Ухвала

іменем україни

02 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Маляренка А.В., Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті батька.

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4, після смерті якого відкрилася спадщина, яку він прийняв в установленому законом порядку, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що вказана квартира була набута дружиною ОСОБА_4 - ОСОБА_5 за договором довічного утримання, і нею за життя було складено заповіт на користь ОСОБА_2

Посилаючись на незаконність такої відмови, оскільки спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, й його батьку належала Ѕ частина вказаної квартири, ОСОБА_1 просив позов задовольнити й визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на вказану частину нерухомості.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року зазначене рішення районного суду скасовано й в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволені позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач в порядку спадкування за заповітом отримала у спадок квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку за життя набула ОСОБА_5 на підставі договору довічного утримання.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду таким вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 з вересня 1989 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

25 січня 2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_6 передала ОСОБА_5 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, за умови, що остання буде надавати їй матеріальне забезпечення у вигляді послуг догляду, харчування, необхідної допомоги та довічного безкоштовного проживання у переданій квартирі, а також надаватиме щомісячну грошову допомогу в розмірі 200 грн.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, після смерті якої із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися її мати ОСОБА_6, чоловік ОСОБА_4 та ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4

ОСОБА_1 29 жовтня 2010 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 через відсутність правовстановлюючих документів на вказану квартиру на ім'я померлого ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Аналогічні норми були передбачені ст. 22 КпШС України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2010_07_01/pravo1/KD0004.html?pravo=1>, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, зокрема, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 63 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_288/ed_2013_07_04/pravo1/T022947.html?pravo=1> дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно зі ст. 425 ЦК УРСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги на визначену сторонами суму.

Аналогічні вимоги містить ст. 744 ЦК України, згідно якої за договором <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T030435?edition=2015_02_07> довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T030435?edition=2015_02_07>, квартиру <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T030435?edition=2015_02_07> або їх частину, інше нерухоме майно <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T030435?edition=2015_02_07> або рухоме майно <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T030435?edition=2015_02_07>, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Виходячи з ч. 1 ст. 757 ЦК України обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем.

Отже, договір довічного утримання не є безоплатним, оскільки за умовами такого договору набувач майна зобов'язується здійснювати довічне утримання відчужувача майна. Оскільки всі витрати за договором довічного утримання здійснюються за рахунок спільних доходів подружжя, то нерухоме майно, придбане на підставі договору, є їхньою спільною власністю.

Таким чином, установивши, що батько позивача ОСОБА_4 став співвласником спірної квартири, в рівних частках із своєю дружиною ОСОБА_5, а саме кожному з них належало по Ѕ частині вказаної квартири, суд першої інстанції дійшов вірного й обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 як єдиний спадкоємець першої черги після смерті ОСОБА_4, набув право власності на вказану частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом.

До таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Висновки суду узгоджується з матеріалами справи та відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України зазначені положення закону та обставини справи не врахував й помилково скасував рішення районного суду, зазначивши про те, що ОСОБА_2 згідно заповіту ОСОБА_5 успадкувала всю квартиру АДРЕСА_1.

Отже, безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Ураховуючи те, що апеляційним судом помилково скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, рішення апеляційного суду на підставі ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року скасувати, залишивши в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

В.О. Савченко