Справа № 369/1533/15 Головуючий у І інстанції Пінкевич Н.С.
Провадження № 22-ц/780/4337/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 38 17.09.2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 вересня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Даценко Л.М., Білоконь О.В.,

при секретарі Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно та встановлення сервітуту -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним вище позовом, який надалі доповнив і мотивував тим, що із 25 січня 2005 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 За час спільного проживання вони придбали автомобіль «Renault Logan» р.н.НОМЕР_1, провели капітальний ремонт першого поверху та побудували другий поверх в житловому будинку АДРЕСА_1, а також побудували на садибі гараж.

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на будинок та земельну ділянку площею 0,0594 га, на якій розташований будинок. Спадкоємцями є: він, мати померлої ОСОБА_3 і донька померлої ОСОБА_4 Всі спадкоємці прийняли спадщину, однак не можуть дійти згоди щодо розподілу спадщини, бо між ними склались неприязні стосунки і йому постійно чиняться перешкоди в користуванні спадковим майном. Зазначав, що самочинно зведений другий поверх будинку і гараж побудовані за спільні кошти подружжя, а тому є спільною власністю подружжя і при поділі спадщини за ним має бути визнано право власності саме на другий поверх будинку і гараж. Відповідачі проживають на першому поверсі, тому їм має відійти перший поверх будинку. Вважає, що по спадщині йому має відійти в тому числі і 1/3 частина першого поверху житлового будинку, але він погоджується віддати дану частину відповідачам в рахунок їх частки в автомобілі. Через неприязні стосунки слід встановити сервітут для проходу і користування погребом.

У зв'язку із наведеним, після доповнення позовних вимог, просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті дружини на об'єкт самочинного будівництва - другий поверх (літера А1) садибного будинку загальною площею 56,9 кв.м. садибного будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1; прибудований до садибного будинку гараж загальною площею 27,7 кв.м.; легковий автомобіль «Renault Logan», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; 1/3 частину погреба площею 3,7 кв.м. під прибудовою до садибного будинку; 1/3 частину присадибної земельної ділянки площею 0,0594 га, що розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2; встановити за ним право безоплатного сервітуту на сіни площею 4,4 кв.м, що знаходяться у прибудові до першого поверху садибного будинку з метою доступу до належної йому частки у погребі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2015 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини автомобіля «Renault Logan». В решті позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд порушив запропоновану ним у позові концепцію розподілу майна, шляхом вибіркового задоволення його вимог. Крім того, визнавши за ним право власності на 2/3 частини автомобіля, суд незаконно позбавив його права власності, бо автомобіль належить йому. Судом проігноровано частину його вимог щодо визнання права власності на гараж та 1/3 частину погреба. Суд невірно з'ясував сутність його вимоги про встановлення сервітуту, а також не надав об'єктивної оцінки доказам щодо його витрат на будівництво і придбання ним будівельних матеріалів. Висновки суду про неможливість визнання за ним права власності на другий поверх будинку помилкові і грунтуються на нормативно-правових документах, які мають рекомендаційний характер. Судом не прийнято до уваги фактичну готовність другого поверху будинку до експлуатації та зроблено хибні висновки про відсутність спору щодо другого поверху. Судом допущена низка процесуальних відхилень щодо повідомлення його про час розгляду справи та тривалості розгляду справи.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 і його представник подану апеляційну скаргу підтримали, просили скасувати рішення суду і ухвалити нове про повне задоволення вимог позивача.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та безпідставність доводів скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_2 із 25 січня 2005 року.

Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_5 є чоловік померлої ОСОБА_2 та донька померлої ОСОБА_4, які у встановлений законом строк приняли спадщину шляхом подачі заяв до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Мати померлої ОСОБА_3 як спадкоємець за законом першої черги у встановлений строк подала до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини на користь онуки ОСОБА_4

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,0594 га по АДРЕСА_1, придбану на підставі договору дарування від 9 червня 2004 року, та 1/2 частину автомобіля «Renault Logan» 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, придбаного за договором купівлі-продажу у шлюбі з ОСОБА_2

Крім того, померла ОСОБА_5 була власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, придбаного на підставі договору дарування від 9 червня 2004 року. Проте на момент смерті ОСОБА_5 у вказаному будинку здійснено самочинну добудову другого поверху будинку, загальною площею 56,9 кв.м. та житловою 37,4 кв.м., що стверджується матеріалами справи, в тому числі технічним паспортом на будинок КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради».

Наведені обставини стверджуються наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі копією спадкової справи та технічним паспортом на будинок.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на другий поверх (літера А1) садибного будинку по АДРЕСА_1 в порядку виділення спадкової частини майна, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що дане будівництво є самочинним, поскільки при будівництві другого поверху житлового будинку будь-яких дозволів на будівництво, перепланування чи переобладнання будинку його власником ОСОБА_5 не отримувалось, до експлуатації у встановленому порядку другий поверх не вводився.

При цьому суд виходив з того, що не виникає право власності та не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Отже за змістом вказаних норм та роз'яснень касаційного суду, ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно та виключає це майно із цивільного обороту, а відтак право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 4 грудня 2013 року при розгляді справи № 6-130 цс 13, предметом якої був спір про виділ частки із спільного нерухомого майна. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу).

За таких обставин суд обгрунтовано відмовив у виділенні позивачу і визнанні за ним права власності на другий поверх (літера А1) садибного будинку по АДРЕСА_1 як на самочинне зведене нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що будівництво другого поверху здійснювалось ним та померлою ОСОБА_5 у шлюбі, а тому це їх спільна власність подружжя необгрунтовані та суперечать приписам ст.376 ЦК України, згідно якої самовільно споруджені будинки не є об'єктами права приватної власності. Стаття 60 СК України, яка регулює відносини щодо виникнення права спільної власності подружжя, передбачає виникнення права на майно, що набуто правомірно і належить подружжю чи одному з них на праві власності, проте цими нормами не регулюються правовідносини щодо самочинного будівництва. Позивач вважає, що набув права на частину будинку у вигляді другого поверху, який є самовільно зведеним і відповідно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і розподілу не підлягає.

Посилання апелянта на те, що висновки суду про неможливість визнання за ним права власності на другий поверх будинку помилкові і грунтуються на нормативно-правових документах, які мають рекомендаційний характер, а також те, що судом не прийнято до уваги готовність другого поверху будинку до експлуатації, а також не надано об'єктивної оцінки доказам щодо його витрат на будівництво, необгрунтовані, поскільки ч.2 ст.376 ЦК України прямо вказує на те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Судом незаперечно встановлено, що частина спадкового будинку у вигляді другого поверху є самочинним будівництвом, яке не породжує права власності як у особи, яка здійснила це будівництво, так і у їх спадкоємців.

Проте колегія суддів не може погодитися з висновками суду щодо визнання за позивачем права власності на 2/3 частини автомобіля «Renault Logan» р.н. НОМЕР_1, поскільки вимоги позивача про визнання права власності на автомобіль були пов'язані із способом розподілу спадкового майна запропонованим ним у позові. З огляду на те, що суд відмовив у такому розподілі, не підлягали і вирішенню вимоги про визнання права власності на автомобіль. Крім того, суд не врахував, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу даний автомобіль вже зареєтрований на праві власності за позивачем ОСОБА_2

Також, колегія суддів не може погодитися із висновком суду щодо відмови у задоволенні позову про визнання права власності на 1/3 частину присадибної земельної ділянки площею 0,0594 га по АДРЕСА_1. Відмовляючи у позові в цій частині суд виходив з того, що позивач має оригінал державного акту і може надати його до держнотконтори для отримання спадщини в нотаріальному порядку.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Суд не дав належної оцінки тому, що постановою державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори від 6 лютого 2015 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину земельної ділянки через ненадання ОСОБА_2 оригіналу державного акту на право власності на дану землю.

Поскільки можливість оформлення свідоцтва про право на спадщину позивачем втрачена у зв'язку із відмовою нотаріуса, а також враховуючи наявність спору між спадкоємцями, висновки суду є хибними.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, яке є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 2/3 частини автомобіля та відмови у визнанні за ним права власності на 1/3 частину земельної ділянки не грунтуються на матеріалах справи, ухвалені з порушенням норм матеріального права і підлягають скасуванню.

Колегія суддів вважає, що вимоги в частині визнання права власності на автомобіль задоволенню не підлягають з огляду на те, що автомобіль вже належить на праві власнсоті позивачу, зареєстрований за ним і інші спадкоємці не заявляли вимог про його розподіл чи претензій на дане майно.

Також враховуючи відмову нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину земельної ділянки і втрату останнім можливості оформити спадщину через нотаріальну контору, колегія суддів вважає за необхідне визнати за позивачем як спадкоємцем померлої першої черги за законом право власності на 1/3 частину спадкової земльної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,0594 га по АДРЕСА_1.

Доводи апелянта про те, що судом проігноровано частину його вимог щодо визнання права власності на гараж та 1/3 частину погреба не грунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ст.186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Такі ж роз'яснення містить роз'яснень п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком.

Отже за змістом даних норм гараж і погреб є приналежністю будинку і у разі відчуження житлового будинку чи його частини наслідують долю головної речі. Поскільки суд відмовив у виділенні позивачу у власність частини будинку у вигляді другого поверху, то підстави для визнання за ним права власності на господарські будівлі будинку як його приналежності відсутні.

Твердження апелянта про те, що суд невірно з'ясував сутність його вимоги про встановлення сервітуту, безпідставні з огляду на відмову у визнанні за позивачем права на частину будинку у вигляді другого поверху, то підстави для встановлення сервітуту відсутні.

Посилання апелянта на допущення судом низки процесуальних відхилень щодо повідомлення його про час розгляду справи та тривалості розгляду справи (близько 4-х місяців) не стосуються вирішення спору по суті та не впливають на законність судового рішення.

Решта доводів апеляційної скарги враховані судом при скасуванні рішення в частині.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2015 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 2/3 частини автомобіля «Renault Logan» скасувати.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2015 року в частині відмови у визнанні за ОСОБА_2 права власності на 1/3 частину земельної ділянки скасувати і ухвалити нове рішення. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,0594 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 900 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: