Справа № 570/4966/14-ц
Номер провадження 2/570/164/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2015 року

Рівненський районний суд Рівненської області:

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1,

її представника адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

його представника адвоката ОСОБА_4,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка також діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,

в с т а н о в и в :

згідно вимог позовної заяви позивач просить вселити її та двох неповнолітніх дітей сторін у квартиру АДРЕСА_1 та зобов»язати бувшого чоловіка не чинити їм перешкод у користуванні даною квартирою та передати від неї ключі.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що чоловік вигнав її та їх доньок з службової квартири, де вони всі разом проживали.

Позивач у судовому засіданні позов підтримує повністю і по аналогічних мотивах.

По суті справи показала, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до 18 червня 2014 року, від якого мають троє неповнолітніх дітей. 13 жовтня 2000 року відповідач на склад сім»ї з п»яти осіб отримав ордер на вказану службову квартиру. Після конфлікту 20 квітня 2014 року 01 травня 2014 року чоловік вигнав її та їх двох неповнолітніх доньок з квартири, неповнолітній син залишився проживати з батьком. Бувший чоловік змінив замки від квартири, чим перешкоджає їм у її використанні, що змушує винаймати житло. Разом з тим, чоловік має власний будинок у Костопільському районі Рівненської області.

Її представник адвокат ОСОБА_2 вважає, що позов підставний.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, подавши письмові заперечення проти позову. По суті спору стверджує, що непроживання позивачів є добровільним, дружина після 01 травня 2014 року не розглядала дане житло як житло для свого та доньок проживання, жодних матеріальних витрат на його утримання не несе, вдруге вийшла заміж, з доньками та другим чоловіком живе у квартирі його тітки, чекає на їх спільну дитину, неповнолітній син проживає з ним у даній квартирі. Він ніколи не виганяв ні дружину, ні дітей з квартири.

Його представник адвокат ОСОБА_4 показав, що позивачем не наведено жодних доказів, які підтверджують вчинення відповідачем перешкод дружині та їх донькам у користуванні вказаною квартирою. Всім зрозуміло, що таке спільне проживання у двохкімнатній квартирі, як бувше подружжя, їх троє неповнолітніх різностатевих дітей, другий чоловік позивача та, в майбутньому, їх спільна дитина створять нестерпні умови проживання, від яких будуть страждати всі, а діти, насамперед.

Після з»ясування всіх обставин справи та дослідження доказів сторони просили надати строк для підготовки до судових дебатів. В подальшому відповідач неодноразово до суду не з»являвся з різних причин, які, на думку суду, не є поважними. Враховуючи дані обставини, те, що судове слідство фактично закінчене, а свою думку щодо даного позову сторони висловили і не змінювали, позивач подала заяву про підтримання нею позову та подальший судовий розгляд у її відсутність, суд вважає за можливе винести рішення по справі на підставі наявних у справі доказів.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі по справі №6-24063 ск 15 вказав на те, що причини повторної неявки сторін до суду процесуального правового значення не мають, оскільки положення закону (ч.3 ст.169 ЦПК України) направлене на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які зявляються до суду.

Вказані положення зумовлені необхідністю дотримання судом розумних строків розгляду справи, що встановлені ч.1 ст.157 ЦПК України. Крім того, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у свою чергу забезпечує право на судовий розгляд протягом розумного строку. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини критеріями для визначення розумності строку є складність справи (щодо її предмета), поведінка сторін (позивачів і відповідачів), поведінка органів судової влади (а також адміністративних органів, що втрутилися в процес) і важливість предмета спору для зацікавленої особи. Згідно із ч.3 ст.27 ЦПК особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права й виконувати процесуальні обовязки. Правильний і своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ в умовах процесуальної недобросовісності стає майже неможливим, оскільки дії однієї зі сторін перешкоджають цьому. Причому завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться не перед сторонами процесу, а перед судом. Особи, що беруть участь у справі, не мають прямого юридичного обовязку сприяти суду в досягненні вказаної мети, проте за ними повинен бути визнаний обовязок утримуватися від дій, здатних завадити судочинству. Крім того, процесуальні кодекси, як і інші закони, розраховані на добросовісне їх використання, а випадки недобросовісної поведінки сторін ними не передбачені.

В зв'язку з неявкою сторін у судове засідання суд згідно ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а тому кожна з них повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено судом, 13 жовтня 2010 року виданий ордер на службове житлове квартиру АДРЕСА_2 на сторін по справі та їх трьох неповнолітніх дітей. Дані особи зареєстровані за адресою вказаної квартири, що підтверджується відповідною довідкою. Позивач та двоє неповнолітніх дітей сторін не проживають у вказаному житлі з 01 травня 2014 року, що ними не заперечується. Відповідно до рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 червня 2014 року шлюб сторін розірвано, неповнолітні доньки залишені проживати з матір»ю, неповнолітній син з батьком.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Ст.156 ЖК УРСР визначає, що припинення сімейних відносин з наймачем житлового приміщення не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням.

Згідно ч.2 ст.18 Закону України "Про охорону дитинства"- діти-члени сім'ї наймача мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з наймачем.

Відповідно до ст.ст.71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даними у п.10 постанови від 12 квітня 1985 р. № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Відповідно до роз»яснень, які містяться в п.11 вказаної Постанови на підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання.

Судом встановлено, що предметом спору є жиле приміщення спірна квартира, яка неприватизована і отримана на підставі ордеру, сторони та їх діти в ній зареєстровані. Держава забезпечила подружжя ОСОБА_3 житлом, яке вони використовували на власний розсуд.

Рішенням суду по справі про розірвання шлюбу сторін встановлено те, що сторони по цій справі мешкають окремо, спільне господарство не ведуть, спір щодо спільного їх майна відсутній. Зазначені обставини є встановленими по рішенню суду, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Грунтуються на матеріалах справи доводи відповідача про те, що позивач добровільно переїхала проживати до чоловіка, забравши при цьому всі свої речі.

Суд не заперечує того факту, що між сторонами склались конфліктні відносини, але позивачем не доведено, що відповідач перешкоджає їй у користуванні будинком, а її звернення до органів міліції з приводу сварок про це не свідчить.

За таких підстав необхідно відмовити у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не чинилися перешкоди у користуванні вказаним житлом, її виселення було добровільним у зв»язку підтриманням фактичних подружніх стосунків з іншим чоловіком. не було встановлено факту примусового виселення позивача відповідачем, оскільки позивач в добровільному порядку зібрала речі та переїхала проживати у інше місце. З часу виселення вона перестала відноситься до даного житла як до свого житла та своїх дітей.

Щодо неповнолітніх дітей сторін, що при досягненні 14 років кожна людина вільно обирає собі місце проживання. Батько дітей не заперечував і не заперечує проти проживання своїх доньок у вказаному житлі, при тому, що син самостійно обрав спірну квартиру як своє місце проживання і проживає саме там, таким чином між сторонами відсутній спір щодо місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що є підставою для відмови в позові.

Крім того, суд вважає, що необхідно також приймати до уваги ситуацію, яка має місце у взаємовідносинах між учасниками процесу. Фактично рішення про вселення осіб, які знаходяться в стійких неприязних відношеннях між собою, це автоматичне виселення іншої особи, а це несправедливе і незаконне рішення.

На підставі наведеного, ст.41 Конституції України, ст.ст.71, 72 ЖК України, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 81, 88, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області в 10-денний строк з дня отримання його копії.

Суддя Кушнір Н.В.