Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2015 р.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Кисельова В.К.,

при секретарі судового засідання - Дзюба Г.І.

за участю представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 21 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 вересня 2009 року Суворовським районним судом було прийнято рішення №2-3736/2009, згідно якого, за ОСОБА_5, було визнано в порядку спадкування від батька (ОСОБА_7) та його батьків (ОСОБА_8 та ОСОБА_9) право власності на 3/8 частини житлового будинку АДРЕСА_2, в м. Одесі.

27 жовтня 2013 року ОСОБА_3 оскаржив вищезазначене рішення суду, подавши апеляційну скаргу до Апеляційного суду Одеської області. В доданих до апеляційної скарги документах міститься договір купівлі-продажу 1/8 житлового будинку АДРЕСА_2, в м. Одесі нібито укладений 19.07.1982 року ним, ОСОБА_3 та дядею позивача ОСОБА_6.

За твердженням позивача, він дізнався про вищевказаний договір в листопаді 2013р., та за його думкою, даний договір має певні ознаки недостовірності та підробки.

Так, по-перше, його дядя, ОСОБА_6, мав певні права на нерухоме майно по АДРЕСА_2 які були закріплені в договорі про порядок користування житловим будинком від 16.11.1956 року. Однак, це майно істотно відрізняється від майна, яке визначено в предметі договору купівлі-продажу від 19.07.1982 року. При цьому, ОСОБА_6 ніколи нічого не добудовував та не перебудовував, що можуть підтвердити свідки.

По-друге, від імені ОСОБА_6, діяла якась ОСОБА_10, яку ніхто з загальних родичів позивача не знає. В будь-якому разі належних доказів про те, що ОСОБА_11 мала повноваження розпоряджатися майном ОСОБА_6 у ОСОБА_3 не має.

По-третє, навіть якщо уявити, що у ОСОБА_11 була належними чином оформлена довіреність від ОСОБА_6, то майно за цим договором вона продавала, яке належало ОСОБА_12 про що прямо зазначено у тексті договору.

Позивач вважає, що вищевказаний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. 48 Цивільного кодексу Української PCP , яка угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до приписів ст. 225 Цивільного кодексу Української PCP право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові, якими ані ОСОБА_10, ані ОСОБА_12 ніколи не були.

Позивач є єдиним законним спадкоємцем спадщини своєї родини (до кола якої входить й ОСОБА_6), що підтверджується як вищезазначеним рішенням суду, так і свідоцтвом про право на спадщину по закону від ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Таким чином, він має певні права на нерухоме майно, частиною з якого протиправно на підставі сфабрикованого договору користується його сусід - ОСОБА_3.

На підставі викладеного, суд просить:

1.Визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити йому, ОСОБА_5, строк на подачу позову до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/8 частини жилого будинку АДРЕСА_2 м. Одесі, укладеного 19 липня 1982 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Савіною К.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №2-2561.

2.За наслідком розгляду позову визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/8 частини жилого будинку АДРЕСА_2 м. Одесі, укладений 19 липня 1982 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Савіною К.Ю., зареєстрований в реєстрі за N 2- 2561.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. В своєму запереченні на позовні вимоги вони пояснили, що 19.07.1982 року між відповідачем, ОСОБА_3 та ОСОБА_14, яка діяла від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності від 20.11.1981 року, посвідченою Другою Одеською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером № 2-5182 був укладений договір купівлі-продажу 1/8 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_2 загальною площею - 163, 28 кв. м. з надвірними спорудами, з яких ОСОБА_6 належало на підставі договору дарування літ. А: 5-1 - жиле, 5 -2 - кухня, 1-3 - сарай, гараж «З», житлової площі -15,43 м. кв., які перейшли власність ОСОБА_3.

При укладанні договору купівлі-продажу 1/8 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_2 нотаріусом була у тексті ст.1 договору зроблена технічна помилка, а саме, 1/8 частина житлового будинку належить продавцю ОСОБА_12, замість того, що повинно було написати - ОСОБА_8 ( по батькові нотаріус написала представника - ОСОБА_15).

Згідно чинного законодавства зазначена помилка не робить правочин недійсним у повному обсязі.

21.07.1982 року право власності на 1/8 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_2, була зареєстровано за ОСОБА_16, КП « ОМБТІ та РОН» за номером 5003 стр.242 кн.12 доп, спр. № 4700. та яких-небудь заперечень чи перешкод для реєстрації права власності у МБТІ та РОН не виникло.

У договорі, укладеному між, ОСОБА_3 та ОСОБА_14, яка діяла від імені ОСОБА_6, зазначено, що 1/8 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: м.Одеса, АДРЕСА_2 належала ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 14.11.1956 року, згідно якого його батько, ОСОБА_8, подарував йому, ОСОБА_6, 1/8 частину зазначеного жилого будинку із належної йому, ОСОБА_8 1/4 частини зазначеного будинку. Зазначений договір дарування був зареєстрований у Першій Одеській нотаріальній конторі, що підтверджується договором дарування.

Зазначений договір дарування, укладений 14.11.1956 року, згідно якого ОСОБА_8 подарував ОСОБА_6 1/8 частину жилого будинку був зареєстрований ним 10.12.1956 року у міськжитлоуправлінні м. Одеси за реєстровим номером кн..2 стр.337, за № 1007, що підтверджується висновком про реєстрацію домоволодіння.

Згідно плану схематичного від 29.11.1977 року зазначено, що гараж під літерою «З» перебудований із сараю.

Згідно плану схематичного від 11.12.1981 року зазначено, що сарай під літерою «З» належить ОСОБА_6 та збільшений ним на 5%.

Згідно довідки - характеристики, виданої на ім'я ОСОБА_6, від 03.02.1982 року, у п.2, зазначено, що по заяві власника відчужуються з літ « А» 5-1 жила, 5-2 кухня, 1-3 сарай, гараж « З», що підтверджується зазначеною довідкою.

У свідоцтві про право на спадщину позивача від ІНФОРМАЦІЯ_2 року зазначено, що житловий будинок складається з одної кам'яної житлової будівлі, загальною площею-163,2 кв.м жилої площі, зазначеної у схематичному плані літери « А», з господарськими спорудами зазначеними літерами «Б,І» - сараї, « Л» - літня кухня, « К,Е» вбиральня, «З»-гараж, №1-4 огорожа. Самовільно побудовані будівлі «В»-гараж, «М»-л.кухня, «а3» -веранда, «аА» - тамбур, в зазначене свідоцтво не увійшло, гараж « 3» - збільшений .

Право ОСОБА_5 на спадщину виникло ІНФОРМАЦІЯ_2 року, після смерті його батька, ОСОБА_7, який був сином ОСОБА_8, як і ОСОБА_6, якому ОСОБА_8 при своєму житті подарував 1/8 частину жилого будинку та господарських споруд, що знаходяться за адресою:АДРЕСА_2 . Таким чином продаж ОСОБА_6 належної йому 1/8 частини жилого будинку з господарськими спорудами ніяким чином не можуть порушити права ОСОБА_5, навіть якщо він узнав про його існування 11.11.2013 року, проте знав, що ОСОБА_3 , проживає разом з ним у одному жилому будинку з 1982 року по теперішній час, а саме, більше 32 років.

На підставі викладеного, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_6 про розгляд справи повідомлявся шляхом судового доручення відповідному суду р. Азербайджан. Однак згідно протоколу судового засідання від 22.10.2014р. суду Сабаільського району м. Баку р. Азербайджан вручити судову повістку ОСОБА_6 не представилось можливим, оскільки судові повістки були повернути в зв'язку з тим, що відповідач не проживає за адресою, яка вказана в судовому дорученні. (а.с. 153-159).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні.

Так судом встановлено, що позивач ОСОБА_5, є спадкоємцем ОСОБА_7.

ОСОБА_7 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 27.02.1992р. Четвертою Одеською державною нотаріальної конторою належало 3/8 частки жилого будинку по АДРЕСА_2, які належали ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3. та ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року на підставі рішення народного суду 2 діл. Ленінського району м. Одеси від 11.12.1945р..

Вищевказаний будинок складався з одного кам'яного жилого будинку, 163,2 кв.м жилої площі, що позначений на технічному плані під літ. «А», з надвірними спорудами, що позначені літерами «Б,И» - сараї, літ. «Л» - літня кухня, «К,Е» - вбиральні, «З-гараж», № 1-4 огородження. При цьому, в свідоцтві зазначено, що гараж літ. «З» збільшено. (а.с. 9)

Право власності ОСОБА_7 на 3/8 частин жилого будинку по АДРЕСА_2, зареєстровано Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 30 березня 1992р. (а.с. 10)

Згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2009р. за ОСОБА_5 було визнано право власності на 3/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1 м. Одесі з побудованим гаражем літ. «Б», площею 24, 1 кв.м, сарай літ. «И», переобладнаний в кухню площею 22,4 кв.м., добудований до 1-го поверху хол, площею 14 кв.м. (а.с. 11-12)

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10.12.2013р. вищевказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2009р. в частині визнання права власності на гараж літ. «Б», площею 24,1 кв.м. було скасовано, та в цієї частині було відмовлено у задоволенні позовних вимог. (а.с. 49-51).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25.12.2010р. ОСОБА_17, яка діяла від імені ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_18 купив частину свого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 в м. Одесі. (а.с. 18-19)

Судом також встановлено, що 19.07.1982р., між ОСОБА_19, яка діяла від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої 2-ою Одеської державною нотаріальною конторою 20.11.1981 року за реєстром № 2-5182 та ОСОБА_3 був укладений договір, відповідно до якого ОСОБА_11, від імені ОСОБА_6 продала, ОСОБА_3 купив 1/8 частину жилого будинку АДРЕСА_1 Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Савіною К.Ю., зареєстрований у реєстрі № 2-2561. Відповідно до умов договору у користування покупця перейшло у літ. «А»: 5-1 жила, 5-2 кухня, 1-3 сарай, гараж літ. «З», житлової площі -15,43 кв.м.. З договору також вбачається, що вищевказана частина будинку належала ОСОБА_6 на підставі договору дарування, посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною конторою 14.11.1956р. за р. № 2-8898, зареєстрованому в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації № 869, стр. 35, кв. 137. (а.с. 87-88)

При цьому, до укладення цього договору була додана довідка характеристика Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації, з якого вбачається, що за ОСОБА_6 зареєстровано 1/8 частка вищевказаного житлового будинку. (а.с. 50)

В матеріалах, які були додані нотаріальною конторою також вбачається, що листом державного нотаріуса Четвертої Одеської державної нотаріальної контори № 128 за червень 1982р. (дата нерозбірливо) співвласниками будинку АДРЕСА_1 м. Одесі, а саме ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24 направлялось повідомлення з копією листа про намір ОСОБА_6 продати 1/8 частину будинку АДРЕСА_1 м. Одесі. (а.с. 96-зворот).

Судом також встановлено, що дійсно Другою Одеською державною нотаріальною конторою 20.11.1981 р. оформилась довіреність від імені ОСОБА_6 на ОСОБА_19. (а.с. 108).

Необхідно відзначити, що із свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 27.02.1992р. Четвертою Одеською державною нотаріальної конторою вбачається, ОСОБА_9, померла ІНФОРМАЦІЯ_3., а ОСОБА_8, помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, спадкоємцем яких є ОСОБА_7, який фактично прийняв спадщину, проте не оформив спадкових прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963р., визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Таким чином, оскільки ОСОБА_7 постійно проживав в АДРЕСА_1, то необхідно вважати, що повідомлення з Четвертої Одеської державної нотаріальної контори № 128 за червень 1982р. про намір здійснити продаж 1/8 частини будинку він повинен був отримати.

Судом також встановлено, що 14.11.1956р. за договором дарування ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_6 прийняв в дар 1/8 частку із належній ОСОБА_8 1/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 м. Одесі. Вищевказаний договір дарування був посвідчений Першою Одеською державною нотаріальною конторою, у реєстрі 2-8896. (а.с.99-104).

З матеріалів справи також вбачається, що 16.11.1956р. між ОСОБА_25, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 був укладений договір про порядок користування будинком АДРЕСА_1 м. Одесі. (а.с. 6)

Відповідно до листа Четвертої Одеської державної нотаріальної контори № 307/01-20 від 09.04.2014р. вбачається, що в реєстрі нотаріальних дій є інформація щодо посвідчення 16.11.1956 року договору користування, однак копія самого договору відсутня. (а.с. 68-73).

Згідно цього договору в користування ОСОБА_6 переходила одна кімната 15,43 кв.м., одна кухня площею 8,38 кв.м., що перебувають на другому поверсі, сарай 8,17 кв.м. та сарай площею 3,50 кв.м. (а.с. 6)

Позивач, як на підставі порушення своїх прав посилається на те, що гараж літ. «З» ніколи не належав відповідачу, та він його незаконно використовує. При цьому, будь-яких претензій щодо порушення його прав на житлові та господарські споруди він не має.

За договором купівлі-продажу від 19.07.1982р. відповідач придбав 1/8 частину жилого будинку АДРЕСА_1 Відповідно до умов договору у користування покупця перейшло у літ. «А»: 5-1 жила, 5-2 кухня, 1-3 сарай, гараж літ. «З».

Наявність на території домоволодіння гаражу літ. «З» підтверджує також свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане 27.02.1992р. Четвертою Одеською державною нотаріальної конторою.

В судовому засіданні відповідач пояснив, що він користується гаражем під літ. «З» з 1982 року по теперішній час, тобто більше 32 років. Факт користування відповідачем вищевказаним гаражем позивач на оспорював. В той же час, зі сторони позивача не надано жодних доказів того, що він будував та використовував вищевказаний гараж, або ним користувались його родичі.

Позивач є спадкоємцем померлого ОСОБА_7, а тому в силу ст.ст. 524,548,549, 556 ЦК України в редакції 1963р., ст. 1216 ЦК України до нього перейшли права та обов'язки від фізичної особи, яка померла.

Позивач ОСОБА_7 є спадкоємцем ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

За час користування відповідачем гаражем літ. «З», ніхто із померлих родичів позивача не звертався до суду з позовом про захист свого порушеного права щодо гаражу літ. «З», яким користується позивач, або інших будов, які належать відповідачу.

Статтею 71 ЦК України в редакції 1963р. був встановлений загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Суд вважає, що оскільки померлий ОСОБА_7 протягом свого життя не звертався до ОСОБА_3 з позовними вимогами щодо усунення права користування, володіння та розпорядження гаражем під літ. «З» в межах строку позовної давності, то позивач, ОСОБА_5 як спадкоємець прав померлого ОСОБА_7 , втратив право на звернення з вищевказаним позовом, оскільки відповідне право втратив спадкодавець, який пропустив строк для звернення з відповідними позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що зі сторони позивача не надійшло достатніх доказів порушення його прав зі сторони відповідача, а також доказів належності йому гаражу літ. «З», доказів його будівництва, у зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення.

Крім тог, доказів недійсності договору купівлі-продажу продажу -1/8 частини жилого будинку АДРЕСА_1 в м. Одесі, укладеного 19 липня 1982 року, за ст. 48 ЦК України в редакції 1963р. судом не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 70, 524,548,549, 556 ЦК України в редакції 1963р., ст. ст. 10, 11, 60,209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу -1/8 частини жилого будинку АДРЕСА_1 в м. Одесі, укладеного 19 липня 1982 року, між ОСОБА_11, яка діяла від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності, посвідченої 2-ою Одеської державною нотаріальною конторою 20.11.1981 року за реєстром № 2-5182 та ОСОБА_3, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори Савіною К.Ю., зареєстрованого у реєстрі № 2-2561 - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення.

Суддя