Справа №592/8828/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/2338/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Рибалки В. Г. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 25 листопада 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

про визнання договору доручення недійсним та стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 25 листопада 2015 року відмовлено в позові ОСОБА_3

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Всі доводи апеляційної скарги, по суті зводяться до обґрунтувань позовної заяви. Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 доводить, що відповідач уклавши з позивачем спірний договір доручення на його виконання не вчиняв ніяких дій по пошуку автомобіля, оскільки автомобіль знаходився на стоянці автосалону. Такий договір суперечить ст. 19, п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 7 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та порушує права позивача як споживача послуг. Також вказує, що відповідач з метою отримання надприбутків, надав позивачу ті послуги в яких у ОСОБА_3 не було потреби.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Судом першої інстанції по суті встановлено, що 24 вересня 2014 року між ОСОБА_3 (довіритель) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (повірений) укладено Договір доручення № CMR. За умовами договору ОСОБА_3 доручив, а фізична особа-підприємець ОСОБА_5 взяла зобовязання за винагороду, від імені і за рахунок довірителя здійснити пошук транспортного засобу марка, модель - Geelly Emgrand 7, рік випуску - 2013, колір GL-Gotic Black, за ціною не вище ніж 83000 грн. та укладення з продавцем транспортного засобу договору купівлі-продажу.

Повірений зобовязаний виконати доручення протягом одного робочого дня з моменту отримання оплати, передбаченої п. 4.2.1 Договору, самостійно погодити умови договору купівлі-продажу, що не визначені договором. Після укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу надати довірителю Акт про надання послуг (пункт 3.2.3.).

Розділом 4 договору визначено, що довіритель за виконання повіреним доручення сплачує йому винагороду в сумі 82900 грн. без ПДВ. (пункт 4.1.). Зазначену суму коштів довіритель сплачує на рахунок повіреного протягом 1 робочого дня з дати підписання цього договору (пункт 4.2.1.). ОСОБА_3 сплатив фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 82900 грн. (а.с. 6).

24 вересня 2014 року між ОСОБА_3 (довіритель) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (повірений) складено Акт про надання послуг, у ньому зазначено, що повіреним в повному обсязі надано довірителю послуги, передбачені договором доручення, а саме знайдено транспортний засіб, вказаний у п. 1.2. Договору доручення. Укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах, передбачених договором доручення. Розмір винагороди за надані послуги складає 82900 грн., без ПДВ.

24 вересня 2014 року між ТОВ «Етуаль-Авто» (продавець) і ОСОБА_3 (покупець), в особі фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, що діє на підставі Договору доручення від 24 вересня 2014 року, укладено Договір купівлі-продажу № CMR. За умовами договору продавець зобовязується передати у власність покупця автомобіль марка, модель Geelly Emgrand 7; рік випуску 2013; вартістю 69166,67 грн. (без врахування ПДВ), загальною вартістю 83000 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 13833,33 грн.

З фотокопії квитанції ПриватБанку від 23 вересня 2014 року вбачається, що ОСОБА_3 сплатив ТОВ «Етуаль-Авто» оплату за авто згідно договору 57100 грн., в т.ч. НДС 20%.

Згідно фотокопії квитанції ПриватБанку від 24 вересня 2014 року ОСОБА_3 сплатив ТОВ «Етуаль-Авто» оплату за авто згідно договору 25900 грн., в т.ч. НДС 20%.

24 вересня 2014 року позивач ОСОБА_3 зареєстрував автомобіль Geelly Emgrand 7 чорного кольору в органах ДАІ, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу СХХ 873177.

ОСОБА_3 визнавав ту обставину, що у органах ДАІ для реєстрації автомобіля він подав довідку - рахунок видану автосалоном на суму 165900 грн.

Позивачем не доведено факт примушення його фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 до укладення оспорюваного договору та, що вчинення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 відносно нього дій є недобросовісною конкуренцією, чи проявом нечесної підприємницької практики, що ввели його в оману або були агресивними.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Так, згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції врахував всі факти, що входять до предмета доказування. Обставини, якими мотивовано рішення підтверджуються належними й допустимими доказами, яким суд дав оцінку з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, тому підстав для їх переоцінки колегія суддів не вбачає. Названі обставини доведено фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, тоді як ОСОБА_3 на порушення положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надав належних доказів на підтвердження своїх вимог.

Висновки суду по суті спору відповідають встановленим фактам. Суд дійшов цих висновків з дотриманням та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, на які послався в рішенні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 4 ЦК України, основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтями 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного судочинства, зокрема, поняття договору і свободи договору та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Частиною 1 ст. 1002 ЦК України передбачено, повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 24 вересня 2014 року між ОСОБА_3 (довіритель) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (повірений) укладено в письмовій формі Договір доручення № CMR, відповідно до умов якого ОСОБА_3 доручив, фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 за винагороду, від його імені і за його рахунок здійснити пошук транспортного засобу марка, модель - Geelly Emgrand 7, рік випуску - 2013, колір GL-Gotic Black, за ціною не вище ніж 83000 грн. (а.с. 4-5).

Пунктами 3.2.1, 3.2.2, 3.2.3. та 6.1 вказаного Договору передбачено, що повірений зобовязаний: виконати доручення протягом одного робочого дня з моменту отримання оплати, передбаченої п. 4.2.1 Договору (розмір винагороди 82900 грн.); самостійно погодити умови договору купівлі-продажу, що не визначені договором; після укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу надати довірителю Акт про надання послуг. Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного його виконання.

На виконання умов оспорюваного договору доручення ОСОБА_3 23 вересня 2014 року сплатив фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 82900 грн. за надання послуг з пошуку транспортних засобів (а.с. 6).

З фотокопії акту про надання послуг від 24 вересня 2014 року підписаного ОСОБА_3 вбачається, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (повіреним) в повному обсязі надано довірителю (ОСОБА_3І.) послуги, передбачені вищевказаним договором доручення (а.с. 28).

З цих належних письмових доказів вбачається, що оспорюваний договір доручення не суперечить вищевказаним нормам закону, він був укладений між сторонами, волевиявлення яких було вільним та виконаний ними в повному обсязі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, передбачено, що нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає:

1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції;

2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Статтею 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції», зокрема, передбачено, що економічна конкуренція (конкуренція) - змагання між суб'єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб'єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб'єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб'єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.

Статтею 5 цього Закону передбачено, що узгодженими діями є укладення суб'єктами господарювання угод у будь-якій формі, прийняття об'єднаннями рішень у будь-якій формі, а також будь-яка інша погоджена конкурентна поведінка (діяльність, бездіяльність) суб'єктів господарювання.

Узгодженими діями є також створення суб'єкта господарювання, об'єднання, метою чи наслідком створення якого є координація конкурентної поведінки між суб'єктами господарювання, що створили зазначений суб'єкт господарювання, об'єднання, або між ними та новоствореним суб'єктом господарювання, або вступ до такого об'єднання.

Особи, які чинять або мають намір чинити узгоджені дії, є учасниками узгоджених дій.

Відповідно до ч.1 та п. 7 ч. 2 ст. 6 вказаного Закону, антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції.

Антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються, зокрема, укладення угод за умови прийняття іншими суб'єктами господарювання додаткових зобов'язань, які за своїм змістом або згідно з торговими та іншими чесними звичаями в підприємницькій діяльності не стосуються предмета цих угод.

Ураховуючи зазначені положення норм матеріального права, колегія суддів вважає, що ці норми спірні правовідносини не регулюють, оскільки підстави та предмет позову стосуються лише поведінки фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, продавець автомобіля не є відповідачем та навіть третьою особою на стороні відповідача, до нього позовні вимоги не заявлялись, і про узгодженість між цими особами вищезгаданих дій в позові не зазначено.

Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо:

1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції;

2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

За встановлених обставин та ураховуючи, що позивач у судовому засіданні апеляційного суду визнавав, що ціна автомобіля марки (модель) - Geelly Emgrand 7, 2013 року випуску на час укладення оспорюваного договору та вищевказаного договору купівлі-продажу в середньому в Україні становила близько 165900 грн. і вона (ціна) його влаштовувала та, що такі автомобілі він міг придбати без обмежень в інших продавців, його право на вибір послуги (продукції), яка йому була надана за оспорюваним договором, порушене не було.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, зокрема, розяснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачем не доведено, що під час укладення спірного договору доручення, він його вчинив під впливом навмисного обману зі сторони відповідача, оскільки поведінка позивача, свідомо підписані ним оспорюваний договір, акт виконаних робіт, не оспорений ним договір купівлі-продажу автомобіля свідчать про те, що він (ОСОБА_3І.) добре розумів мотиви укладення ним правочинів, як договору доручення та і договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч.4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться:

1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції;

2) вживання образливих або загрозливих висловів;

3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача;

4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання;

5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики:

1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати;

2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла;

3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача;

4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним.

У той же час, колегія суддів вважає, що інші агресивні форми підприємницької діяльності, за змістом закону, є подібними до вищезгаданих.

За встановлених обставин, протилежного позивачем не доведено, з боку фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 під час укладення оспорюваного договору не вчинялось відносно позивача примусу, докучання або неналежного впливу, інших форм агресивної підприємницької практики.

Інші доводи апеляційної скарги не мають юридичного значення, а тому не впливають на висновки суду по суті спору.

Ураховуючи викладене, колегія суддів також вважає, що відсутні порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 291, 303, 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 25 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -

.