Справа №591/8305/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/2126/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

22 грудня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Околота Г. М. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 жовтня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Третя Сумська державна нотаріальна контора

про визнання права власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя і виділ його в натурі, -

в с т а н о в и л а:

07 листопада 2014 року позивач звернувся до суду з позовом і свої уточнені позовні вимоги мотивував тим, що з серпня 2007 року по 05 листопада 2012 року постійно проживав із ОСОБА_5 однією сімєю без реєстрації шлюбу. Факт сумісного проживання був встановлений рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 листопада 2013 року. ОСОБА_5 померла 24 грудня 2012 року і після її смерті ОСОБА_3 стало відомо, що вона залишила заповіт на імя своєї сестри ОСОБА_4, згідно якого заповідала останній усе належне їй майно. За час спільного проживання із ОСОБА_5 ними, на імя останньої, було оформлено банківський вклад в сумі 40000 грн. 00 коп., придбано броньовані двері, облаштовано балкон і лоджію, придбано кухонний гарнітур, мийка з деревяною тумбою, газову плиту, газову колонку , кухонний комбайн, соковижималку, ходунки і він має право на 1/2 частину цього майна. Крім того, він позбавлений можливості забрати свої особисті речі, які залишились в квартирі померлої, оскільки з 5 листопада 2012 року він не має доступу до квартири. Просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на частку в спільному сумісному майні, набутого ОСОБА_3 та ОСОБА_5 під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з серпня 2007 року по 05 листопада 2012 року, яке складається з грошового вкладу в розмірі 40000 грн. Здійснити поділ майна, набутого ОСОБА_3 та ОСОБА_5 під час спільного проживання однією сім'єю та виділити ОСОБА_3 в натурі кухонний комбайн «ВOSCН» - 1400 грн., соковижималку - 1250 грн., а всього на суму 2650 грн. Недостатню суму в розмірі 2107 грн. стягнути з ОСОБА_4 у виді грошової компенсації. Інше майно, яке є невідємною часткою квартири, просить залишити ОСОБА_4, а саме броньовані двері вартістю 1330 грн., облаштування балкону бланкопаном - 820 грн., облаштування лоджії і стелі бланкопаном - 900 грн., кухонний гарнітур вартістю 970 грн., кухонна газова плита із грилем «Грета» - 1350 грн., колонка газова «Аміна» - 810 грн., мийка із н/ж сталі з деревяною тумбою - 150 грн:, ходунки - 535 грн., а всього на суму 6865 грн. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1/2 частку вартості поліпшень здійснений у квартирі АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_5 в 2009 році в розмірі 3623 грн. Витребувати від ОСОБА_4 належні ОСОБА_3 особисті речі: 2 чоловічі костюми, З светра, 10 од. сорочок, 2 пари взуття, загальною вартістю 4380 грн. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти витрачені на ліки для ОСОБА_5 за період з липня 2012 року по вересень 2012 року в розмірі 4454,55 грн. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у справі, повязані із сплатою судового збору 2540 грн., за надання правової допомоги 2000 грн., проведення експертизи 1025 грн., а всього 5565 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вкладу, а саме: 20000 грн. в установі банку ПАТ «Дельта Банк» відповідно до договору № 005-18505-300512 від 30 травня 2012 року.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати повязані зі сплати судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп., витрати за правову допомогу у розмірі 1000 грн.

В решті вимог відмовлено за необґрунтованістю.

На зазначене рішення суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позову скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги позивач зазначає, що суд безпідставно відмовив йому у стягненні з відповідача вартості поліпшень квартири, виконаних за його участю із ОСОБА_5 під час спільного проживання. Доказом виконаних ремонтних робіт є записи в журналі обліку виконаних робіт , які були надані суду свідком ОСОБА_6 Також вважає, що судом безпідставно відмовлено у стягненні із спадкоємця витрат на лікування спадкодавця, хоча на спадкоємців покладений обовязок щодо відшкодування витрат на утримання, догляд, лікування здійснений особою, яка доглядала спадкодавця за період не більше як за три роки до його смерті. Також вважає, що судом безпідставно було відмовлено у задоволенні його позовних вимог щодо зобовязання відповідачки повернути належні йому особисті речі, оскільки остання сама не заперечувала наявність у квартирі цих речей і дана обставина також підтверджується висновком спеціаліста.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи позивача та його представника, вивчивши матеріали цивільної справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача в частині визнання спільним майном речей домашнього вжитку, стягнення коштів на лікування померлої та зобовязання відповідачки повернути позивачу особисті речі, місцевий суд виходив з того, що позивач не надав переконливих доказів на підтвердження факту витрачання особистих коштів на придбання цих речей та ліків.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується, виходячи з наступного:

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 листопада 2013 року встановлено факт постійного проживання однією сімєю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за період з серпня 2007 року по 05 листопада 2012 року (а.с.9).

24 грудня 2012 року ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-БП №136378 виданого Ковпаківським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сумського міського управління юстиції від 16.01.2013 року (а.с.26).

За життя померлої ОСОБА_5 між нею та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір від 30 травня 2012 року №005-18505-300512 банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий» у гривнях. Сума вкладу складає 40000 грн. (а.с.7-8).

За повідомленням ПАТ «Дельта Банк», на час перегляду справи судом апеляційної інстанції, кошти в сумі 40000 грн.00 коп., які зберігались на рахунку № 95021, відповідно до п.3.6 укладеного Договору були переведені на поточний рахунок де і зберігаються.

21 червня 2013 року ОСОБА_3 завернувся до Третьої Сумської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 і дана обставина підтверджується матеріалами спадкової справи (а.с.25-29). 20 грудня 2013 року постановою державного нотаріуса Третьої Сумської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 відмовлено ОСОБА_3 у видачі йому свідоцтв про право на спадщину за законом на обовязкову частку (а.с.36).

З копії заповіту від 03 серпня 2009 року посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за № 1213 вбачається, що ОСОБА_5 все її майно, в тому числі належну їй на праві власності квартиру під №19, що знаходиться в будинку під №2 по вул. З. Космодем'янської в м. Суми, заповідала ОСОБА_4, яка є її рідною сестрою (а.с.32).

24 червня 2013 року ОСОБА_4 прийняла спадщину за заповітом (а.с.30).

За час спільного проживання ОСОБА_3І та ОСОБА_5 в квартирі останньої за адресою АДРЕСА_2 було проведено поточний ремонт та здійснена заміна сантехнічного обладнання, замінені броньовані двері, виконано ремонт лоджії та балкону, замінені газова плита, газова колонка та мийка і дана обставина підтверджується висновками спеціаліста, записами в журналі виконаних робіт, поясненнями свідка ОСОБА_6 (а.с. 123-127, 148-150,175-188).

Крім того, за цей час було придбано кухонний комбайн «Bosch» вартістю 1400 грн.00 коп. та соковижималку вартістю 1250 грн.00 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-148цс12 від 12 грудня 2012 року.

Виходячи з вищезазначеного колегія суддів вважає, що місцевим судом обґрунтовано було відмовлено позивачу в задоволенні його позовних вимог щодо визнання кухонного комбайна, кухонного гарнітуру, газової плити, газової колонки, мийки з деревяною тумбою та броньованих дверей спільним майном з ОСОБА_5, оскільки в порушення вимог передбачених ст.ст.10, 60 ЦПК України позивачем не було надано переконливих доказів на підтвердження того, що зазначені речі були придбані саме за спільні кошти його та померлої ОСОБА_5

Також обґрунтовано відмовлено і в задоволенні вимог про стягнення грошової компенсації на його користь за облаштування банкопланом балкону та лоджії, оскільки останній не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заме за його кошти було зроблено ремонт в квартирі ОСОБА_5, оскільки у висновку спеціаліста визначено лише вартість проведених ремонтних робіт, а не особу, за чиї кошти їх проведено.

Крім того, як вбачається з довідки про розмір пенсії, отримуваної ОСОБА_5 остання отримувала пенсію у звязку із втратою годувальника і за час її спільного проживання із позивачем у справі нею було отримано пенсії в загальній сумі 180514 грн.83 коп. (а.с.240-242).

Також достатньо гарний майновий стан померлої ОСОБА_5 підтверджується ї її спроможністю зберігання у 2006-2010 роках на 7 депозитних рахунках у АТ «ОСОБА_10 ОСОБА_8» грошових заощаджень в розмірах від 5000 до 25000 доларів США кожний і дана обставина підтверджується листом АТ «ОСОБА_10 ОСОБА_8» від 10 лютого 2015 року (а.с.81).

Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводи позивача про наявність у нього матеріальної спроможності на участь у спільному придбанні майна та витрачання коштів на проведення ремонтних робіт в квартирі ОСОБА_5, оскільки як вбачається з пояснень самого позивача він звільнився з роботи, у звязку із виходом на пенсію 31 грудня 2006 року (ще до спільного проживання з ОСОБА_5П.), а після цього він отримував пенсію в розмірі 2160 грн.00 коп. Доказів того, що він мав значні грошові заощадження ним також суду надано не було.

Також не можна визнати спільним майном позивача та померлої ОСОБА_5 і ходунки, оскільки вони є річчю індивідуального користування і придбавались для користування особисто ОСОБА_5, у звязку із перенесеним нею інсультом і слугували для покращення її пересування.

Обґрунтовано було відмовлено і в задоволенні вимог про стягнення коштів витрачених на лікування ОСОБА_5, оскільки як вже встановлено судом остання отримувала пенсію та мала значні грошові заощадження і тому надання позивачем оригіналів чеків на придбання ліків та лікарських засобів не може свідчити про те, що вони придбавались саме за його особисті кошти, а не за кошти померлої ОСОБА_5 (а.с.160-161, 164).

Погоджується колегія суддів і з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог в частині зобовязання відповідачки передати особисті речі позивачу у справі, оскільки відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України судом захищаються порушені, невизнані або оспорювані права, свободі чи інтереси особи, а позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження того, що відповідачка чинить йому перешкоди у отриманні належних йому особистих речей.

Крім того, позивач не надав переліку речей, які на його думку утримує відповідачка, а речі, перелік яких викладений у висновку спеціаліста (2 чол. костюми, 3 светра, 10 од. сорочок, 2 пари взуття на загальну суму 4380 грн.00 коп.), не є індивідуалізованими і не можуть свідчити про те, що ці особисті речі дійсно належать позивачу у справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308; 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 15 жовтня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -