Справа № 463/4676/14 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/783/6831/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Зверхановської Л.Д.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 серпня 2015 року первісний позов ОСОБА_2 - задоволено частково.

Проведено поділ спільного майна - автомобіля марки «Mitsubishi Pajero Wagon 3.2 АТ», 2007 року випуску, р.н. НОМЕР_1 (попередній р.н. НОМЕР_2) , сірого кольору, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_3, погодженою вартістю на момент відчуження у розмірі 303293 грн. 11 коп., що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_4, та стягнуто з ОСОБА_4 (персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_4) на користь ОСОБА_2 (персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_5) грошову компенсацію вартості ? частини зазначеного майна у розмірі 151 646 (сто п'ятдесят одна тисяча шістсот сорок шість) грн. 56 коп.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю.

Зустрічний позов ОСОБА_4 - задоволено частково.

Проведено поділ спільного майна - грошових коштів, що були розміщені ОСОБА_2 на депозитних рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.01.2011 року за № НОМЕР_6 та від 12.01.2011 року за № НОМЕР_7 і нарахованих відсотків, а всього на загальну суму 11538,6 євро, що станом 16.01.2012 року згідно курсу Національного Банку України становило 117 737 грн. 27 коп.; автомобіля марки «Cherry QQ», 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_8, синього кольору, ідентифікаційний номер кузова № НОМЕР_9, вартістю на момент продажу 37 720 грн. 11 коп., що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_4, та стягнуто з ОСОБА_2 (персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_5) на користь ОСОБА_4 (персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_4), грошову компенсацію вартості ? частини зазначеного майна в загальному розмірі 77 728 (сімдесят сім тисяч сімсот двадцять вісім)грн. 69 коп.

В решті позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто пропорційно розміру задоволених позовних вимог з ОСОБА_4 (персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_4) на користь ОСОБА_2 (персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_5), понесені нею судові витрати - судовий збір в розмірі 1516 гривень 47 копійок.

Стягнуто пропорційно розміру задоволених позовних вимог з ОСОБА_2 (персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_5) на користь ОСОБА_4 (персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_4), понесені ним судові витрати - судовий збір в розмірі 777 гривень 29 копійок.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що спричинило невідповідність висновків суду обставинам справи. Вважає, що суд не повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, оскільки, суд проводячи поділ валютних грошових коштів, які є об'єктом спільної власності подружжя і вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 їх ? частини, мав керуватись у своїх розрахунках курсом НБУ на час розгляду справи, а не на час зняття ОСОБА_2 цих коштів з депозитного рахунку. Зазначає, що до вступу у шлюб володів автомобілем марки «BMW 520І», який продав у 2007 році, частину коштів вони з бувшою дружиною витратили на необхідні предмети домашнього вжитку та побутову техніку в квартиру по АДРЕСА_1. Із врахуванням наведеного, просить змінити рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 серпня 2015 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації половини вартості спільного майна подружжя та задоволити зустрічні вимоги в повному об'ємі.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5, в частині задоволення другого пункту апеляційної скарги щодо зміни рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 серпня 2015 року в частині визначення вартості автомобіля «Mitsubishi Pajero Wagon 3.2 АТ», 2007 року випуску, просили залишити такий без розгляду, оскільки вказане питання розглянуто Личаківським районним судом м.Львова і винесена ухвала про виправлення описки.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вважає, що судом не прийнято до уваги заперечення позивача про те, що грошові кошти, що були розміщені ОСОБА_2 на депозитних рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.01.2011 року за № НОМЕР_6 та від 12.01.2011 року за № НОМЕР_7 не являються спільним майном подружжя, а є майном її матері, яка передала їй ці кошти на зберігання, також не надано оцінки та не прийнято до уваги такий доказ, як розписка від 17.08.2008 року про позику ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 10000 євро у ОСОБА_7, оригінал якої оглянутий судом у судовому засіданні. Також, звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про належність мисливської нарізної зброї марки «Browning - Bar» до спільного сумісного майна подружжя, однак не стягнув половину вартості на користь позивача. Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 серпня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог за основним позовом щодо про стягнення грошової компенсації в розмірі частини вартості мисливської нарізної зброї марки «Browning - Bar», калібру 308, постановити в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі частини вартості мисливської нарізної зброї марки «Browning - Bar», калібру 308. Скасувати рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17-го серпня 2015 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 щодо поділу спільного майна, грошових коштів, що були розміщені ОСОБА_2 на депозитних рахунках ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.01.2011 року за № НОМЕР_6 та від 12.01.2011 року за № НОМЕР_7 і нарахованих відсотків,а всього на загальну суму 11538,6 євро, що станом на 16.01.2012 року згідно з курсом Національного Банку України становило 117737 грн. 27 коп., постановити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по справі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 на підтримання доводів його апеляційної скарги та заперечення щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2, пояснення представника апелянта ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 та заперечення щодо доводів ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_4 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини. якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані. які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи частково, як первісний так і зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль марки «Mitsubishi Pajero Wagon 3.2 АТ», 2007 року випуску, р.н. НОМЕР_1 (попередній р.н. НОМЕР_2) , сірого кольору, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_3, грошові кошти, що були розміщені ОСОБА_2 на депозитних рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.01.2011 року за № НОМЕР_6 та від 12.01.2011 року за № НОМЕР_7 та автомобіль марки «Cherry QQ», 2008 року випуску, р.н. НОМЕР_8, синього кольору, ідентифікаційний номер кузова № НОМЕР_9 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_4. Щодо інших вимог сторін, то останніми, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не надано суду належних доказів про те, що вказане майно, є спільним майном подружжя.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відтак, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в межах незадоволених позовних вимог ОСОБА_4 щодо відмови у стягненні грошової компенсації вартості 1/2 частин грошових коштів затрачених на ремонт та придбання речей та незадоволених позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення грошової компенсацію ? частини вартості мисливської нарізної зброї марки «Browning - Bar», калібру 308 та в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 щодо поділу спільного майна, грошових коштів, що були розміщені ОСОБА_2 на депозитних рахунках ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.01.2011 року за № НОМЕР_6 та від 12.01.2011 року за № НОМЕР_7.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюються питання розпорядження цим майном.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але і той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Відповідно до положень ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пп. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) . Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.09.2003 року та рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 04.10.2011 року шлюб між ними розірвано.

Сторонами не заперечується, що мисливська нарізна зброя марки «Browning - Ваг», калібру 308, НОМЕР_10 була придбана ОСОБА_4 під час перебування в шлюбі, а відтак є спільним сумісним майном подружжя, а тому при поділі майна подружжя відповідно до ст.69-72 СК та ст.372 ЦК України слід враховувати його вартість на час розгляду справи із стягненням на користь позивача грошової компенсації в розмірі вартості його 1/2 частини.

Разом з тим, в порушення вимог ст.60 ЦПК України позивачкою не надано належних доказів щодо вартості зазначеного майна - мисливської нарізної зброї марки «Browning - Ваг», калібру 308, НОМЕР_10, а відтак колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що в цій частині позовні вимоги ОСОБА_2 слід відхилити за їх недоведеністю.

Також судом встановлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, останніми набуто у власність грошові кошти, які позивачкою ОСОБА_2 було розміщено на депозитних рахунках ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.01.2011 року за НОМЕР_6 та від 12.01.2011 року за № НОМЕР_7 на підставі договорів про заощадження(т.1 а.с.178-179). Вказані рахунки в іноземній валюті позивачем ОСОБА_2 закрито 16.01.2012 року, а грошові кошти розміщені на них знято та використано у власних цілях без згоди відповідача.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про підставність зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 в цій частині щодо стягнення з позивача компенсації вартості 1/2 частини цих грошових коштів.

Разом з тим, на думку колегії суддів, безпідставним є зазначення гривневого еквіваленту грошових вкладів на загальну суму 11538,6 Євро станом 16.01.2012 року в розмірі 117737,27 грн., оскільки вклад у банку був здійснений у валюті Євро, а відтак стягненню підлягає ? від вказаної суми у Євро на час розгляду справи, тобто 5769,30 Євро, а не на час закінчення дії депозитних договорів і зняття коштів.

Доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що вказані грошові кошти не являються спільним майном подружжя, а є майном її матері, яка передала їй ці кошти на зберігання, і які згодом вона повернула матері є безпідставними, оскільки такі обставини, в силу положень ст.ст.58,59,60 ЦПК України належними та допустимими доказами не підтверджені.

Колегія суддів частково погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо наявності підстав для стягнення із позивачки ОСОБА_2 на користь відповідача компенсації 1/2 частини витрат понесених на ремонт квартири, а також вартості побутової техніки та меблів із врахуванням наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, і визнано відповідачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2, остання визнала, що вартість ремонту становить 3000 євро, а також те, що вартість речей спільно придбаних у шлюбі становить 500 євро.

Згідно ст.61 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

На вказані обставини, суд першої інстанції уваги не звернув, а відтак безпідставно повністю відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Таким чином, оскільки вартість ремонту і придбаних речей становить 3500 євро, що на час постановлення рішення судом по курсу НБУ (1 євро= 24,3054 грн.) становить 85068,90 грн., а відтак стягненню із ОСОБА_2 підлягає вартість ? частини ремонту та придбаних речей в розмірі - 42534,44 грн..

Враховуючи встановлені обставини справи, апеляційні скарги ОСОБА_4, представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягають до задоволення частково, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 серпня 2015 року в частині відмови у стягненні ? вартості ремонту та придбання речей слід скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/2 частин грошових коштів затрачених на ремонт та придбання речей в розмірі - 42534,44 грн., а рішення в частині поділу грошових коштів, що були розміщені ОСОБА_2 на депозитних рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.01.2011 року за № НОМЕР_6 та від 12.01.2011 року за № НОМЕР_7 і нарахованих відсотків, а всього на загальну суму 11538,6 євро, що станом 16.01.2012 року згідно курсу Національного Банку України становило 117 737 грн. 27 коп. слід змінити, виключивши з мотивувальної і резолютивної частини рішення посилання - «що станом 16.01.2012 року згідно курсу Національного Банку України становило 117 737 грн. 27 коп.»

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи: 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими: 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.303, п.2,3 ч.1 ст.307, 309, ч.2 ст.314, ст.316, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_4, представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 серпня 2015 року в частині відмови у стягненні ? вартості ремонту та придбання речей - скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/2 частин грошових коштів затрачених на ремонт та придбання речей в розмірі - 42534,44 грн.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 серпня 2015 року в частині поділу грошових коштів, що були розміщені ОСОБА_2 на депозитних рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.01.2011 року за № НОМЕР_6 та від 12.01.2011 року за № НОМЕР_7 і нарахованих відсотків, а всього на загальну уму 11538,6 євро, що станом 16.01.2012 року згідно курсу Національного Банку України становило 117 737 грн. 27 коп. - змінити, виключивши з мотивувальної і резолютивної частини рішення посилання - «що станом 16.01.2012 року згідно курсу Національного Банку України становило 117 737 грн. 27 коп.»

В решті рішення суду залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: М.Я. Богонюк

Л.Д. Зверхановська