Справа № 134/1049/15-ц Провадження № 22-ц/772/2564/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 55 Доповідач Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

При секретарі: Топольській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 14 липня 2015 року в справі за позовом

ОСОБА_3 до кооперативу «Гірник» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

встановила:

В червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі наказу № 55 від 02.12.1994 року позивач був прийнятий на роботу в Кооператив «Гірник» на посаду помічника машиніста каменерізної машини. Згідно з наказом № 23 від 14.06.1995 року і був звільнений з вказаної посади.

Таким чином, ОСОБА_3 пропрацював 6 місяців і 12 днів, що підтверджується записами у трудовій книжці, копія якої додається. За вказаний період відповідач заробітну плату позивачу не виплатив, а тому утворилася заборгованість.

Мінімальна заробітна плата на сьогоднішній день складає 1218 грн. за місяць. Тому заборгованість по заробітній платі складає: за 6 місяців - 7308 грн., за 12 днів - 54,13 грн. за один день X 12 = 649,56 грн., а всього 7957,56 грн.

Не зважаючи на неодноразові звернення відповідач вказану заборгованість по заробітній платі не виплатив.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача позов не визнав, пояснивши, що заробітну плату позивачу виплатили, але не збереглися відомості про видачу зарплати.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 14 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до кооперативу «Гірник» про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовлено.

В апеляційній скарзі представника позивача ОСОБА_4 енського В.П. позивач просить рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 14 липня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що вказане рішення незаконне і необґрунтоване, так як суд неправильно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, обставини, які суд вважає доведеними, не доведені в судовому засіданні.

При цьому вказується, що факт виплати заробітної плати має бути підтверджений паперовими бухгалтерськими документами, як то платіжна відомість, витяг з особового рахунку та інше. Відповідно до Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ і організацій, із зазначенням термінів зберігання документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20.07.1998 року і зареєстрований в Міністерстві юстиції України за № 576/3016, розрахунково-платіжні відомості на видачу заробітної плати (особисті рахунки) зберігаються 75 років.

У своїх запереченнях на скаргу представник відповідача ОСОБА_5 її доводи не визнав, вказавши на їх безпідставність і на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з'явилися, перевіривши матеріали справи і законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати і постановити нове рішення з наступних підстав.

Згідно з ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Приймаючи рішення про відмову у задоволення позовних вимог ОСОБА_3, районний суд виходив з того, що згідно відомостей про нараховану заробітну плату Кооперативу «Гірник» позивачу за даний період виплачено вказану заробітну плату в повному обємі. Свідок ОСОБА_6, що працював головою Кооперативу, пояснив, що заробітну плату виплачено повністю і заборгованість з боку відповідача перед позивачем відсутня.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги позивача про невиплату заробітної плати надумані та жодним чином не доведені.

Однак погодитись з таким висновком районного суду не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підставі наказу № 55 від 02.12.1994 року позивач ОСОБА_3 був прийнятий на роботу в Кооператив «Гірник» на посаду помічника машиніста каменерізної машини. Згідно з наказом № 23 від 14.06.1995 року він був звільнений за власним бажанням.

За вказаний період ОСОБА_3 нараховувалася заробітна плата, що підтверджується Відомістю нарахування зарплати (а.с. 21-28).

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про доведеність виплати заробітної плати позивачу відповідно до наданих відповідачем відомостей про нараховану заробітну плату, оскільки такі відомості підтверджують лише факт нарахування заробітної плати.

В той же час суд необґрунтовано прийшов до висновку про недоведеність вимог позивача, оскільки відомості про оплату праці працівника (первинна бухгалтерська документація) зберігаються на підприємствах, установах, організаціях де останній працював, та відповідно до ст. 31 Закону України «Про оплату праці» відомості про оплату праці працівника надаються будь-яким органам чи особам лише у випадках, передбачених законодавством, або за згодою чи на вимогу працівника.

Таким чином, судова колегія вважає, що саме на роботодавцеві лежить обовязок довести суду факт своєчасного та повного розрахунку з працівником в день звільнення. Проте відповідач ОСОБА_7 «Гірник» не довів цього суду, що є його обовязком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

Відповідно до розяснень, даних в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за вирішенням спору про оплату праці працівники, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, можуть звернутись до обраної на підприємстві (в установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені статтями 225, 228, 233 КЗпП. Суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з'ясовувати зазначену дату.

Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Глава XV КЗпП не передбачає винятків щодо застосування строків звернення до суду. Тому і правило ст. 238 КЗпП про право органу, який розглядає спір, постановити рішення про виплату працівникові належних йому сум (крім передбачених ст. 235 КЗпП виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи) без обмеження будь-яким строком застосовується за умови додержання строків звернення за вирішенням спору.

Таким чином, враховуючи те, що ст. 238 КЗпП так само, як і ч. 2 ст. 235 цього Кодексу, регулює строки виплати сум, належних працівникові, а не строки звернення за вирішенням трудових спорів, які поширюються на всі трудові спори без будь-яких виключень, судова колегія вважає, що позивачу слід відмовити в позові з підстав пропуску установленого ст. 2333 КЗпП України строку, і підстав для поновленого такого строку не має.

Пунктами 3, 4 статті 309 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 14 липня 2015 року підлягає скасуванню як помилкове з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 14 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до кооперативу «Гірник» про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_8

Судді: (підпис) ОСОБА_9

(підпис) ОСОБА_10

«З оригіналом вірно»

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.