Єдиний унікальний номер 243/7438/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1212/2015
Номер провадження 22ц/775/1212/2015
Єдиний унікальний номер судової справи : 243/7438/15-ц
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
Доповідач: Жарова Ю.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року м. Артемівськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Жарової Ю.І., суддів Халаджи О.В., Санікової О.С.

при секретарі судового засідання Марченко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності, поділ спільного майна подружжя, відшкодування судових витрат та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИЛА:

До Словянського міськрайонного суду звернулася ОСОБА_3 із позовом до ОСОБА_3 А,В. про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, відшкодування понесених витрат звернулася ОСОБА_3, обґрунтовуючи свої вимоги наступним: З 24.10.2009 року по 13.02.2015р. вона та відповідач перебували у шлюбі, під час якого, з метою придбання для їх сімї житла у м. Словянську вона вирішила продати належну їй на праві власності 1/3 частку квартири у АДРЕСА_1. 21.10.2011 року квартира була продана і вона отримала свою частку вартості квартири 5000,00 доларів США, що на той час було еквівалентно 40150,00 грн. За отримані кошти в сумі 40150,00 грн. та їх з відповідачем сумісні кошти, набуті під час шлюбу, вони придбали житловий будинок за № 35 по вул. Салтикова-Щедріна у м. Словянську та земельну ділянку за цією самою адресою за ціною 36400,00 грн. та 11622,00 грн. відповідно. Між продавцем нерухомості та відповідачем 07.12.2011р., за її згоди, були укладені відповідні договори купівлі-продажу. Далі, посилаючись на те, що у звязку з тим, що майно, набуде одним з подружжя до шлюбу є його особистою приватною власністю, просила суд визнати за нею 5/6 часток житлового будинку та земельної ділянки, а 1/6 частку житлового будинку та земельної ділянки визнати спільною її та відповідача власністю та поділити її, визнавши за кожним з них право власності на 1/12 частку цього майна та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

В подальшому позивач уточнила свої позовні вимоги, просила суд визнати за нею 1/2 частку житлового будинку та земельної ділянки, а іншу 1/2 частку житлового будинку та земельної ділянки визнати спільною її та відповідача власністю та поділити її, визнавши за кожним з них право власності на 1/4 частку цього майна та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

15.09.2015 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до Словянського міськрайонного суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання права власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи свої вимоги наступним: він дійсно перебував із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 24.10.2009 року по 13.03.2015 року, але будинок по провулку Салтикова-Щедріна № 35 і земельна ділянка були придбані на його с особисті гроші, які він відкладав із своєї заробітної плати в період з 2004р. по 2008 рік включно, що ОСОБА_3 на гроші, отриманні від продажу належної їй 1/3 частки квартири в м. Павлограді придбала інший будинок у м. Словянську - по провулку Паровозників, буд. 26. Під час укладання ОСОБА_3 угоди купівлі-продажу цього будинку він писав нотаріусу заяву про те, що цей будинок придбано на особисті кошти ОСОБА_3 і він не має на нього прав. Просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок за № 35 по провулку Салтикова-Щедріна у м. Словянську та земельну ділянку за цією адресою.

Ухвалою Словянського міськрайонного суду від 18.09.2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 та позовні вимоги ОСОБА_2 обєднані в одне провадження.

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, визнано житловий будинок №35 по пров. Салтикова-Щедріна у м. Слов'янську та земельною ділянкою площею 0,0629 га №35 по пров. Салтикова-Щедріна у м. Слов'янську спільною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями №35, пров. Салтикова-Щедрина, м. Слов'янськ та на ? частку земельної ділянки площею 0,0629 га №35, пров. Салтикова-Щедріна у м. Слов'янську. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частку житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами №35, пров Салтикова-Щедріна та на ? частку земельної ділянки площею 0,0629 га №35, пров. Салтикова-Щедріна у м. Слов'янську.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та усі інші зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада 2015 року, ОСОБА_2, подав до апеляційного суду Донецької області апеляційну скаргу в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким будинок №35 по пров. Салтикова-Щедріна у м. Слов'янську визнати його особистою приватною власністю. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що судом першої інстанції неправильно досліджені обставини справи і доказам дана неправильна юридична оцінка, оскільки спірний будинок №35 по пров. Салтикова-Щедріна у м. Слов'янську ним було придбано за власні кошти.

ОСОБА_3, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області змінити, задовольнивши її позовні вимоги у повному обсязі, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги зазначила, що ? частка спірного будинку №35 по пров. Салтикова-Щедріна у м. Слов'янську не підлягає розділу між подружжям, є її особистою власністю, оскільки була придбана нею за власні кошти.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове яким задовольнити зустрічні позовні вимоги. У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 відмовити.

ОСОБА_3 до судового засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Просила суд розглядати справу у її відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_2, судова колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Оцінюючи доводи апеляційних скарги, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідним зазначити наступне.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 24.10.2009 року по 13.03.2015 року, шлюб розірвано судом за позовом ОСОБА_2В.(а.с. 8).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9), на утримання якого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 рішенням Словянського міськрайонного суду з 24.03.204р. стягнуті аліменти (а.с. 10).

07.12.2011 року ОСОБА_2 купив житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами за № 35 по провулку Салтикова-Щедріна у м. Словянську, продаж було здійснено за 36400,00 грн. Договір посвідчено нотаріально. У абзаці другому п. 5 цього договору зазначено, що покупець повідомляє продавцю про те, що укладає цей договір за згодою дружини ОСОБА_3, справжність підпису якої на заяві нотаріально засвідчена 07.12.2011р. (а.с. 11).

Право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами за № 35 по провулку Салтикова-Щедріна у м. Словянську зареєстроване за ОСОБА_2 в державному реєстрі (а.с. 12).

07.12.2011 року ОСОБА_2 купив земельну ділянку загальною площею 0,0629 га, передану для обслуговування житлового будинку і господарських будівель за № 35 по провулку Салтикова-Щедріна у м. Словянську, продаж було здійснено за 11622,00 грн. Договір посвідчено нотаріально. У абзаці другому п. 5 цього договору зазначено, що покупець повідомляє продавцю про те, що укладає цей договір за згодою дружини ОСОБА_3, справжність підпису якої на заяві нотаріально засвідчена 07.12.2011р. (а.с. 16).

21.10.2011р. ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 продали ОСОБА_7 та ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2. Продаж здійснено за 74573,00 грн., договір посвідчено нотаріально (а.с. 33).

З довідки про доходи від 14.09.2015 року, виданої начальником Словянської дистанції колії слідує, що заробітна плата ОСОБА_2 складала: 2004р. 9681,82 грн.; 2005р. 14472,09 грн., 2006р. 17136,56 грн.; 2007р. 24579,37 грн.; 2008р. 39372,81 грн.; 2008р. 46574,86грн., всього 151817,51 грн. Зазначена довідка не містить зазначення того, є ці суми є розміром нарахованої або отриманої заробітної плати, до відрахування податків або після (а.с. 47).

ОСОБА_2 в період з 01.04.2004р. по 30.10.2009р. мешкав у відомчому гуртожитку ДП «Донецька залізниця», мав пільги по сплаті житла (а.с. 58).

ОСОБА_3 подарувала 26.12.2013р. ОСОБА_5 житловий будинок № 26 по провулку Паровозників у м. Словянську (а.с. 64).

Інвентаризаційна вартість житлового будинку по провулку Салтикова-Щедріна, буд. 35 склала 56461,00 грн. (а.с. 43).

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; розпорядження майном, що є обєктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Згідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі; якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до п.п. 2, 3 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно:

- набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

- майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Таким чином, за змістом ст.ст. 3,60,63,65,69,70,71,74 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з цим, в силу п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність в майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Отже, указаною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

ОСОБА_3 наполягала на тому, що на придбання житлового будинку та земельної ділянки за адресою: м. Словянськ, пров. Салтикова-Щедріна, буд. 35 вона витратила особисті 5000,00 доларів США, пояснюючи, що квартира у м. Дніпропетровську була продана за 15000,00 доларів США, що за належну їй 1/3 частини від цієї квартири 5000,00 доларів США й були придбані будинок та земельна ділянка, а будинок № 26 по провулку Паровозників у м. Словянську був придбаний нею за особисті кошти її матері ОСОБА_5

Суд першої інстанції правомірно зробив висновок, що будь-якого документального підтвердження цих обставин позивач ОСОБА_3 суду не надала, більш того, з договорів купівлі-продажу ОСОБА_3 будинку та земельної ділянки за № 26 по провулку Паровозників у м. Словянську від 14.09.2012р. слідує, що купівля як житлового будинку, так і земельної ділянки вчиняється за письмовою згодою ОСОБА_2, який стверджує, що гроші на придбання цього майна передані ОСОБА_3 її матірю ОСОБА_5 У договорах купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: м. Словянськ, пров. Салтикова-Щедріна, буд. 35, які, за ствердженням ОСОБА_3 були придбані на її гроші, таке зазначення відсутнє, більш того, ОСОБА_3 дала письмову згоду ОСОБА_2 на вчинення договорів купівлі-продажу. Договір купівлі-продажу квартири у м. Павлограді містить зазначення того, що продаж квартири вчинена за 74573,00 грн., що є значно меншою сумою, ніж 15000,00 доларів США за курсом НБУ на той час 1 долар США = 8 гривень, тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 стосовно того, що житловий будинок та земельна ділянка по провулку Салтикова-Щедріна буд. 35, були придбані загалом за 6000,00 доларів США, 5000,00 доларів США з яких є її особистою власністю та набуті до укладання шлюбу, є безпідставними та недоведеними, тому не підлягають задоволенню.

ОСОБА_2 наполягав на тому, що житловий будинок та земельна ділянка за адресою: м. Словянськ, пров. Салтикова-Щедріна, буд. 35 був придбаний ним на власне імя за власні кошти, набуті до укладання шлюбу, пояснивши, що він протягом 2004-2008 років відкладав гроші зі власної заробітної плати та витрачав їх на придбання доларів США, що за цей час він зібрав 6000,00 доларів США, на які і придбав цей будинок та земельну ділянку.

Судом першої інстанції правомірно зазначено, що будь-якого документального підтвердження цього суду не надано, довідка про розмір заробітної плати ОСОБА_2В, за період з 2004р. по 2008р. не може бути доказом цього, так, як довідка не містить підпису головного бухгалтера, не містить зазначення нарахованої та виплаченої заробітної плати, розміру утриманих податків. Наявність самої довідки не є доказом того, що ОСОБА_2 протягом значного часу не витрачав заробітну плату на свої потреби, а збирав для купівлі житла. Підтвердження перебування грошових коштів на рахунках будь-яких банківських установ та/або придбання в цих банківських установах іноземної валюти за зазначений період суду надано не було, тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 стосовно того, що він придбав нерухомість на власні кошти, які він набув до укладання шлюбу, є безпідставними та недоведеними, тому не підлягають задоволенню. Втім, у відповідності до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції в частині відсутності підстав для врахування коштів, які ОСОБА_3 отримала при продажу частки квартири у місті Павлограді при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності, а також про відсутність підстав для врахування коштів, які ОСОБА_2 отримав як заробітну плату у період до укладання шлюбу при визначенні за ним права власності на спірний будинок та земельну ділянку, оскільки суду не надано достовірних та допустимих доказів того, що ці кошти дійсно були використані при придбанні спільного майна подружжя, а саме: квартири № 35, розташованої по пров. Салтикова-Щедріна у м. Словянську Донецької області.

Рішення суду відповідає вимогам діючого законодавства і підстав для його скасування не має.

Суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм належну правову оцінку. Наведені в апеляційній скарзі доводи не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство повязує можливість прийняття рішення про скасування оскаржуваного рішення. Рішення суду є законним і обґрунтованим.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді цієї справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

Доводи апеляційних скарг в своїй більшості стосуються оцінки доказів.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України.

Згідно ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для відмови у задоволенні позовних вимог або зустрічних позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивачем не надано.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 відмовити.

У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 - відмовити

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді