АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/7682/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/789/1267/15 Доповідач - Жолудько Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Жолудько Л.Д.

суддів - Кузьма Р. М., Сташків Б. І.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю представника ТНЕУ Труфанової Л.М., представника Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Хоми І.О., ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Тернопільського національного економічного університету на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Тернопільського національного економічного університету, третьої особи Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення заборгованості із заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до санаторію-профілакторію Тернопільського національного економічного університету про стягнення заборгованості із заробітної плати за лютий-березень в розмірі 3218 грн. 39 коп.

Судом до участі в справі було залучено співвідповідачем Тернопільський національний економічний університет (надалі-ТНЕУ) та третьою особою-Тернопільське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

За заявою позивачки про залишення без розгляду позову про стягнення із санаторію-профілакторію ТНЕУ на її користь заробітної плати ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 17 серпня 2015 року позовної вимоги до санаторію-профілакторію ТНЕУ залишено без розгляду.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17 серпня 2015 року

стягнуто із ТНЕУ на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати в сумі 3 218 грн. 39 коп.

Стягнуто із ТНЕУ на користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ТНЕУ просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3

Апелянт зазначає, що заробітну плату позивачка одержувала в санаторії-профілакторії, фінансування якої здійснював Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, що підтверджується кошторисом та відповідними договором про фінансування на 2014 рік. Крім того, з січня по квітень 2015 року позивачка не виконувала трудових обов'язків, у зв'язку з чим не вправі вимагати оплати праці.

Наголошує на тому, що кошти на фінансування санаторіїв-профілакторіїв ВНЗ у 2015 року не виділялися. Вказує на те, що у діях ТНЕУ відсутня вина, оскільки припинення фінансування санаторію-профілакторію та виплата заробітної плати позивачці не залежить від університету, а кошторис ВНЗ не передбачав витрат на оплату праці працівників санаторію.

У судовому засіданні представник ТНЕУ Труфанова Л.М. підтримала апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені в ній, просить її задовольнити.

ОСОБА_3 просить відхилити апеляційну скаргу, рішення суду залишити без змін.

Представник третьої особи - Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Хома І.О. апеляційної скарги не визнала і пояснила, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної його висновків не спростовують.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду справи, колегія вважає, що апеляційну скаргу ТНЕУ слід задовольнити.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що власником санаторію-профілакторію, де працювала позивачка, є ТНЕУ. Рішення про ліквідацію санаторію-профілакторію прийнято відповідачем, а тому обов'язок щодо виплати позивачці всіх належних сум після проведення ліквідації структурного підрозділу покладається на ТНЕУ.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновки суду не відповідають обставинами справи.

Судом установлено, що з 01 січня 1994 року ОСОБА_3 працювала на посаді кухаря їдальні санаторію-профілакторію ТФЕУ (на даний час ТНЕУ) згідно з наказом № 53 від 31.12.1993 року.

01 квітня 2015 року позивачку звільнено з вказаної роботи у зв'язку із скороченням чисельності працівників на підставі ст. 40, ч. 1 КзпП України, відповідно до наказу № 4 від 01.04.2015 року.

Згідно з п. 1.5. Положення про санаторій профілакторій ТНЕУ, затвердженого в 2006 році ректором ТНЕУ, (надалі - Положення),санаторій- профілакторій ТНЕУ був відокремленим підрозділом економічного університету і здійснював свою діяльність від його імені без статусу юридичної особи, мав круглу печатку із своєю назвою.

Санаторій профілакторій мав самостійний баланс по коштах Фонду чи інших коштах, розрахунковий та інші рахунки в установах банків України, для здійснення банківських операцій по коштах Фонду чи інших коштах (п.1.7. Положення).

Економічний університет, відповідно до колективного договору, може:

-виділяти додаткові асигнування за рахунок коштів економічного університету для поліпшення харчування та лікування осіб, які перебувають в санаторії-профілакторії, утримувати додаткові штатні одиниці, стимулювати працю персоналу санаторію-профілакторію, який фінансується за рахунок коштів Фонду;

-здійснювати фінансування за рахунок коштів економічного університету однієї або декількох статей витрат санаторію-профілакторію, асигнування для яких передбачається за рахунок коштів Фонду (п. 3.4.3. Положення).

Відповідно до п. 3.5. Положення Фонд здійснював часткове фінансування санаторію-профілакторію згідно із Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності" та Інструкцією, затвердженою Постановою правління Фонду за № 19 від 04.03.2004 року.

За рахунок коштів Фонду, в межах асигнування, що визначаються щорічно при затвердженні його бюджету на наступний фінансовий рік, здійснювалось і часткове фінансування санаторію-профілакторію на організацію харчування, лікування та культобслуговування осіб, проведення медичних консультацій спеціалістами, оплату праці та підвищення кваліфікації працівників санаторію-профілакторію, що утримуються за рахунок коштів Фонду, оплату послуг та інших видатків (п. 3.5.1. Положення).

Штати санаторію-профілакторію встановлювались відповідно до "Штатних нормативів санаторіїв-профілакторіїв, які фінансувалися за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності" (додаток 2 до Постанови правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 19 від 04.03.2004 року).

Штатний розпис працівників санаторію-профілакторію, який фінансувався за рахунок коштів Фонду, затверджувався економічним університетом за погодженням з виконавчою дирекцією відділення Фонду і був основою для планування фонду оплати праці (п. 3.5.3. Положення).

При обчисленні заробітної плати працівників санаторію-профілакторію, які утримувалися за рахунок коштів Фонду, застосовувались умови оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення (п. 3.5.4. Положення).

Згідно з п. 3.6. Положення розпорядниками коштів Фонду в санаторії-профілакторії були його головний лікар та головний бухгалтер.

Головний лікар санаторію-профілакторію мав право приймати на роботу та звільняти з роботи працівників санаторію-профілакторію (п.4.3. Положення).

22 січня 2015 року ліквідовано санаторій профілакторій ТНЕУ, що підтверджується наказом ректора ТНЕУ від 22.01.2015 року № 32 "Про ліквідацію санаторію-профілакторію ТНЕУ" (а.с. 60).

Наказом ректора ТНЕУ від 02.02.2015 року № 46 "Про внесення змін до наказу ТНЕУ від 22.01.2015 року № 32", внесено зміни до вищевказаного наказу № 32, а саме: пункт 1 наказу викладено у новій редакції: "Ліквідувати санаторій профілакторій ТНЕУ 02.04.2015 року"(а.с. 61).

Як убачається із книги наказів санаторію-профілакторію ТНЕУ за 2015 рік, наказом №1 від 02.01.2015 року надано відпустки без збереження заробітної плати усім працівникам санаторію-профілакторію з 02.01.2015 року по 17.01.2015 року, з 02.01.2015 року по 01.02.2015 року працівникам пенсійного віку (а.с. 58).

В силу вимог статей 11, 10, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 18.01.2001 року та Порядку часткового фінансування санаторіїв-профілакторіїв за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 25.02.2009 року № 16 (далі Порядок), відділенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності проводилося фінансування санаторіїв-профілакторіїв підприємств, установ, навчальних закладів та організацій за рахунок коштів Фонду.

Згідно з п. 1.4.3 Порядку № 16 часткове фінансування проводиться для оплати праці медичних працівників санаторіїв-профілакторіїв, які частково фінансуються за рахунок коштів Фонду, а також на оплату праці адміністративного, обслуговуючого персоналу та працівників блоку харчування санаторіїв-профілакторіїв вищих навчальних закладів та професійно-технічних навчальних закладів, які частково фінансуються з рахунок коштів Фонду.

Таке часткове фінансування проводиться відповідно до договору, укладеного із власником санаторію-профілакторію, п. 3.4 Порядку № 16, договір про часткове фінансування санаторію-профілакторію укладається на один календарний рік, по закінченню якого санаторій-профілакторій подає звіт про використання коштів Фонду.

Таким чином, діяльність санаторію-профілакторію ТНЕУ мала свої особливості в фінансуванні та підпорядкуванні.

Аналізуючи встановлені судом обставини і наведені норми законодавства, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про стягнення з ТНЕУ заборгованості із заробітної плати, обов'язку щодо виплати і фінансування якої у нього не було.

Колегія вважає, що фінансування університетом заробітної плати працівникам санаторію-профілакторію буде нецільовим використанням бюджетних коштів і порушенням ст. ст. ст.ст. 7,ч.1,п.8; 119 Бюджетного Кодексу України, ст. 71 ЗУ «Про вищу освіту», Постанови Кабінету Міністрів України № 228 від 28.02.2002 року « Про затвердження порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ». Із змісту зазначених норм вбачається, що під визначенням «нецільове використання коштів» необхідно розуміти використання коштів на цілі, що не відповідають напрямку їх призначення.

Таким чином, відсутні правові підстави для покладення на університет обов'язку по оплаті праці працівника санаторію-профілакторію.

Відповідно до вимог п.п.5,6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» № 77-19 Фонд соціального страхування України та його робочі органи є правонаступниками Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, його виконавчої дирекції та управлінь виконавчої дирекції цього Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення в районах і містах обласного значення - Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, його виконавчої дирекції, відділень виконавчої дирекції цього Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, виконавчих дирекцій або уповноважених представників відділень у районах та містах республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення.

До завершення заходів, пов'язаних з утворенням Фонду соціального страхування України та його робочих органів, виконання функцій та завдань, передбачених цим Законом, забезпечують у межах компетенції відповідні виконавчі дирекції та їх робочі органи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Оскільки позовні вимоги стосуються саме тих виплат, які здійснювались за рахунок коштів Фонду, то і відповідати за позовом мають, у тому числі, Тернопільське обласне відділення Фонду соціального страхування України, а до завершення заходів, пов'язаних з утворенням Фонду соціального страхування України та його робочих органів, - Тернопільське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Виходячи з того, що вказані особи відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України судом першої інстанції не були залучені до участі в справі співвідповідачами, а вчинити ці дії судом апеляційної інстанції немає правових підстав, наведене є підставою для скасування судового рішення й відмови в позові до ТНЕУ.

Крім того, згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ст. 94 КзпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до вимог ст.113 КЗпП України як вимушений простій можуть бути кваліфіковані тільки такі випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з причин, не пов'язаних з виною працівника.

Як пояснила в судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_3, після припинення функціонування санаторію-профілакторію вона лише тиждень виходила на роботу. Представник ТНЕУ заперечив цей факт і пояснив, що позивачка на роботу не виходила, а тому не вправі вимагати оплати праці.

Суд наведеної обставини не перевірив, хоча з'ясування і правова оцінка її має значення для правильного вирішення спору, зокрема, встановлення факту простою не з вини працівника з відповідною оплатою часу простою чи факту прогулу, який оплаті не підлягає.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що в силу ст. 309, ч. 1, п. 2 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

На підставі ст.ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст 94 КзпП України, п.п.5,6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» № 77-19, ст.ст. 7,ч.1,п.8; 119 Бюджетного Кодексу України, ст. 71 ЗУ «Про вищу освіту», Постанови Кабінету Міністрів України № 228 від 28.02.2002 року « Про затвердження порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ» та, керуючись ст.ст. 307, ч. 1, п. 2; 309, ч. 1, п. 3, ; 313; 314; 316;317; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу ТНЕУ задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Л.Д. Жолудько