АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Івченко О.М.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - Борисової Олени Василівни на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення грошових коштів, -

УСТАНОВИЛА:

В березні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся в суд із позовною заявою до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення з відповідача суми у розмірі 2482065 грн., що є еквівалентним 100 000 доларів США по курсу НБУ (100 доларів США - 2482, 065 грн.) на момент подання заяви, стягнення з відповідача суми пені у розмірі 39713, 05 грн., також просив стягнути з відповідача суму судового збору в розмірі 3654 грн. та розірвати Договір № 300937/51486/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) від 03.09.2014 року. В подальшому позивач збільшив позовні вимоги, а саме додатково просив розірвати Договір валютного рахунку НОМЕР_3, що був відкритий на підставі анкети заяви № 52135 від 03.09.2014р. В обґрунтування позову зазначав, що 03.09.2014 року на ім'я позивача був відкритий валютний рахунок НОМЕР_2 на підставі анкети заяви № 52135. 03.09.2014р. між сторонами було укладено Договір № 300937/51486/6-14 про банківський строковий вклад (депозит), відповідно до умов якого позивач вніс на депозитний вкладний рахунок НОМЕР_4 грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США на строк до 03 березня 2015 року. 19.12.2014р. позивач, у відповідності до умов Договору про банківський строковий вклад, звернувся до відповідача із листом, відповідно до якого просив розірвати вказаний Договір та перерахувати грошові кошти в розмірі 100000 доларів СІІІА на рахунок позивача, відкритий в АТ «ОТП Банк». 13.01.2015р. відповідач надіслав позивачу лист, яким інформував, що дата дострокового повернення грошових коштів визначена як 04.02.2015р., однак в цей день кошти позивачу повернуті не були. 16.02.2015р. позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути грошові кошти шляхом перерахування їх на інший рахунок, але станом на 04.03.2015р. грошові кошти не були переведені відповідачем на інший рахунок.

Унікальний номер справи: 761/6169/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12108/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Мальцев Д.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року Позов ОСОБА_3 до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення грошових коштів - задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» (м. Київ, вул. Артема, 60, ) на користь ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1, і.п.н. - НОМЕР_1) суму заборгованості за Договором № 300937/51486/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) від 03.09.2014 року у розмірі 100 000 доларів США. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» (м. Київ, вул. Артема, 60, ) на користь ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1, і.п.н. - НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 3654 грн. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 року заяву представника АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - Борисова Олена Василівна звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що ухвалюючи рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що на момент звернення Позивача до Банку з вимогами повернення суми вкладу, діяла Постанова НБУ № 758 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» від 29.08.2014 р., відповідно до підпункту 9 пункту 4 якої уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомата банків у межах до 15 000 (п'ятнадцяти тисяч) гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України. Постанова набрала чинності з 03.12.2014 р. та діяла до 03.03.2015 р.

Зазначає, що аналогічні норми містить і постанова Правління Національного банку України від 04.03.2015 р. № 190 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України», що діяла з 04.03.2015 р. по 03.06.2015 р. Постановою НБУ №354 від 03.06.2015р. подовжено обмеження по готівковим розрахункам з рахунків в національній та в іноземній валюті на період з 04.06.2015р. по 03.09.2015р.

Апелянт вказує, що на період звернення Позивача до Банку, діяв вищенаведений нормативний акт Національного банку України, який як вже згадувалося, є обов'язковими для виконання Банками, а у разі невиконання, комерційні банки можуть бути притягнуті до відповідного виду відповідальності.

Посилається, що відповідно до п. 5.4. Договору Сторони не несуть відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим Договором, у випадку виникнення обставин непереборної сили, до яких відносяться: стихійні лиха, аварії, пожежі, масові безладдя, страйки, воєнні дії, протиправні дії третіх осіб, вступ у дію законодавчих актів, урядових постанов і розпоряджень державних органів, актів нормативного характеру Національного банку України, що прямо або побічно забороняють або обмежують можливість належного виконання Сторонами своїх зобов'язань за цим Договором. Тому, на думку апелянта, позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 вересня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 300397/51486/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 6 місяців в іноземній валюті.

Відповідно до умов вказаного Договору, позивач вніс на депозитний рахунок, а відповідач прийняв грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США, на строк з 03.09.2014р. по 03.03.2015р., за користування вказаними коштами Банк нараховує та виплачує проценти за ставкою 12, 50 % річних (п.п. 1.1.,1.2. Договору).

Відповідно до п. 4.1. Договору, після закінчення строку, визначеного п. 1.1. цього Договору, або настання інших обставин, визначених чинним законодавством України чи цим Договором, кошти з депозитного рахунку НОМЕР_4 повертаються Клієнту за його письмовою вимогою шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший депозитний рахунок, а дія цього Договору припиняється.

Відповідно до п. 2.4. Договору, клієнт має право вимагати дострокового повернення суми вкладу згідно з умовами п. 4.2. Договору.

При достроковому розірванні Договору за ініціативою Клієнта протягом строку, визначеного п. 1.1. Договору, Банк здійснює перерахунок нарахованих процентів за фактичний термін розміщення вкладу з дня, наступного за днем надходження вкладу у Банк, до дня, який передує його поверненню Клієнту або списанню з рахунку Клієнта, за ставкою із розрахунку 1. 00 % річних.

Для повернення вкладу у випадку дострокового розірвання Договору за ініціативою Клієнта, останній зобов'язаний повідомити про це Банк не менш ніж за 30 банківських днів до передбачувальної дати розірвання Договору шляхом подання до Банку відповідної заяви у 2-х примірниках (п. 4.2. Договору).

Позивач виконав умови вказаного Договору, вніс грошові кошти в сумі 100000 доларів США.

Також встановлено, що 19.12.2014р. позивач звернувся до відповідача із заявою, відповідно до якої просив розірвати Договір банківського строкового вкладу (депозиту) № 300937/51486/6-14 від 03.09.2014р. з 14 січня 2015 року та перерахувати залишок коштів у розмірі 100 000 доларів США з вкладного рахунку НОМЕР_4, що належить позивачу, на валютний рахунок НОМЕР_5, відкритий в АТ «ОТП Банк» та додаткового надав платіжне доручення в іноземній валюті № 1 від 16 лютого 2015 року.

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідь на свою Заяву позивач отримав лист від 13.01.2015р. № 9- 037120/323, яким відповідач повідомив позивача, що у зв'язку з набуттям чинності Постанови Правління НБУ від 01.12.2014р. № 758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринку України», видача грошових коштів з депозитного рахунку при достроковому розірванні Договору має відбуватись у національній валюті. Крім того, у відповідності до положень Договору строкового банківського вкладу, дата дострокового повернення наступає 04.02.2015р.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що 04.02.2015 року вимоги Договору строкового банківського вкладу відповідачем виконані не були.

Також враховано судом першої інстанції, що позивач 16.02.2015р. повторно звернувся до відповідача із листом № 2/15, відповідно до якого просив розірвати вказаний Договір та переказати кошти на валютний рахунок, відкритий позивачем в іншій банківській установі.

Як вбачається з матеріалів справи, вказана вимога теж була залишена відповідачем поза увагою, умови Договору про строковий банківський вклад не були виконані належним чином.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до ст. 41 Конституції України, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки відповідно ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції, що відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони необґрунтовані та не доведені належними доказами, оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини справи.

Відповідно вимог ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що представником відповідача не надано до суду жодних доказів, з яких би вбачалося, що фінансові операції щодо видачі належних позивачу коштів обмежені за рішенням суду або зупинені в порядку, визначеному ст. 17 Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», як такі, що можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Крім того, відповідно до положень ч.3 ст. 10 ЦІЖ України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просив стягнути на його користь пеню в розмірі 39713,05 грн., при цьому посилаючись на ст. 32.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Відповідно до п. 5.2. ст. 5 вказаного Закону, відносини між суб'єктами переказу регулюються на підставі договорів, укладених між ними з урахуванням вимог законодавства України.

Згідно положень п. 7.1. ст. 7 вказаного Закону, банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні та кореспондентські рахунки.

Відповідно до пп. 7.1.1. п. 7.1. ст. 7 Закону, вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.

Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України (пп. 7.1.2. п. 7.1. ст. 7 Закону).

Згідно п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Відповідно до п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» також передбачено відповідальність Банку за порушення строків виконання переказу зокрема у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, договір на розрахунково- касове обслуговування між сторонами не укладався, поточний рахунок, з якого можливе здійснення переказу коштів, не відкривався, спір між сторонами виник внаслідок несвоєчасного повернення Банком вкладу та нарахованих відсотків, а тому п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні» не поширюється на спірні правовідносини сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 652 ч.1 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до ч. 4 ст.652 ЦК України зміна умов договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом

Однак, частиною 2 ст. 652 ЦК України передбачено, що в разі недосягнення сторонами згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладання договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладанні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована особа.

Отже, для розірвання договору у разі істотної зміни обставин необхідно наявність усіх перелічених умов одночасно.

Відмовляючи в задоволенні вказаної частини позовних вимог, суд першої інстанції вірно встановив, що позивачем не доведено наявності умов, необхідних для розірвання Договору № 300937/51486/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) від 03.09.2014 року та Договору валютного рахунку НОМЕР_3, що був відкритий на підставі анкети заяви № 52135 від 03.09.2014р., а тому позовні вимоги в цій частині є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов Договору № 300937/51486/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) від 03.09.2014 року щодо повернення суми вкладу позивачу у строки, визначені в Договорі, позовні вимоги позивача є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума вкладу в розмірі 100 000 доларів США.

Також вірним є, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 3654 грн.

Інші доводи апеляційної скарги відносно того, що на момент звернення Позивача до Банку з вимогами повернення суми вкладу, банк зобов'язаний був обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомата банків у межах до 15 000 (п'ятнадцяти тисяч) гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки представником апелянта не надано належних та допустимих доказів того, що Банк, виконуючи вказівку НБУ, видавав позивачу вказану суму 15000 грн. щодня.

Як зазначено представником Банку в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, жодних виплат позивачу проведено не було.

Крім того, не надано представником апелянта і доказів неможливості виконання своїх зобов'язань Банком через виникнення обставин непереборної сили, до яких відносяться: стихійні лиха, аварії, пожежі, масові безладдя, страйки, воєнні дії, протиправні дії третіх осіб, вступ у дію законодавчих актів, урядових постанов і розпоряджень державних органів, актів нормативного характеру Національного банку України, що прямо або побічно забороняють або обмежують можливість належного виконання Сторонами своїх зобов'язань за цим Договором.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - Борисової ОлениВасилівни - відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: