АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія № 26 (3) інстанції - Демиденко Ю.Ю.
Доповідач - Савіна Г.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2010 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Турік В.П., Братіщевої Л.А.,

при секретарі - Іванюк О.В.,

за участю - позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

представника відповідача Шаніної Ірини Володимирівни,

третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 06 листопада 2009 року за позовом ОСОБА_2 до відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (третя особа - ОСОБА_5) про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ВАТ «КЗРК») та просив стягнути з відповідача 100000 грн. моральної шкоди, спричиненої внаслідок нещасного випадку, який стався з ним під час виконання трудових обов'язків.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 06 листопада 2009 року позов задоволено частково, на користь позивача стягнуто 60000 грн. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ВАТ «КЗРК» ставить питання про скасування рішення суду та відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування обставин, які мають значення для розгляду даної справи. Зокрема, на його думку, судом помилково до спірних правовідносин застосовано норми ст.ст. 1167, 1172 ЦК України, залишено поза увагою положення пункту 4.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1рп/2004, яким передбачено, що відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 237-1 КЗпП України не застосовується до осіб, які підлягають обов'язковому соціальному страхуванню. Крім того, суд не дослідив, в чому саме полягає моральне страждання позивача, та якими належними доказами підтверджується моральна шкода та її розрахунок, а також те, що ВАТ «КЗРК» є неналежним відповідачем у даному випадку, оскільки нещасний випадок з позивачем стався з вини третьої особи - ОСОБА_5, що підтверджується актом про нещасний випадок на виробництві та вироком суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31 серпня 2007 року під час виконання трудових обов'язків з позивачем ОСОБА_2 стався нещасний випадок, у зв'язку з чим складено акт № 7 про нещасний випадок пов'язаний з виробництвом від 17 вересня 2007 року та порушено кримінальну справу за ознаками ч. 2 ст. 272 КК України відносно посадових осіб шахти ім. Леніна ВАТ «КЗРК». Вироком Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 23 квітня 2008 року встановлено, що 31 серпня 2007 року ОСОБА_5 виконуючи обов'язки начальника дільниці шахти імені Леніна ВАТ «КЗРК», не забезпечив кріпильника ОСОБА_2 страховим канатом при виконанні робіт з підвищеною небезпекою. Внаслідок вивалу породи був зруйнований драбинний хід, та сталося падіння позивача через яке він отримав тяжкі тілесні ушкодження за ознаками небезпеки для життя у вигляді забою речовини головного мозку, закритої травми грудної клітини, переломів, розриву легені. Вказаним вироком ОСОБА_5 визнаний винним за ст. 272 ч. 2 КК України в порушенні правил безпеки при виконанні робіт з підвищеною небезпекою, що спричинило тяжкі наслідки.

Згідно висновку МСЕК від 26 лютого 2009 року ОСОБА_2 повторно встановлено 60 % стійкої втрати професійної працездатності та третя група інвалідності у зв'язку з трудовим каліцтвом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо обов'язку відповідача по відшкодуванню заподіяної моральної шкоди з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено.

Враховуючи те, що на час виникнення у ОСОБА_2 права на відшкодування моральної шкоди зазначені положення ст. ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди судом першої інстанції обґрунтовано покладено на підприємство, з вини працівника якого заподіяно моральну шкоду.

Тому доводи відповідача про те, що моральна шкода повинна відшкодовуватися Фондом соціального страхування, не можуть бути взяті до уваги.

Факт спричинення моральної шкоди ОСОБА_2 у зв'язку з нещасним випадком під час виконання трудових обов'язків встановлений в судовому засіданні та підтверджується самим фактом трудового каліцтва. У зв'язку з цим доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів спричинення позивачу моральної шкоди є безпідставними.

Доводи відповідача про те, що травмування позивача відбулося з вини третьої особи - ОСОБА_5, а тому відсутні правові підстави для відшкодування ним моральної шкоди, безпідставні, оскільки нещасний випадок з позивачем стався під час виконання трудових обов'язків, а ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Проте, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції не взяв до уваги роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції, є завищеним.

Беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманої позивачем травми, ступінь втрати ним професійної працездатності, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також наслідків, що наступили, колегія суддів вважає, що належною компенсацією отриманої позивачем моральної шкоди є сума 35000 грн.

За таких обставин, рішення суду необхідно змінити відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, зменшивши розмір стягнутої з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, ст. 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 06 листопада 2009 року змінити в частині розміру стягнутої з відкритого акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, зменшивши цей розмір з 60000 грн. до 35000 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : Г.О.Савіна

Судді: В.П.Турік

Л.А.Братіщева