Справа № 589/3084/14-ц
Провадження № 6/589/64/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2015 р. Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді - Євдокімової О.П., при секретарі ЮрочкоЛ.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні подання ст. державного виконавця ВДВС Шосткинського МРУЮ ОСОБА_1 про обмеження права виїзду ОСОБА_2 за межі України, шляхом заборони виїзду за кордон органами Державної прикордонної служби України -

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся в суд із поданням про встановлення обмеження для громадянину України ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України

В обґрунтування заяви, заявник зазначає, що на виконанні в підрозділі примусового виконання рішень ДВС знаходиться виконавчий лист № 589/3084/14-ц від 29,09,2014р. виданий Шосткинським міськрайонним судом про стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

Боржниця ухиляється від виконання рішення суду в результаті чого має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 6838,10 грн.

З 01.04.2015 р. її оголошено в розшук і на сьогоднішній день вона не розшукана

Заявник просить суд, обмежити боржницю у праві виїзду за межі України.

В судове засідання учасники процесу не зявилися, суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності, оскільки їх неявка є перешкодою для розгляду даної заяви.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про виконавче провадження»державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

За змістом пункту 18 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження»державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Статтею 90 зазначеного Закону передбачена відповідальність за невиконання законних вимог державного виконавця та порушення вимог цього Закону.

Отже, вирішуючи питання про застосування обмеження у праві виїзду фізичної особи за кордон, суд має встановити наявність ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених рішенням, що виходячи з положень статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають в умисному чи іншому свідомому невиконанні боржником зобовязань.

Виходячи з положень частини 2 статті 10 ЦПК України обовязок доказування щодо ухилення боржника від виконання зобовязання покладається на державного виконавця.

Зверненню до суду, з даним поданням, має передувати факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, який вже відбувся і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов'язком держави.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування є фундаментальним правом природно-правового походження та складається із таких основних складових: право фізичної особи на в'їзд і на виїзд з території країни, на якій вона перебуває, право вільного пересування у межах цієї території, утому числі право на вільний вибір місця проживання. Це конституційне право належить всім фізичним особам: громадянам України, іноземцям та особам без громадянства. Право на свободу пересування має також своє первинне закріплення у ст. 13 Загальної декларації прав людини, ст. 2 Протоколу N 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню визначає «Інструкція з організації примусового виконання рішень», затверджена Наказом Мінюсту України від 02.04.2012 N 512/5 (далі - Інструкція). Розділом ХІ зазначеної інструкції передбачений порядок обмеження у праві виїзду за межі України та заборона в'їзду в Україну.

Подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби подане з суттєвим порушенням вимог зазначеної інструкції, а саме:

В порушення п. г) ч. 11.1.1. ст. 1.1. Розділу ХІ Інструкції подання взагалі не містить підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань. Приписами частини 2 статті 6 Закону України 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» визначено, що підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон є ухилення громадянина від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобов'язань. Частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті. Право звернення державного виконавця у процесі здійснення виконавчого провадження у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України закріплене до виконання зобов'язань за рішенням, закріплене в п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України в редакції від 4 листопада 2010 року № 2677-VІ «Про виконавче провадження». Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлені нормами Закону України в редакції від 4 листопада 2010 року № 2677-VІ «Про виконавче провадження». Зокрема, державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, установлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії (стаття 5 Закону).

Під ухиленням від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням, слід розуміти як пряму відмову від виконання рішення, так і інші винні дії, які свідчать про те, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань.

Необхідною умовою для встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України є наявність встановленого факту про те, що боржнику відомо про вимогу, якою на нього покладені відповідні зобов'язання, примусове виконання якої здійснюється державною виконавчою службою.

Між тим дослідженням у судовому засіданні доданих до позову матеріалів, а це виконавчий лист, постанова про відкриття провадження і розрахунок заборгованості по аліментах, встановлено, що державним виконавцем жодних запитів щодо встановлення у боржника рухомого або нерухомого майна та місця його реєстрації зроблено не було, нема жодних матеріалів, що свідчать про повідомлення боржника про наявність у нього боргу, про відкриття виконавчого провадження, про виклик останньої у виконавчу службу, а також не надано доказів, що боржниця перебуває в розшуку.

Таким чином в матеріалах подання відсутні будь-які об'єктивні, беззаперечні докази на підтвердження того, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань, а саме по собі посилання на заборгованість за виконуваним судовим рішенням за відсутності відповідних доказів не свідчить про цілеспрямоване ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Крім того, в порушення ч. 11.1.5. ст. 1.1. Розділу ХІ Інструкції про направлення до суду подання, щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду державний виконавець не повідомив боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на вищевикладене, суд визнає, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні будь-які об'єктивні, беззаперечні докази на підтвердження того, що боржник ОСОБА_2 ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього державним органом, у зв'язку з чим вважає, що відсутні достатні законні підстави для задоволення зазначеного подання

Слід зазначити, що відмова у задоволенні подання не перешкоджає повторному зверненню з аналогічним поданням до суду з наданням всіх необхідних доказів.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтею 5, п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. ст. 217, 209, 210 Цивільного процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що подана заява не підлягає задоволенню.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 293, 377-1 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання ст..державного виконавця ДВС Шосткинського МРУЮ ОСОБА_1 про обмеження права виїзду ОСОБА_2 за межі України, шляхом заборони виїзду за кордон органами Державної прикордонної служби України відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи яка її оскаржує апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області ОСОБА_3