АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Доповідач Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.,

- ОСОБА_1,

за участю секретаря - Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Соломянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі №34 будинку №7 на вул. Кудряшова в місті Києві.

Свої вимоги мотивував тим, що відповідачі не проживають в спірній квартирі майже три роки. В кінці листопада 2014 року йому стало відомо, що вони виїхали на постійне місце проживання до Польщі.

Рішенням Соломянського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2015 року ОСОБА_2 в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Зазначив, що позов він подав 28 липня 2015 року, а суд в порушення вимог ч.1 ст.157 ЦПК України розглянув справу лише через три місяці.

Суд на вимогу ч. 1 ст. 225 ЦПК України зобовязаний був постановити ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, оскільки відповідачі в судове засідання не зявилися, проте постановив оскаржуване рішення з порушенням ч. 1 ст. 224, ст. ст. 225, 226, 227 ЦПК України.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що він просив задовольнити позов з підстав, передбачених ст. ст. 71, 72, 107 ЖК України, змістив акцент предмету позову на право власності, неправомірно застосував ст. ст. 13, 41 Конституції України та ст. ст. 316, 317, 319, 321, 386, 391 ЦПК України, тобто, застосував закон, який у даному випадку застосуванню не підлягає, і постановив завідомо неправосудне рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволені позову, суд першої інстанції підставо виходив з того, що такі вимоги не ґрунтуються на законі.

З наданого суду Свідоцтва про право власності на житло від 18 серпня 1993 року, виданого Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації м. Києва на підставі розпорядження №3705, квартира №34 в будинку №7 на вул. Кудряшова в місті Києві належить на праві приватної, спільної власності ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.9).

30 вересня 2015 року ОСОБА_2 подав до суду уточнену позовну заяву та просив ухвалити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі на підставі статей 71,72, ч.2 ст. 107 ЖК України (а.с.25-26).

Зазначив, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 16 вересня 2015 року заяву Відділу державної виконавчої служби Соломянського районного управління юстиції в м. Києві та стягувача ОСОБА_2 про встановлення способу і порядку виконання рішення суду задоволено.

Встановлено спосіб і порядок виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29.02.2012 року в сумі 734 926 грн шляхом переведення на стягувача ОСОБА_2 прав та обовязків співвласника на 1/3 частину квартири №34 в будинку №7 на вул. Кудряшова в місті Києві, належного на праві власності боржнику ОСОБА_3.

З наведеного вбачається, що на час звернення позивача до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, вони були співвласниками спірної квартири.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 уточнив, що просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням з підстав, передбачених ст. 71 ЖК України.

Статті 71, 72, як і стаття 107 ЖК України регулюють правовідносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду відповідно до договору найму жилого приміщення.

Спірна квартира сторін передана їм державою у приватну власність.

За таких обставин, суд першої інстанції, розглядаючи заявлені вимоги, обґрунтовано посилався на норми ЦК України, які регулюють правовідносини сторін у праві власності на квартиру, і підставно дійшов висновку, що відповідачі на час звернення позивача до суду були співвласниками квартири, відповідно їх не можливо позбавити права користування житлом з підстав, заявлених у позові.

Розгляд справи в тримісячний строк та ухвалення не заочного рішення судом не є підставою для скасування судового рішення, оскільки такі доводи відповідно до ст. 309 ЦПК України не є підставою для скасування рішення суду.

Суд першої інстанції повно та всебічно зясував дійсні обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону і підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Соломянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді