на додаткове рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 03 вересня 2014 року задовольнити.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2014 року скасувати.

Додаткове рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 03 вересня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошові кошти, витрачені на ремонт квартири ОСОБА_7, в розмірі 48 830 грн. 80 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :