АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Кравець В.А.

при секретарі: Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою через представника ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним пункту кредитного договору,

в с т а н о в и л а :

у січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», у якому просив визнати п. 10.1 кредитного договору, укладеного 24.11.2006 року між ЗАТ «Банк НРБ», правонаступником якого є ПАТ «ДБ Сбербанку Росії» та ОСОБА_3 посилаючись на те, що він суперечить положенням ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.05.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач через представника подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. А саме, суд не звернув уваги на те, що він як поручитель несе солідарну відповідальність з боржником, а відтак на нього також розповсюджуються норми Закону України «Про захист прав споживачів». Суд не зазначив, яким законом він керувався ухвалюючи рішення, несвоєчасно виготовив повний текст рішення. Крім того, відсутні докази використання нежитлового приміщення, на придбання якого брався кредит для підприємницької діяльності, а відтак кредит є споживчим, а умови договору, за яких штрафні санкції у розмірі 365 % річних при платі за користування кредитом 13 % є несправедливими.

Апеляційне провадження: № 22-ц-796/9464/2015 справа № 761/2384/15-ц
Головуючий у суді першої інстанції: Кондратенко О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 підтримав апеляційну каргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача Березов Р.В. просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомила, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у її відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.11.2006 року між ЗАТ «Банк НРБ», правонаступником якого є ПАТ «ДБ Сбербанку Росії» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 09-11-06/ФО, за умовами якого банк надає грошові кошти у розмірі 350 000 доларів США, зі сплатою 13 % річних строком до 24.11.2016 року, цільове використання кредиту - придбання нерухомого майна - нежитлових приміщень (в літері А), що знаходяться в будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 10.1 цього договору за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим договором, позичальник зобов`язаний сплачувати банку неустойку (пеню):

а) за прострочення терміну/ів повернення кредиту, який/і визначений/і в п. 8.1 цього договору - у розмірі 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення;

б) за прострочення строку повернення повної суми заборгованості за кредитом за вимогою банку в достроковому порядку, який визначено в ст. 8 цього договору - у розмірі 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення;

в) за прострочення терміну/ів сплати процентів за користування кредитом, які визначені ст. 6 цього договору - у розмірі 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 24.11.2006 року між ЗАТ «Банк НРБ», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір поруки, згідно з яким ОСОБА_1 забов`язався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх її зобов'язань, що виникли з кредитного договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду, яке набрало законної сили встановлено, що кредит не є споживчим, а відтак до спірних правовідносин не застосовуються положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.07.2014 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «ДБ Сбербанку Росії» про визнання недійсними підпунктів «б» та «в» пункту 10.1 кредитного договору.

Даним рішенням встановлено, що кредит був наданий ОСОБА_3 для здійснення підприємницької діяльності. Також встановлено, що умови договору, нарахування пені за прострочення виконання зобов`язання, не мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін на шкоду позичальнику.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Керуючись вимогами зазначеної норми суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що обставини, які встановлені при розгляді справи за позовом позичальника ОСОБА_3 мають преюдиційне значення у справі за позовом поручителя ОСОБА_1 про той же предмет спору.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що кредит є споживчим, а умови договору, викладені у п. 10.1 договору відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Процесуальних порушень, які б призвели до неправильного вирішення справи колегією суддів не встановлено.

Виходячи з викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді