Справа № 300/1252/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

28 серпня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска В.В.

суддів - Готри Т.Ю., Кожух О.А

при секретарі - Дашковській С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міжгірської районної лікарні, сектору охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації про поновлення на роботі та стягнення коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 21 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

11 вересня 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом.

Позов мотивовано тим, що наказом головного лікаря Міжгірської районної лікарні №58-о від 8 квітня 2013 року його було звільнено з роботи з 15 квітня 2013 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказом головного лікаря Міжгірської районної лікарні № 62-о від 11 квітня 2013 року ОСОБА_1 надано частину невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 20 календарних днів терміном з 15 квітня 2013 року по 8 травня 2013 року включно та встановлено днем звільнення ОСОБА_1 відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України 8 травня 2013 року.

Зазначав, що скорочення посади, яку він обіймав, відбулося з надуманих підстав, оскільки жодних документів з Міністерства охорони здоров'я, обласного управління охорони здоров'я про скорочення посади не надходило, наказ про скорочення не відповідає вимогам Міністерства охорони здоров'я № 33 від 23 лютого 2000 року «Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоров'я», а звільнення відбулося у зв'язку з упередженим до нього ставленням.

Посилаючись на наведене, позивач просив визнати незаконним наказ головного лікаря Міжгірської районної лікарні №27-о від 11 лютого 2013 року про скорочення посади заступника головного лікаря, наказ головного лікаря Міжгірської районної лікарні № 58-о від 8 квітня 2013 року про звільнення його з роботи, поновити його на роботі та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, вважає, що такими діями йому було завдано моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 9 грудня 2013 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника головного лікаря Міжгірської районної лікарні та стягнуто на його користь втрачений заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 22129 грн. 87 коп. без врахування обов'язкових платежів до фондів соціального страхування.

У відшкодування моральної шкоди стягнуто з відповідача на користь позивача 5 тис. грн..

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (9 травня 2013 року - 9 грудня 2013 року) допущено до негайного виконання.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18 березня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено.

У задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2014 року рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 9 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 березня 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Міжгірської районної лікарні про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Воловецького районного суду від 21 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міжгірської районної лікарні, сектору охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації про поновлення на роботі та стягнення коштів відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального права, неповного встановлення обставин справи, просив скасувати оскаржуване ним рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Межі доводів апеляційної скарги - скорочення штату було проведено навмисно для того, щоб звільнити саме позивача з роботи, оскільки жодного іншого працівника скорочення не торкнулося, і ніяких нормативних документів або рекомендацій по проведенню скорочення штатів із вищестоящих органів не надходило. Крім того, звільнення проведено з порушенням закону під час перебування позивача у відпустці.

В запереченні представник Міжгірської районної лікарні та сектору охорони здоров'я Міжгірської РДА Палапа Ю.В. просить відхилити апеляційну скаргу як необгрунтовану та безпідставну і залишити без змін рішення суду першої інстанції. Зазначає що звільнення позивача відбулося на законних підставах з дотриманням всіх вимог чинного законодавства про працю. Доводи апеляційної скарги не базуються на нормах закону та не відповідають дійсним обставинам справи, а тому не можуть бути взяті до уваги.

ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача Палапа Ю.В. просив відхилити апеляційну скаргу і залишити без змін рішення суду першої інстанції з підстав зазначених в запереченні.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Як матеріалами справи так і судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах із Міжгірською районною лікарнею та обіймав посаду заступника головного лікаря з економічних питань.

У відповідності до наказу відділу охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації від 7 лютого 2013 року №693-к посаду заступника головного лікаря з економічних питань Міжгірської районної лікарні було скорочено в межах удосконалення структури системи охорони здоров'я Міжгірського району.

Згідно із наказом головного лікаря Міжгірської районної лікарні від 11 лютого 2013 року №27-о у зв'язку із створенням централізованої бухгалтерії при відділі охорони здоров'я Міжгірської районної державної адміністрації та у зв'язку із скороченням посади заступника головного лікаря з економічних питань, ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення та запропоновано посаду підсобного робітника Міжгірської районної лікарні, єдину вакантну посаду за його кваліфікацією.

Встановлено, що наказом головного лікаря Міжгірської районної лікарні від 8 квітня 2013 року №58-о ОСОБА_1 звільнено із посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 15 квітня 2013 року. У зв'язку з виявленою граматичною помилкою наказом № 60-о від 08 квітня 2013 року скасовано наказ № 58-о та видано наказ № 61-о від 8 квітня 2013 року про звільнення ОСОБА_1 з тих же підстав та на тих же умовах.

Наказом головного лікаря Міжгірської районної лікарні від 11 квітня 2013 року №62-о ОСОБА_1, на підставі його заяви, надано частину невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 20 календарних днів терміном з 15 квітня 2013 року по 8 травня 2013 року включно та встановлено днем звільнення останнього відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України 8 травня 2013 року.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство (організація) самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, тобто право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власнику або уповноваженому органу.

Судом встановлено, що посада заступника головного лікаря з економічних питань Міжгірської районної лікарні скорочена у зв'язку з функціонуванням централізованої бухгалтерії при відділі (секторі) охорони здоров'я Міжгірської райдержадміністрації, спеціалісти якої на сьогодні виконують функції, які виконував заступник головного лікаря з економічних питань до реформування системи охорони здоров'я Міжгірського району. Таким чином, є правомірним висновок суду, що у відповідача відбулося скорочення штату, викликане вдосконаленням структури системи охорони здоров'я, що підтверджується наказом № 693-к від 7 лютого 2013 року відділу охорони здоров'я Міжгірської райдержадміністрації (а.с. 36 т. 1) та наказом № 25-о від 7 лютого 2013 року Міжгірської районної лікарні (а.с. 37 т. 1).

Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Встановлено, що наказом головного лікаря Міжгірської районної лікарні від 11 лютого 2013 року №27-о позивачу запропоновано посаду підсобного робітника Міжгірської районної лікарні та своєчасно за два місяці попереджено про заплановане вивільнення, як це передбачено ст. 49-2 КЗпП України.

З акту від 9 квітня 2013 року, складеного головним лікарем, заступниками головного лікаря, головою профкому, начальником відділу кадрів Міжгірської районної лікарні, вбачається, що позивач відмовився від запропонованої посади підсобного робітника лікарні (а.с.41, т.1). Інших вакантних посад, які відповідають кваліфікації позивача на момент його звільнення не було, що підтверджується довідкою кадрової служби № 269 від 7 червня 2013 року (а.с.241, т.1) та тарифікаційними списками працівників (а.с.242-261, т.1). Тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача ОСОБА_1 проведено у відповідності до вимог чинного трудового законодавства.

Згідно з частиною 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Разом з тим, частиною 1 статті 3 Закону України «Про відпустки» передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, за його бажанням, було надано частину невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 20 календарних днів терміном з 15 квітня 2013 року по 8 травня 2013 року включно та встановлено днем звільнення останнього відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України 8 травня 2013 року з врахуванням норм ч.1 ст. 3 Закону України «Про відпустки», тобто у відповідності до вимог закону, про що судом першої інстанції зроблено вірний висновок.

Установивши, що звільнення позивача із займаної посади проведено у відповідності до вимог чинного законодавства і в силу вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України ОСОБА_1 не підлягає поновленню на роботі, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення коштів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не надають підстав вважати, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене та на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу позивача слід відхилити як безпідставну та необгрунтовану й залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Воловецького районного суду від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: