Справа № 369/7423/14 Головуючий у І інстанції Дубас Т.В.
Провадження № 22-ц/780/4371/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 15.12.2015
УХВАЛА

Іменем України

15 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Гуля В.В., Іванової І.В.

За участі секретаря: Яруна Я.В.,

Розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_3, про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та, уточнивши позовні вимоги, просив визнати недійсними з моменту укладення Кредитний договір № 195 КМ_В від 12 травня 2008 року, укладений між ним та ЗАТ "ПриватБанк" правонаступником якого є ПАТ "ПриватБанк" та Договір іпотеки від 14 травня 2008 року.

Також просив стягнути з ПАТ «Приватбанк» на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 12 травня 2008 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № 195КМ_В/Р.

З метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором між КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 12 травня 2008 року було укладено Договір поруки № 195КМ_В/Р.

Як вбачається із змісту вказаних договорів зобовязання сторін договору виражені в іноземній валюті.

Згідно п. 1.1. Розділу 1 вказаного кредитного договору основне зобовязання визначено та відповідно предметом договору є надання Банком позичальнику грошових коштів в іноземній валюті, а саме в Євро.

Норми ЦК України єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України визначають гривню і відповідно зобовязання, в т.ч. й за основним зобовязанням та відповідними йому зобовязаннями за спірним договором має бути виконане у гривнях.

Зобовязання за кредитним договором та відповідно цьому основне зобовязання, що забезпечуються спірним договором дійсно визначене в іноземній валюті, що суперечить актам цивільного законодавства.

Умовами спірного кредитного договору виконання його також обумовлено, виходячи з грошового еквіваленту визначеному в іноземній валюті.

Умови спірного договору щодо вираження зобовязань в іноземній валюті та їх погашення суперечать нормам законодавства, що є підставою недійсності спірного договору.

Вказував, що розрахунку за кожним платіжним періодом визначення сукупної вартості кредиту, як окремого додатку до договору взагалі не складалось та сторонами не підписувалось.

Також зазначав, що в графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди складений тільки порядок оплати тіла кредиту. Розрахунок сплати процентів у вказаному Графіку взагалі відсутній.

Тому вважав, що банк надав неповну інформацію Боржнику щодо здорожчання кредиту, і тим самим ввів його в оману щодо сукупної вартості кредиту.

Крім того, при укладенні оскаржуваного кредитного договору банком не було дотримано вимог діючого законодавства України, не було надано боржнику, як споживачу, усю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування, а отримана ним інформація щодо умов кредитування була недостатньою для здійснення свідомого вибору запропонованих послуг, а тому враховуючи невизначеність виду встановленої плати за кредит, комісії, необґрунтованість її ціни та відсутність у банку права встановлювати платежі за дії на власну користь, приховування реальної процентної ставки, невідповідність дійсності оголошеного йому значення абсолютного кінцевого здорожчання кредиту.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційних скаргах, поданих позивачем ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_3, апелянти, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційні скарги до задоволення не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі встановлено, що 12 травня 2008 року між ВАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 195КМ_В, за яким у рамках програми мікрокредитування при наявності вільних коштів, банк зобовязується надати позичальникові кредит у межах суми, зазначеної в п. 1.2 даного Договору, на термін і на умовах, передбачених у даному Договорі, а позичальник зобовязується повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановлені даним Договором терміни, а також виконати інші зобовязання згідно із цим договором в повному обсязі.

Відповідно до п. 1.2. договору сума кредиту: 124 000 євро.

Згідно п. 2.2. договору позичальник зобовязується сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п.п. 2.3.1, 2.3.2., 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.11, 4.12 цього Договору, а також відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, що зазначені в Додатку № 1 до цього Договору.

Відповідно до п. 4.1. договору за користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно п.п. 1.3, 2.2.3, 2.3.2, 2.3.3, 2.3.6, 2.3.9, 2.4.1, 4.11 цього договору, а також графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди, який наведений в Додатку № 1 до даного договору, позичальник сплачує відсотки в розмірі 18 % річних.

Розділом 6 договору встановлена відповідальність сторін за порушення умов договору та їх неналежне виконання.

Також, 12 травня 2008 року між ВАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_2 було підписано Додаток № 1 до кредитного договору № 195КМ_В від 12 травня 2008 року. В даному додатку зазначено що погашення кредиту і сплата відсотків за користування кредитом здійснюється в сумі й терміни відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, зазначеному в нижчеподаній таблиці.

14 травня 2008 року між ВАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за яким у забезпечення виконання іпотекодавцем зобовязань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно домоволодіння, а саме: житловий будинок за адресою Київська область, Макарівський район, с. Мотижин, вул. Довгича Василя, буд. 40а, що розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1250 га, кадастровий номер :00:012:0031, а також земельну ділянку площею 0,048 га .

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яка введено в оману.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає що нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

За статтею 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи сторін, дійшла висновку про те, що суд І інстанції вірно встановив, що позивач добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір. При укладенні умов договору про надання кредиту позивачу ОСОБА_2, останній діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначив характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту.

Зокрема, ставлячи вимоги про визнання недійсним кредитного договору, з посиланням на ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач не довів порушення його прав з боку відповідача.

Колегія вважає, позивач не довів, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», тому відсутні підстави для визнання договору недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки умови договору та необхідні платежі були погоджені сторонами при їх укладенні та визнані такими, що не є несправедливими, а отже вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору, та інші похідні вимоги не підлягають до задоволення.

На час укладення кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що підтверджується підписаним Додатом № 1 до кредитного договору № 195КМ_В від 12 травня 2008 року, в якому зазначено що погашення кредиту і сплата відсотків за користування кредитом здійснюється в сумі й терміни відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди.

Доказів того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені, суду не було подано.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не надано суду доказів в порядку ст.ст. 57-60 ЦПК України того, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, за яких обставин вони були йому заподіяні, та з чого позивач виходив зазначаючи відповідні розміри морального відшкодування.

Колегія суддів вважає, що суд І інстанції розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, дійшов обгрунтованого висновку про необхідність відмови у позовних вимогах.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: