Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/2847/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Фунжий О.А.
Провадження №22ц/778/4531/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування.

У позові зазначала, що 18 листопада 2010 року померла мати сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті якої відкрилась спадщина, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1.

За життя ОСОБА_4 залишила заповіт від 07.10.2009 року, яким зазначену квартиру заповідала позивачеві.

На день її смерті в цій квартирі були зареєстровані донька позивача ОСОБА_5 з дитиною ОСОБА_6 Відповідач в квартирі зареєстрована не була, вона лише короткочасно відвідувала матір, а незадовго до її смерті приїхала до м. Запоріжжя, зупинилася у її квартирі і залишається в ній до теперішнього часу.

Сторони своєчасно звернулись в нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини: позивач за заповітом, відповідач на обовязкову частку у спадщині.

Посилаючись на те, що відповідач не виконувала свої обовязки щодо утримання непрацездатної за станом здоровя та віком матері, ухилялась від надання їй матеріальної допомоги та моральної підтримки, а укладений 22.03.2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір довічного утримання рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.09.2002 року було розірвано, оскільки умови договору ОСОБА_3 не виконувала, і, проживаючи у Харківській області, більшість часу була відсутня і за матірю не доглядала, просила суд усунути відповідача від права на спадкування за законом.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд послався на недоведеність фактів умисного ухилення ОСОБА_3 від надання матеріальної чи фізичної допомоги матері, до якої вона переїхала у 2007 році, з цього часу фактично стала проживати разом з нею та вести спільне господарство.

Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та погоджуються з вимогами норм матеріального права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є сестрами і спадкоємцями першої черги померлої 18.11.2010 року ОСОБА_4

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у виді квартири АДРЕСА_1.

За життя ОСОБА_4 відповідно до нотаріально посвідченого заповіту від 07.10.2009 року заповідала вказану квартиру ОСОБА_2

На момент смерті ОСОБА_4 її дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка не вказана у заповіті, однак являється спадкоємцем за законом, досягла встановленого законом пенсійного віку, отже в силу ст. 1241 ЦК України має право на обовязкову частку у спадщині.

В обгрунтування вимог про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування, ОСОБА_2 посилалася на те, що їх мати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, через похилий вік тривалий час хворіла, перебувала у безпорадному стані, однак відповідач лише незадовго до її смерті приїхала до неї, при цьому матеріальної допомоги не надавала, проживаючи у квартирі, не сплачувала комунальні послуги, а уклавши з матірю у 2001 році договір довічного утримання, його умов не виконувала, у звязку з чим зазначений договір у 2002 році був розірваний у судовому порядку.

Відповідно до ч.5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунута від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, був у безпорадному стані.

Вимога про усунення від права на спадкування за законом особи може бути предявлена лише після смерті спадкодавця.

Розглядаючи справу по суті, суд вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягала застосуванню, правильно виходив з того, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч.5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Висновку про недоведеність факту того, що спадкодавець ОСОБА_4, яка отримувала пенсію, потребувала матеріальної допомоги від дочки ОСОБА_3, а остання ухилялася від обовязку щодо її надання, суд дійшов на підставі оцінки наданим по справі доказам, у тому числі показанням свідків, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, у сукупності з їх достатністю та у взаємному звязку, тому він являється обгрунтованим.

Відповідно до розяснень п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року „Про судову практику у справах про спадкування, ухилення особи від надання допомоги спадкоємцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

У звязку з цим правомірним являється висновок суду про те, що розірвання у 2002 році укладеного між матірю та дочкою договору довічного утримання не є безумовним свідченням того, що в подальшому ОСОБА_3 умисно ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, враховуючи, що з 2007 року вона фактично стала проживати разом із матірю однією сімєю.

Ті обставини та докази, на які ОСОБА_2 посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Фактично доводи зводяться до незгоди з відображеною судом першої інстанції у рішенні оцінкою доказів та обставин справи і передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування судового рішення в апеляційному порядку не містять.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному , обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, і за нормами цивільного процесуального законодавства суд апеляційної інстанції повноважень щодо переоцінки доказів не має.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2015 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: