АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/3871/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2599/15Головуючий у 1-й інстанції Савічев В.О. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі :

Головуючого судді : Абрамова П.С.

Суддів : Акопян В.І., Лобова О.А.

При секретарі: Фадейкіної Н.Б.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 липня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, зазначав, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 18.07.1992 року по 06.10.2003 року. Під час шлюбу сторонами було придбано нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Отримавши в жовтні 2014 року позовну заяву ОСОБА_5 до нього про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням він дізнався про порушення свого права власності, а тому прохав визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 прохала рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, вказувала на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема зазначала, що суд безпідставно дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскаржуване рішення є результатом неповного з»ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 місцевий суд прийшов до висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності про застосування якого заявлено відповідачем.

Однак зазначений висновок місцевого суду зроблений всупереч вимог матеріального та процесуального права.

Під час вирішення справи місцевий суд встановив факт, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.07.1992 року по 06.10.2003 року. В період шлюбу сторонами на підставі договору купівлі-продажу, укладеному 28.06.1995 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України( яка діяла під час виникнення спірних правовідносин та підлягає застосуванню при вирішенні спору ), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Колегія суддів приходить до висновку, що придбана в період шлюбу квартира АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Жодних доказів про те, що дана квартира є особистою власністю ОСОБА_4 суду не надано.

Як вбачається із судових рішень у справі № 524/8564/14 цс за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання останнього таким, що втратив право користування спірним житлом, цими судовими рішеннями не встановлювався юридичний факт , що спірне житло є особистою власністю ОСОБА_4, а в ухвалі апеляційного суду Полтавської області від 13 травня 2015 року ( а. с. 20), зазначено, що питання про визнання за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру в судовому порядку не вирішувалося. Тому підстави для застосування вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

З врахуванням позовних вимог ОСОБА_2, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання за ОСОБА_2 права приватної власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 підлягають до задоволення.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 вказував, що вважав квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя. Отримавши від відповідачки у жовтні 2014 року позовну заяву до нього про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач дізнався, що відповідачка бажає позбавити його права на користування квартирою, тобто його право власності порушено.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ст. 11 КпШС України, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. ( Аналогічні норми передбачені і в ст.72 України та ст. 267 ЦК України, які діють на час предявлення позову.)

З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами про право власності на спірну квартиру після розірвання шлюбу був відсутній.

Позивач у вказаній квартирі не проживав, але був там зареєстрований. В спірній квартирі мешкали відповідач, спільний син сторін, чоловік відповідача від нового шлюбу та дитина від іншого шлюбу відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що в жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до Автозаводського районного суду м. Кременчука до ОСОБА_2 з позовом про позбавлення його права користування житловим приміщенням. Позивач вважав, що його право власності порушено подачею відповідачкою даного позову і саме з цього часу розпочався перебіг позовної давності щодо поділу спільного майна.

Доводи позивача щодо моменту виникнення спору між колишнім подружжям щодо спільного майна належними доказами не спростовані.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд помилково не взяв до уваги данні твердження позивача, прийшов до помилкових висновків, що

оскільки рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16.02.2015 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13 травня 2015 року набрали законної сили, а позов ОСОБА_5. в частині вимог про визнання позивача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням було задоволено, то відсутні взагалі підстави вважати, що права позивача ОСОБА_2 порушені.

Саме невизнання відповідачкою спільності майна колишнього подружжя спричинило порушення права співвласника спірної квартири - ОСОБА_2 і стало моментом початку перебігу строку позовної давності. З моменту розірвання шлюбу до моменту подання позовної заяви про визнання позивача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, протягом 11 років відповідачка не порушувала права власності позивача у спільній сумісній власності колишнього подружжя та між сторонами не виникало спору щодо спільного майна.

Колегія суддів приходить до висновків, що строк позовної давності слід обраховувати саме з жовтня 2014 року, саме в цей період позивач дізнався про порушення його права власності на спірну квартиру внаслідок подачі відповідачкою позову до нього про визнання його втративши права користування на спірну квартиру.

За таких обставин позивач звернувся до суду з зазначеним позовом в межах строків позовної давності.

Стягненню з відповідачки ОСОБА_4 підлягає і судовий збір.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених частиною п'ятою статті 216, статтею 1212 ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК такий обов'язок покладається на позивача (у тому числі і в тих випадках, коли правові наслідки у виді повернення майна застосовуються за ініціативою суду, наприклад, при визнанні договору недійсним згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК).

Відповідно до роз»яснень, наданих п. 22 Постанови Пленуму ВС України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна,що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач оцінив спірне майно, квартиру АДРЕСА_1 в 500 000 грн. Відповідачка не заперечувала щодо вартості спірної квартири. В позовних вимогах ОСОБА_2 прохав визнати за ним право власності на ? частину даної квартири.

Оскільки розмір задоволених позовних вимог ОСОБА_2 дорівнює половині вартості квартири, тобто 250 000 грн., то з урахуванням положень ст. 88 ЦПК України, п.п. 1, 8 ч. 1 Закону України «Про судовий збір», стягненню з відповідачки на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 3750 грн. (2500 грн. (1 інстанція) + 1250 грн.(апеляційна інстанція))

Керуючись ст. 303, 307, п.3,4, ч.1 ст. 309, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 липня 2015 року скасувати.

Визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 3750 грн.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти діб до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя (підпис) П.С. Абрамов

Судді (підписи) О.А. Лобов

В.І. Акопян

З оригіналом згідно: