Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Ференц А.М.

при секретарі Пазяк С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку Укргазбанк про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися з позовом до ПАТ АБ Укргазбанк про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору.

Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що на їх думку кредитний договір від 18 березня 2008 року, що укладений між ОСОБА_1 та ВАТ АБ Укргазбанк №42/08 на суму 35000,00 (тридцять пять тисяч) доларів США із сплатою 13,3% річних за користування кредитом та строком повернення до 17 березня 2028 року та кредитний договір від 13 травня 2008 року, що укладений між ОСОБА_1 та ВАТ АБ Укргазбанк №109/18 на суму 70000,00 (сімдесят тисяч) доларів США із сплатою 13,3,% річних за користування кредитом та строком повернення до 12 травня 2018 року є недійсними та такими, що укладені під впливом обману з огляду на порушення Відповідачем при їх укладенні вимог, які встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України, а сам зміст кредитних договорів суперечить: Конституції України (ст. 55, 57, 99); Цивільному кодексу України (ст. 4, 6, 178, 192, 227, 228, 230, 524, 533, 548); Законам України: Про захист прав споживачів (ст. 4, 11, п. 2, пп. З, 6, 10 п. З ст. 18, 19, 21); Про банки і банківську діяльність (ст. 1, 44, 49, 51 ); Про платіжні системи та переказ коштів (п. 3.3. ст. 3); іншим актам цивільного законодавства: Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю (ст. 1, п. 2 ст. 2, п. 4 ст. 5, ст. 7); Правилам використання готівкової валюти на території України, затвердженим постановою правління НБУ від 30.05.2007 №200 (пп. 6.2, 6.3); Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168 (пп. 1.2., 1.3., 2.1., 3.1. - 3.5., З.8.). Крім того, вказують на те, що відповідно до приписів ч.2 ст.548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Крім того, Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобов'язання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобов'язання. За даних підстав вважають, що договори іпотеки за №42/08-1 від 18.03.2008 року та №109/08 від 13.05.2008 року також підлягають визнанню недійсними, як і договори поруки за №42/08-2 від 18.03.2008 року та №109/08-2 від 13.05.2008 року, укладені між ВАТ АБ Укргазбанк та ОСОБА_4

Сторони в судове засідання не зявились однак, направили до суду заяви, в яких: позивачі позовні вимоги підтримують повністю, просять їх задоволити, а представник відповідача просить суд розглянути справу за його відсутності, проти позову заперечує.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, заперечення відповідача, вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає до частковому задоволенню.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи між ОСОБА_1 та ВАТ АБ Укргазбанк бузи укладені кредитні договори: № 42/08 на суму 35000,00 (тридцять пять тисяч) доларів США із сплатою 13,3% річних за користування кредитом та строком повернення до 17 березня 2028 року та від 13 травня 2008 року за № 109/18 на суму 70000,00 (сімдесят тисяч) доларів США із сплатою 13,3,% річних за користування кредитом та строком повернення до 12 травня 2018 року. Крім того, в порядку забезпечення виконання вищевказаних кредитних договорів були укладені договори іпотеки (без оформлення заставної) між ВАТ АБ Укргазбанк та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (від імені якої діяла її мати ОСОБА_2М.): №42/08-1 від 18.03.2008 року (передано в іпотеку квартира АДРЕСА_1) та № 109/08-1 від 13.05.2008 року (передано в іпотеку земельну ділянку несільськогосподарського призначення, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,08 га, що знаходиться в мікрорайоні Боздош, позиція 10 в та належить ОСОБА_1, кадастровий №: НОМЕР_1: 24: 002: 0189). Крім того, в порядку забезпечення виконання вищевказаних кредитних договорів були укладені договори поруку між ВАТ АБ Укргазбанк та ОСОБА_4: №42/08-2 від 18.03.2008 року та №109/08-2 від 13.05.2008 року, за якими останній поручався перед Відповідачем за належне виконання ОСОБА_1 своїх обовязків по вищевказаними кредитними договорами.

ПАТ АБ Укргазбанк є правонаступником ВАТ АБ Укргазбанк.

Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту та порядку укладення правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти субєктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Позивачі ставлять питання про визнання недійсним кредитних договорів у звязку з дефектом (незаконністю) змісту та порядку укладення правочину та дефектом волі - невідповідністю волі та волевиявлення.

Згідно ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦКУ, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно п. 2. ч.1 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні виграти, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів. їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те. від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Вказані вимоги до переддоговірної роботи з позичальником встановлені також положеннями Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою національного банку України від 10.05.2007 р. №168, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів встановлює обовязок того, що у договорі про надання споживчою кредиту зазначаються детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Детальний розпис загальної вартості кредиту відсутній. Таким чином відсутня істотна умова договору - ціна (ст. 632 ЦК України).

Пунктом 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту встановлено, що банки мають право ініціювати зміну процентної ставки за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін. Таким чином, зміна процентної ставки відповідно до ст. 652 ЦК України та вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту можлива лише при істотній зміні обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. Враховуючи положення п.4 ч.5 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, згідно з яким встановлення дискримінаційних щодо споживача правил зміни процентної ставки є несправедливою умовою договору (такою, що всупереч принципу добросовісності має наслідком суттєвий дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві). Положення договорів кредитування, які надають банку право на свій розсуд коригувати розмір процентної ставки (Розділ IV кредитних договорів), є дискримінаційними в тому значенні, яке вкладено в це поняття Законом України Про захист прав споживачів. Згідно ст. 11 ч.5 Закону України Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Відповідно до п.5 та п. 7 ст. 18 ч.5 цього Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України Про захист прав споживачів, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Так, з системного аналізу оспорюваних кредитних договорів вбачається істотний принцип рівності сторін.

У відповідності до п. 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

У відповідності до п. 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке:

значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

У відповідності до п. 3.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

У відповідності до п. 3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором.

У відповідності до п. 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору:

- попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач;

- надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Ця інформація майже в повному обсязі не була надана Позивачу, таким чином в порушення вказаних норм Відповідачем не надана інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Надані представником відповідача Умови кредитування по програмі Іпотечний кредит не в повній мірі та обємі відповідають зазначеним нормам. Так, зокрема, не було надано в письмовому вигляді переваги та недоліки між схемами погашення згідно графіка та ануїтет, не попереджено про валютні ризики тощо.

Крім того, у відповідності до ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів, забороняється нечесна підприємницька практика. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Зміст правочину носить положення, які значно погіршили стан позивача. Повернення кредиту здійснюється у валюті надання кредиту (доларах), або у гривнях, однак по курсу долара, що діє на момент погашення.

На день укладання кредитного Договору іноземний курс валюти становив 1 USD = 5,05 грн., тоді як на день розгляду справи становить 1 USD = 24,8405 грн. Отже, наявна істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором не з вини позичальника, а скоріше з вини Відповідача, оскільки той є одним із субєктів формування валютного курсу в державі. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу зросла в пять разів, в зв'язку із чим значно погіршився фінансовий стан Позивача.

Відповідач взагалі не повідомив Позивача про ризик значного збільшення курсу валюти відносно гривні, хоча, вчинив дію, що направила волю Позивача укласти кредитний договір саме в іноземній валюті шляхом коригування відсоткової ставки по кредиту між іноземною валютою та гривнею, при чому у гривні відсоток більший. З урахуванням того, що загальна сума наданих кредитних коштів по двом кредитам становить 105000 тисяч доларів, то різниця у рік у сплаті відсотків складає 3,6% чи у грошовому виразі 3780 доларів на рік. Отже, воля споживача не була свідомо направлена на укладання кредитних договорів у іноземній валюті.

Крім того, Позивач зазначив, що умови даних кредитних договорів є несправедливими щодо Позивача, як позичальника, оскільки є обтяжливими для нього, як сторони договору, оскільки при укладені вважав, що положення, вказані у договорах не є завідомо йому невигідними, а також що Відповідач як сторона спірних договорів не порушує закону та діє у повній відповідальності до чинного законодавства України, оскільки він повністю довіряв Відповідачу, як професійному надавачу певного виду споживчих послуг у сфері кредитування.

Отже, подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одною із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у статті З Цивільного кодексу України - принципу справедливості. Такі умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг.

Відповідно до ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови п.1.1. кредитного договору: проценти за кредит у даному пункті закріплені лише в загальних засадах нарахування відсотків і аж ніяк не їх детальний розпис.

Однак, всупереч вищенаведеним нормам перед укладанням кредитних договорів, позивачу не було, як в усній, так і письмовій формі надано (надано у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб) інформацію про умови кредитування, а також не надано йому необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації, що стосується отриманого ним кредиту, яка б забезпечила можливість його свідомого і компетентного вибору.

Також, відповідачем не було ознайомлено позивача з орієнтовною сукупною вартістю

кредиту; не зазначено в кредитних договорах детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача; не попереджено позивача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за ним несе споживач, що в розумінні ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів є наслідком визнання недійсними оспорюваних Кредитних договорів.

Крім того, Позивачі стверджують, що дані кредиті договори є недійсними, у звязку з відсутністю ліцензій на право здійснення валютних операцій. Однак, представник Відповідача подав до суду банківську ліцензію з дозволом та відповідним додатком до нього, в якому зазначалось право здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі операції з валютними цінностями щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, тобто, це і є у даному випадку надання кредиту в іноземній валюті. А тому, дане твердження не може слугувати підставою для визнання недійсним правочину.

Окрім того, не знайшли свого підтвердження і думка позивача щодо того, що укладанням кредитних договорів відповідач мав намір ввести в оману (ст.230 ЦК України) Позивача щодо укладання кредитного договору, адже, як зазначалось вище, Відповідач не вводив в оману Позивача з приводу того, що у нього відсутня ліцензія.

Згідно із ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст.203 Цивільного кодексу України.

За приписом ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи, що зміст спірних кредитних договорів суперечить переліченим вище приписам законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним вищезазначених кредитних договорів є правомірними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, враховуючи висновки щодо недійсності договору, останній є таким з моменту його вчинення.

Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до приписів частини 2 статті 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все що вона одержала на виконання цього правочину. У разі застосування наслідків недійсності правочину позивач повинен повернути відповідачеві суму наданого кредиту, а Відповідач повинен повернути позивачеві сплачені платежі за кредитом.

Позовні вимоги в частині визнання недійсним договору іпотеки підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України виникають, зокрема, з договору.

Як встановлено, за своєю правовою природою між сторонами укладені кредитні договори.

Згідно із ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 Цивільного кодексу України, ст.1 Закону України Про заставу передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За приписами ст.3 Закону України Про заставу заставою може бути забезпечена будь - яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

Згідно ст.4 вказаного нормативно-правового акту предметом застави можуть бути майно та майнові права.

Одночасно, за змістом ч.1 ст.575 Цивільного кодексу України одним із видів договору застави є іпотека.

Відповідно до ст.1 Закону України Про іпотеку, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ст.5 вказаного закону предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна.

Відповідно до приписів ч.2 ст.548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобов'язання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобов'язання.

За таких обставин, приймаючи до уваги висновки щодо недійсності кредитного договору 42/08 від 18.03.2008 року, в забезпечення виконання позивачем обов'язків за яким був укладений договір іпотеки №42/08-1 від 18.03.2008 року та висновки суду щодо недійсності кредитного договору 109/08 від 13.05.2008 року в забезпечення виконання позивачем обов'язків за яким був укладений договір іпотеки 109/08-1 від 13.05.2008 року вони (договори іпотеки) підлягають визнанню судом недійсними на підставі ч.2 ст.548 Цивільного кодексу України.

Окрім того, як зазначалось вище, оскільки відповідно до приписів ч.2 ст.548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню, а недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом, приймаючи до уваги висновки щодо недійсності кредитного договору №42/08 від 18.03.2008 року та кредитного договору №109/08 від 13.05.2008 року в забезпечення виконання позивачем обов'язків за якими були укладені договори поруки №42/08-2 від 18.03.2008 року та №109/08-2 від 13.05.2008 року вони (договори поруки) підлягають визнанню судом недійсними на підставі ч.2 ст.548 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Отже, подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України - принципу справедливості. Умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду Позивача як споживача кредитних послуг. Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, Відповідач перекладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на Позивача - позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України.

На підставі наведеного суд дійшов висновку про те, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним та, відповідно як наслідок, визнання недійсними договору поруки та договору іпотеки, оскільки ці договори є похідними від головного.

На підставі наведеного, та керуючись ст. 99 Конституції України, ст. 5, п. 5 ст.18, п. 15 ст. 1, п.4 ч. 1 ст. 4, ст. 6, ч.2 ст. 11, 22 Закону України Про захист прав споживачів, ст. 3 Декрету Кабінету міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, ст. 3 Закону України № 2346-III Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, ст. ст. 6, 7 Постанови Національного банку України № 200 від 30.05.2007р. Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, ст. ст. 13, 16, 203, 215, 216, 229, 230, ч. 2 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 3 ст. 533, 651-653, 1046-1053 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 88, 110, 151-153, 209, 212-215, 217, 223, 224-229, 294 ЦПК, суд

Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

- Визнати недійсним кредитний договір №42/08 від 18.03.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ АБ Укргазбанк.

- Визнати недійсним договір іпотеки (без оформлення заставної) №42/08-1 від 18.03.2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ АБ Укргазбанк.

- Визнати недійсним договір поруки №42/08-2 від 18.03.2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ВАТ АБ Укргазбанк.

- Визнати недійсним кредитний договір №109/08 від 13.05.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ АБ Укргазбанк.

- Визнати недійсним договір іпотеки (без оформлення заставної) №109/08-1 від 13.05.2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ АБ Укргазбанк.

- Визнати недійсним договір поруки №109/08-2 від 13.05.2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ВАТ АБ Укргазбанк.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ференц А.М.