Справа № 646/5148/15-ц
№ производства 2/646/1178/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.07.2015 року м. Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Васильєвої О.О.,

при секретарі судового засідання - Міщенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ПАТ «Мостобуд», у якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 53057,60 грн., з яких 5890,76 грн. нарахована, але не виплачена заробітна плата, 47166,84 грн. середній заробіток за період затримки розрахунку; стягнути з відповідача на користь позивача завдану моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування позову вказав, що з 30.03.2010 року по 30.03.2012 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи монтажником. У період з грудня 2011 року по лютий 2012 року була нарахована, але не виплачена заробітна плата. В день звільнення з позивачем остаточний розрахунок не проведений, у звязку з чим завдано моральну шкоду, яку останній визначив у сумі 10000,00 грн.

У судове засідання позивач та його представник не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Також, позивач уточнив позов в бік збільшення та просив стягнути суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 6943,55 грн.

Відповідач у судове засідання не зявився про дату, час та місце слухання справи належним чином повідомлений. 25.05.2015 року на адресу суду надійшла заява відповідача з поясненнями, у якій просить суд розглядати справу без участі відповідача і проти позову заперечували.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини.

Згідно копії трудової книжки, судом встановлено, що ОСОБА_1 прийнятий на роботу до ВАТ «Мостобуд» 30.03.2004 року на посаду монтажника, яке було перейменоване у ТОВ «Мостобуд» (а.с.17)

30.03.2012 року позивач звільнений з займаної посади за угодою сторін (а.с.19).

Відповідно до довідки, яку було надано відповідачем, заборгованість по виплаті заробітної плати ПАТ «Мостобуд» перед ОСОБА_1 складає 6943,55 грн., з яких: за грудень 2011 року 1317,13 грн., січень 2012 року 1336,35 грн., лютий 2012 року 1784,50 грн., березень 2012 року 2505,57 грн.

Також, відповідач зазначив, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 76,12 грн.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеною законом.

Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно до ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 цього Кодексу власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається Законом.

Згідно до положень ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату власної праці відповідно до актів законодавства і колективного договору.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»від 19.10.2000 р. за № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові №6-15цс-13 від 27.03.2013 року, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як роз'яснив в п. 20 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року Пленум Верховного Суду України, при розгляді справ про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо буде встановлено, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середньої заробітної плати за весь період затримки, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці»та ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію» в разі затримки виплати заробітної плати всі роботодавці зобов'язані нарахувати та виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати.

Компенсація виплачується, якщо виплата заробітної плати затримується на один і більше календарних місяців, тобто розрахунок та нарахування компенсації зобов'язані проводити тільки ті підприємства, які несвоєчасно виплачують заробітну плату своїм працівникам

Компенсації підлягають грошові доходи населення, що не мають разового характеру. До них, зокрема, належить заробітна плата (грошове забезпечення). Заробітна плата компенсується з урахуванням індексації. Порядок розрахунку суми компенсації зазначено в п. 4 Порядку № 159.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи , організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, на час розгляду справи остаточний розрахунок з позивачем не проведений.

Згідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Відповідачем до суду не надано доказів щодо відсутності вказаної заборгованості та вчасно виплачених сум при звільненні позивача.

З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача виплати, передбачені ст. 117 КЗпП України, а саме, 6943,55 грн. нарахована, але не виплачена заробітна плата, 47166,84 грн. середній заробіток за період затримки розрахунку.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В силу вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірною дією відшкодовується особою, що її заподіяла, при наявності її вини.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику по справах про відшкодування морального (немайнової) шкоди " від 31.02.1995 р. № 4 під моральною шкодою треба розуміти втрати немайнового характеру в результаті моральних чи фізичних страждань чи інших негативних наслідків, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними чи діями бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може мати місце, а саме: у приниженні честі, достоїнства, чи престижу ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з погіршенням здоров'я, порушення права власності, прав, даних споживачам, у зв'язку з незаконним перебуванням під наслідком і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків у зв'язку з неможливістю продовження активного громадського життя, порушення спілкування з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суду позивачем не надано доказів щодо понесення моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Таким чином рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за грудень 2011 року повинно бути допущено до негайного виконання.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 197 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 367 ЦПК України, ст.ст.47,116,117 КЗпП України суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, заборгованість по заробітній платі у розмірі 6943,55 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 47166,84 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» на користь держави судовий збір в сумі 541,10 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду у частині виплати заборгованості по заробітній платі за грудень 2011 р. у сумі 1317,13 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Васильєва О.О.