АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7619/2015 Головуючий в 1-й інстанції - Шереметьєва Л.А.
Доповідач-Чобіток А.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

при секретарі - Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 на рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину будинку,-

в с т а н о в и л а:

В серпні 2014 року позивач пред»явив позов до відповідача про визнання права власності на 72/100 частин будинку АДРЕСА_1. Зазначав,що його мати ОСОБА_3 була власником цього будинку і за життя склала заповіт, яким заповіла все своє майно йому та своєму онуку ОСОБА_7 - сину відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.07.1988 року за ним та його батьком ОСОБА_8 в порядку спадкування після смерті матері було визнано право власності за кожним по Ѕ частині спірного будинку. Ухвалою того ж суду це рішення було скасовано за нововиявленими обставинами за заявою відповідача, який діяв в інтересах свого сина ОСОБА_7.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.07.1989 року було встановлено, що будинок належить на праві спільної сумісної власності його батькам ОСОБА_3 та ОСОБА_8, а ухвалою того ж суду від 04.09.1989 року за сином відповідача ОСОБА_7 було визнано право власності на 28/100 частин спірного жилого будинку,а його вимоги залишено без розгляду.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька він не звертався до нотаріальної контори про прийняття спадщини, але він продовжував проживати в будинку.

Посилаючись на те, що він є єдиним спадкоємцем після смерті батька, який був власником Ѕ частини будинку та з урахуванням заповіту його матері , ОСОБА_6 просив визнати за ним право власності на 72/100 частини будинку.

Не погодившись з вказаними вимогами, ОСОБА_2 подав зустрічний позов про визнання за ним права власності на 72/100 частин будинку. Обґрунтовував свої вимоги тим, що спірний будинок він будував разом з матір»ю для його сина ОСОБА_7,а батько позивача мав інший будинок по АДРЕСА_2, де він був зареєстрований і проживав. Після смерті батьків ОСОБА_8 не звертався до нотаріальної контори і спадщину не прийняв,оскільки і не проживав в будинку.

Посилаючись на те, що в будинку проживав лише він з сином, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 і він отримав свідоцтво про право на спадщину від 15.02.2010 року на 28/100 частин будинку, про що є реєстрація в КП міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна від 19.02.2010 року і таким чином фактично прийняв спадщину після смерті матері, ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на 72/100 частин будинку.

РішеннямСолом»янського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року задоволено первісний позов та відмовлено в задоволенні зустрічного позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_6 в задоволенні його вимог та задовольнити зустрічний позов. В апеляційній скарзі йдеться посилання на доведеність факту не проживання ОСОБА_6 в спірному будинку після смерті його батьків, в зв»язку з чим він не приймав спадщину,а дублікат будинкової книги про його реєстрацію в будинку підроблений.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи,колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1, належало на праві власності ОСОБА_3, яка перебувала у шлюбі з ОСОБА_8.

За життя ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ,склала заповіт, яким заповідала усе належне їй майно сину ОСОБА_6 та онуку ОСОБА_7, який був сином її іншого сина ОСОБА_2, в рівних частках.

Даний заповіт був оспорений чоловіком ОСОБА_3 - ОСОБА_6 та одним із синів ОСОБА_6, внаслідок чого судовим рішенням від 24.06.1988 року за вказаними особами визнано по Ѕ права власності будинку АДРЕСА_1, а в подальшому вказане рішення було скасоване ухвалою Києво-Святошинського районного народного суду Київської області від 28.03.1989 року за нововиявленими обставинами.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.07.1989 року було встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_8, а також визнано за ОСОБА_2, інтереси якого як неповнолітнього представляв його батько ОСОБА_2 , право власності на ј спірного будинку з визначенням вказаної частки йому у користування в натурі. Вимоги ОСОБА_8 та ОСОБА_6 залишено без розгляду.

Ухвалою цього ж суду від 04.09.1989 року вказане рішення роз»яснено шляхом визнання за ОСОБА_7 право власності на 28/100 частин спірного жилого будинку .

Рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 22.12.1989 року за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 поділено земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок, шляхом виділення ОСОБА_7 28/100 частин земельної ділянки розміром 332 кв.м..

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.02.2010 року, ОСОБА_2 є спадкоємцем 28/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 сина ОСОБА_7.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за позивачем право власності на 72/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1,суд першої інстанції , дослідивши письмові докази, заслухавши покази свідків, виходив з того, що ОСОБА_6 після смерті своїх батьків шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, прийняв спадщину у вигляді 72/100 частин вказаного вище будинку.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_2, суд виходив з того, що останнім не надано доказів щодо вступу останнім в управління та володіння спадковим майном після смерті матері ОСОБА_3, врахувавши при цьому ту обставину, що ОСОБА_2 зареєстрований у спірному будинку лише 08.05.2008 року.

Судом звернуто увагу і на те, що матері сторін ОСОБА_3 належала лише Ѕ частина будинку , що встановлено судовим рішенням, з якої за сином відповідача цим же рішенням було визнано право власності лише на 28/100 його частин і вказана частка була виділена йому в натурі ще 05.07.1989 року. При цьому спадкувати Ѕ частину будинку, що належала чоловіку ОСОБА_3 - ОСОБА_8, який є батьком позивача, ні ОСОБА_2, ні його син ОСОБА_7 не могли, оскільки не є особами, які відносяться до кола спадкоємців після його смерті.

Колегія суддів вважає таке рішення суду законним та обґрунтованим ,відповідним обставинам справи та вимогам закону,що регулює правовідносини,які виникли між сторонами, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Частина 1 ст. 58 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Зазначаючи про те, що ОСОБА_6 ніколи не приймав спадщину після матері та ніколи не проживав в спірному будинку, а дублікат будинкової книги підробив, ОСОБА_2 будь-яких доказів на спростування наданих позивачем документів на підтвердження заявлених вимог, яким судом першої інстанції дана належна оцінка, не надав та на наявність таких не вказав. Як і не спростував покази свідків наведених у рішенні суду про те, що у спірному будинку не проживав саме ОСОБА_2, показавши при цьому, що ОСОБА_6 все життя проживає в частині будинку АДРЕСА_1.

Твердження відповідача про те, що фактично він прийняв Ѕ частину спадщини шляхом прийняття спадщини від свого померлого сина ОСОБА_7 у вигляді ј частини будинку, на увагу не заслуговує з підстав наведених судом першої інстанції, з якими погоджується і колегія суддів.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що спір щодо спадщини, яка відкрилась після смерті матері сторін ОСОБА_3, між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 виник ще у 1988 році, що підтверджується вищевказаними судовими рішеннями, відповідно до яких ОСОБА_2 в інтересах свого сина претендував лише на ј частину житлового спадкового будинку.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -