У Х В А Л А

9 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Охрімчук Л.І.,
Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищезазначеним позовом.

Зазначала, що з 1999 року вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. З 4 червня 2005 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_4 вказувала, що спільною працею та за спільні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Деу Ланос», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, право власності на які зареєстровано за відповідачем. Оскільки квартира та автомобіль були придбані сторонами в період спільного проживання та ведення спільного господарства, вважала майно спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу в рівних частках. Просила поділити спільно набуте майно, стягнувши з відповідача на її користь вартість Ѕ частини автомобіля та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2014 року позов задоволено: визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1; стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у рахунок вартості Ѕ частини автомобіля «Деу Ланос» 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, 55 161 грн 38 коп., що еквівалентно 3 500 доларів США.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2015 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на підставі пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4 порушує питання про скасування ухвалених рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій та залишення в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) - неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Верховного Суду України від 16 травня 2007 року та від 21 жовтня 2009 року, постанови Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року, від 22 січня 2014 року та на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2011 року, від 16 листопада 2011 року та від 25 січня 2012 року.

ОСОБА_4 вказує на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину спірної квартири та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив із того, що на час укладення відповідачем договору про спільну діяльність та пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку позивачка у зареєстрованому шлюбі з ним не перебувала, доказів на підтвердження придбання квартири за спільні кошти позивачкою не надано.

Разом з тим в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2011 року, на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, суди вирішили спір про визнання права власності у порядку спадкування.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2011 року, на яку посилається заявник як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, суди дійшли висновку про визнання за сторонами права власності на Ѕ частину квартири за кожним, оскільки квартира була придбана сторонами за час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі.

Отже, у справах наявні різні предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та наявні різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2012 року не може бути зразком неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року не є прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норми матеріального права оскільки судом у справі висловлено аналогічну правову позицію, що й у справі, про перегляд якої подано заяву.

Постанова Верховного Суду України від 22 січня 2014 року також не може бути прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норми матеріального права, оскільки правова позиція судом не висловлювалася, судом відмовлено у задоволенні заяви про перегляд за її необґрунтованістю.

Висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 11 березня 2015 року, не є протилежними висновкам суду касаційної інстанції у справі, про перегляд якої подано заяву.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді: Н.П. Лященко
Л.І. Охрімчук
А.Г. Ярема