РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання договору недійсним, визнання дій протиправними, стягнення грошових коштів, зобовязання здійснити дії,

ВСТАНОВИВ:

13.11.2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання договору недійсним, визнання дій протиправними, стягнення грошових коштів, зобовязання здійснити дії, який уточнив шляхом предявлення 30.11.2015 року уточнюючого позову та подання 16.12.2015 року заяви про уточнення позовних вимог.

Позивач зазначив, що 01 серпня 2013 року між ним та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено кредитний договір №R5B згідно з яким банк надав йому кредит у розмірі 25000 грн., відсоткова ставка по кредиту - 10% річних, а він зобов'язався повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити плату за користування грошовими коштами та виконати інші зобов'язання, визначені кредитним договором. Банком був наданий графік погашення суми кредитування, за яким позивач кожного 02 числа щомісяця повинен був сплачувати 1230 грн.

Спосіб і порядок погашення кредиту був встановлений пунктами 4.1, 4.5 кредитного договору і надавав можливість позичальнику сплачувати відповідні кошти шляхом безготівкового перерахування або шляхом внесення готівки в касу ПАБ «ВТБ Банк» за визначеними у договорі реквізитами.

Відповідно до п. п. 22, 23 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» він у відносинах з банком є споживачем, а кредит є споживчим.

Права та обов'язки сторін за вказаним договором не є збалансованими, оскільки в договорі відсутня норма, де позичальник/споживач «має право», наприклад достроково погасити кредитні ресурси, чи звернутися до захисту своїх прав та інтересів до суду, проте права банку передбачені кредитним договором у восьми випадках (зокрема, п.п. 4.8, 4.9, 4.10, 4.11, 5.1, 6.5, 6.6, 6.7, кредитного договору). Таким чином, згідно умов договору позичальник позбавлений будь-яких прав.

За кредитним договором позичальник/споживач «зобов'язується» у п'яти випадках (зокрема, п.п. 3, 4.2, 4.10, 5.3, 6.1, кредитного договору), а в той час як банк зобов'язується лише у одному формальному випадку (п. 1. кредитного договору) надати грошові кошти.

Отже, дисбаланс у правах за договором становить 0 до 8, а дисбаланс у обов'язках за договором становить 5 до 1 на шкоду споживача, в той час, як п. 3 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» прямо передбачає, що несправедливими є умови договору в разі встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Крім того, відповідно до п 4.11 Банк визначає, що має право взагалі не виконувати свої зобов'язання за договором, а також у разі настання несприятливих обставин для банку згідно п. 5.2 не несе відповідальності за невиконання банком умов кредитного договору №R5В.

Крім того, положення договору встановлюють жорсткі обов'язки споживача та насичені додержанням споживачем зобов'язаннями зайвих формальностей, не виконання яких, банк залишає за собою право: списання будь-яких грошових сум з будь-яких рахунків у банку, відмовити позичальнику у продовженні строку дії договору з вимогою дострокового повернення кредитних коштів, сплати нарахованих процентів на них, неустойки відповідно умов договору (п. 4.7, 4.8. договору), що протирічить Закону і є несправедливими умовами.

Пункт 15 ч. 3 ст. 18 Закону з цього приводу наголошує: «обмеження відповідальності виконавця стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей».

Пункт 4.10 договору зобов'язує позичальника (позивача у справі) у разі зміни вартості кредитних ресурсів на ринку позичкового капіталу або інших показників, що характеризують кон'юнктуру фінансових ринків, процентна ставка за користуванню кредитними ресурсами підлягає зміні на вимогу банку. У зазначених випадках банк вправі змінити розмір процентної ставки, попередивши про це письмово позичальника надіславши листа. В зазначеному пункті не вказано у «разі отримання листа позичальником». Тобто, у разі неотримання листа з будь-яких причин, для позичальника, який є належним чином не повідомлений про зміну умов договору настає несприятлива обставина, а саме повернення усієї суми кредитних коштів. У випадку незгоди позичальника зі зміною розміру процентної ставки, позичальник зобов'язаний повідомити про це банк протягом 60 днів та повернути отримані кредитні ресурси та сплатити всі проценти за чинною ставкою.

Положення даного договору протирічить Закону (ч. 4 ст. 11), а саме: «У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом 7 календарних днів з дати зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною».

Крім того, положенням ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що право вимагати дострокового повернення кредиту виникає у позикодавця лише у разі прострочення повернення чергової частини кредиту наданого саме цим договором, та/або у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики щодо забезпечення повернення позики, а також у разі забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, а не у випадках, передбачених умовами вказаного пункту договору.

Враховуючи положення ст. 203 та ст. 215 Цивільного кодексу, вказані пункти є такими, що суперечать чинному законодавству України, тобто відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним.

Додаток до кредитного договору №R5В складено з грубим порушенням вимог щодо складання фінансових документів, таким що порушує права споживача й одночасно суперечить Цивільному кодексу України.

В пакеті документів кредитного договору додані три різних додатки, а саме:

«Розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки», та умови надання кредиту а саме:

у першому документі:

а) сума кредиту - 25 000 грн.;

б) реальна % ставка (без страховок) та реєстрації - 50,70%;

в) реальна % ставка - 64,20%;

г) абсолютне подорожчання кредиту - 21 731 грн.

у другому документі:

а) сума кредиту - 25 000 грн.;

б) реальна % ставка (без страховок) та реєстрації - 50,78%;

в) реальна % ставка - 50,78%;

г) абсолютне подорожчання кредиту - 19 250,47 грн.

у третьому документі:

а) сума кредиту - 33 200 грн.;

б) реальна % ставка (без страховок) та реєстрації - 52,90%;

в) реальна % ставка - 57,20%;

г) абсолютне подорожчання кредиту - 26 664,98 грн.

Згідно п. 6.3. кредитного договору №R5В від 1 серпня 2013 року: «Позичальник погодився із діючими умовами банківських та супутніх послуг, які сплачуються позичальником відповідно до графіку згідно з додатком, який є невідємною частиною цього договору та включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості та реальної процентної ставки.»

Тобто, співробітником банку ці додатки були складені, а позивачем всі ці документи були підписані з датою 01.08.2013 р. та завізовані посадовою особою банку, яка з незрозумілих причин склала та переконала підписати три різні документи та додала їх до договору. Тим самим не давши чіткого зрозуміння позивачу відносно суми кредиту, реальної процентної ставки, абсолютного подорожчання кредиту, суму комісійної винагороди, тощо. Зрозуміло було обов'язкову суму до сплати, це - 1230 грн. Вищезгадані обставини вказують на невиконання переддоговірної роботи з позичальником, або таким, що вводить його в оману.

Банком не була надана позивачу майже в повному обсязі інформація, що передбачена п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки додаток до кредитного договору №R5В від 1 серпня 2013 року не дає чіткого зрозуміння позивачу відносно суми кредиту, реальної процентної ставки, абсолютного подорожчання кредиту, суми комісійної винагороди, тощо.

Згідно ч. 2 п. 2. ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно п. 1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно п. 2. ст. 230 ЦК України, сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Дії відповідача по стягненню з позивача 2475 гри. за страхування життя та працездатності є незаконними.

Позичальником не укладено окремого договору про страхування життя та працездатності відповідно до норм чинного Законодавства України, зокрема Закону України «Про страхування» №85/96 від 07.03.1996 р., але 2475 грн. були списані з наданих кредитних коштів, тому просив визнати незаконним стягнутий страхового платіж.

У кредитному договорі не вказані пункти, які передбачають стягнення з позичальника 0,25% від початкової суми кредиту за страхування життя та працездатності позичальника.

Однак ця сума коштів, а саме 2475 грн. була списана з рахунку позивача після зарахування на його поточний рахунок № 7512 і до моменту видачі кредитних коштів, без укладання окремих договорів про страхування.

У матеріалах справи, як доказ додано графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг в додатку до кредитного договору. Як передбачено розділом І. Супутні послуги та інші фінансові зобов'язання позичальника пунктом 2.4.2. позичальник повинен сплатити 0,25% від початкової суми кредиту, це також підтверджується умовами надання кредиту та розділом II. Розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що також підтверджується наявним у справі документом. Проте кредитним договором не передбачено будь-яких страхових платежів, та не зазначено будь-яких умов, за якими позичальник зобов'язується сплатити зазначену страхову суму.

Менеджер банку переконала його, що сплатити страхову суму потрібно для отримання кредиту, а страхування життя та працездатності оформлюється окремим договором, який буде надано пізніше. Однак на його неодноразове звернення згаданий договір не був наданий, а як вбачається з графіку повернення кредитних коштів 2475 грн. були списані в день надання кредиту за рахунок наданих кредитних коштів, тому ним було отримано тільки 22525 грн. а не 25000 грн., як зазначено в кредитному договорі.

Антимонопольний комітет України заборонив банкам нав'язувати послуги визначенні банком страхових компаній, оскільки це суперечить антимонопольному законодавству, що є ще одним доказом незаконності зазначених положень у змісті кредитного договору.

Вважав, що кредитний договір суперечить ст.6 ЗУ «Про страхування», ст. ст. 27, 228, 208, 627 ЦК України, ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про страхування», ч. 3 ст. 203 ЦК України, ч. 3 ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ч. 2 п. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», п. 5 ст. 13 ЦК України, ст. 42 Конституції України

Пункт 4.2. Кредитного договору №R5В від 01 серпня 2013 року є таким, що порушує права споживачів й одночасно суперечить Цивільному кодексу України, а тому, просив визнати його недійсним, виходячи з наступного.

Згідно п. п. 4.2, 4.3, 4.5 кредитного договору №R5В від 1 серпня 2013 року передбачено справляння позичальником плати за управління кредитом в розмірі 1,69 % від суми кредиту, що становить 422, 50 грн. на місяць. До складу плати за кредитом (сукупної вартості кредиту) входять: плата щомісячних платежів по поверненню кредиту; сплата процентів; комісійних винагород та інших супутніх платежів. Пунктом 4.3 кредитного договору встановлено, що комісійна винагорода є плата за управління кредитом і зазначено, що плата за управління кредитом входить до складу щомісячного платежу відповідно до графіку платежів, тобто 422,50 гривень щомісячно, протягом 36 місяців.

Статтею 546 ЦК передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Отже, комісія - це не проценти в розумінні ст. 1054 ЦК України і не вид забезпечення зобов'язання в розумінні ст. 546 ЦК України, а, як вбачається з договору, плата за управління кредитом. При цьому, кредитний договір не містить істотних умов щодо того, які саме послуги по управлінню кредитом повинен здійснювати банк за цю плату.

Згідно вимог ЦК України поняття комісії притаманне лише договору комісії.

Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Стаття 1013 ЦК України визначає, що комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Отже, встановивши в кредитному договорі комісію (плату) за управління кредитом, банк під час укладання договору не проінформував позивача як позичальника про те, які саме послуги він за вказану комісію буде їй надавати. Як і не зрозуміло які саме послуги з управління кредитом банком надавались / планувались надати позичальнику.

Вказану комісію (плату) не можна вважати і витратами за оформлення договору або іншими витратами, оскільки такі витрати, взагалі окремо не передбачені кредитним договором, умовами надання кредиту та загальними умовами з надання фізичним особам кредитів, а відтак, умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплачувати крім відсотків за користування кредитом, ще й щомісячну плату за управління кредитом, є несправедливими умовами договору відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 5 ст. 11, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору (постанова Верховного Суду України від 12 вересня 2012 р. у справі № 6-80цс12).

Згідно частини 2 статті 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Статтею 42 Конституції України передбачено, що Держава захищає права споживачів.

Пунктами 1 та 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Пункт 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно пункту 4 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачає визнання недійсними не підписаних договорів. А тому норми закону передбачені саме для визнання недійсними договорів і їх окремих положень, що були добровільно підписані. Цей закон забороняє включати у договори зі споживачами несправедливі умови, незалежно від статусу договору, дій споживача та його мотивів.

У Рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Про необхідність врахування вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Рішення КСУ №15-рп/2011 від 10.11.2011 року, зазначено у пунктах 14 та 16 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Розкриття банківської таємниці на розсуд банку є таким, що порушує права споживачів й одночасно суперечить Цивільному кодексу України, а тому просив визнати його недійсним, виходячи з наступного.

Пункт 6.6. спірного договору передбачає, що позичальник дає згоду на розкриття банківської таємниці за кредитним договором, у повному обсязі та у формі, яка визначається банком.

Зазначене положення договору суперечить абзацу2 п. 3 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», який вказує, що персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором.

Відповідно п. 1 ст. 62 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», інформація, яка містить банківську таємницю, розкривається банками на письмовий запит або з письмового дозволу власника такої інформації. Письмовий дозвіл - це документ, який відображає волевиявлення власника такої інформації у певний проміжок часу (тобто його можна надавати та відзивати, або відмовляти у наданні, за певних обставин). Але, якщо така умова встановлена у типовому договорі, то враховуючи обов'язковість договору (ст. 629 ЦК України), позичальник позбавляється можливості висловлювати власне волевиявлення.

Таким чином, відбувається відчуження права, наданого п. 1 ст. 62 ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Відповідно ст. 21 Конституції України, права та свободи є невідчужуваними, отже такий договір суперечить вимогам ст. 228 ЦК України. Водночас, укладання такого договору обмежує незаборонене законом право (ст. 27 ЦК України), на вільне волевиявлення щодо розкриття банківської таємниці.

Пункт 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно п. п. 5, 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Що стосується включення у договір зі споживачем несправедливих умов зазначив, що відповідно п. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Істотна частина кредитного договору суперечить зазначеній нормі Закону. Всі вищенаведені порушення вимог чинного законодавства у договорі спрямовані на створення дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Наслідком укладання кредитного договору стало обмеження можливості позичальника мати не заборонені законом цивільні права, а саме:

1. Вільно укладати цивільні угоди щодо страхування життя та працездатності;

2. Мати захист персональної інформації, що складає банківську таємницю (6.6. кредитного договору).

Згідно ст. 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Згідно ст. 27 ЦК України, правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним.

Безспірним є факт порушення прав і свобод, що охороняються безпосередньо Конституцією України. Зокрема, відповідно ст. 42 Конституції України, не допускається неправомірне обмеження конкуренції, а у кредитному договорі навіть не вказано страхову компанію, в якій кредитор вимагає страхуватися, навіть, не вказаний номер договору страхування.

Згідно п. 1 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. А відповідно п. 2 цієї ж статті, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Стаття 217 ЦК України передбачає, що можна визнавати недійсними окремі положення договору, якщо можна припустити, що договір міг бути вчинений без включення недійсної частини. Зважаючи на те, що ст. 638 ЦК України вбачає, що вчинення договору відбувається коли сторонами погоджені істотні умови, то не може бути визнана недійсною (окремо) істотна умова договору. Умова щодо страхування у визначеній банком страховій компанії, є незаконною і водночас істотною, бо у разі невиконання цієї умови змінюється характер основного зобов'язання (сплачується штраф та банк набуває права на розірвання договору і звернення стягнення на майно).

Також, на його думку, треба приймати до уваги вимоги п. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», який передбачає, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Просив визнати окреме положення, а саме пункт 4.2. кредитного договору №R5B від 01 серпня 2013 року недійсним. Визнати окреме положення, а саме пункт 6.6. кредитного договору №R5B від 01 серпня 2013 року недійсним. Визнати дії відповідача (вчиненні стягнення з позивача суму 2475 00 грн. за страхування життя та працездатності за кредитним договором №R5B) протиправними. Стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 2475,00 грн. Визнати додаток №2 кредитного договору №R5B від 01 серпня 2013 року недійсним. Визнати недійсним кредитний договір про надання споживчого кредиту №R5B від 01 серпня 2013 р. Недійсним в цілому та застосувати до нього наслідки недійсності правочину. Зобовязати відповідача прийняти у нього суму залишкової заборгованості рівними платежами на протязі 24 місяців.

У судове засіданні позивач не зявився, подав заяву про розгляд справи в його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився без поважних причин, направив суду письмове заперечення в якому зазначив, що

відповідно до умов кредитного договору №R5B від 01.08.2013 р., який було укладено між ПАТ «ВТБ БАНК» та ОСОБА_1С банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти в сумі 25000,00 грн. , на строк - до 01.08 2016 р. з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10% річних.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. При цьому підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків При цьому зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (стаття 509 ЦК України).

У пункті 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦK (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до положення ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір е укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст.ст. 536 та 1054 ЦК України необхідною умовою кредитного договору є розмір процентної ставки, тобто це є істотною умовою, щодо якої сторони повинні дійти згоди в належній формі.

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч 2 ст. 1055 ЦК України).

Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення в ст. 3, 6, 627 ЦК України.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Оскільки між сторонами при укладенні договору досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, а волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі та не було допущено порушень вимог ст. 203 ЦК України у суду немає підстав вважати умови кредитного договору недійсними.

Так, пунктом 3.3.1. Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» та кредитним договором, на позичальника покладений обовязок сплатити комісійну винагороду, повернути банку отриманий кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитом у повному обсязі, виконувати інші зобов'язання в порядку та в строки встановлені кредитним договором та правилами.

При цьому, умовами оспорюваного п. 4.2 кредитного договору передбачено що позичальник прийняв на себе зобов'язання, зокрема, сплачувати щомісячно, відповідно до графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг, комісійні винагороди за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту.

Пунктом 6.3. кредитного договору встановлено, що позичальник погодився з діючими умовами банківських та супутніх послуг, які сплачуються позичальником відповідно до графіку згідно з додатком, який є невід'ємною частиною цього договору та включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту позичальнику була надана інформація пре орієнтовну сукупну вартість кредиту, з урахуванням процентної ставки та вартості всіх послуг пов'язаних з одержанням кредиту, укладанням та виконанням кредитного договору. 3 детального розпису вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки повідомлення про умови кредитування за програмою кредитування на поточні потреби без забезпечення та попереднього розрахунку за кредитом вбачається, що позичальник належним чином був повідомлений банком про умови кредитування, зокрема, сплату банку щомісячної комісії за управління кредитом, та погодився з ними.

Згідно з правилами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими Зокрема умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Позичальник посилається на ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» зазначивши при цьому, що банк включив до кредитного договору зі споживачем умови які є несправедливими. Однак твердження позичальника не відповідають дійсності.

Положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» (п. 3 ч. 3 ст. 18) встановлено, що несправедливими є умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Саме у кредитних відносинах ця норма закону має застосовуватися у співвідношенні зі спеціальною нормою, закріпленою в ч.1 ст. 1056 ЦК України: кредитодавець має право відмовитися від надання позичальникові передбаченого договором кредиту частково або в повному обсязі у разі порушення процедури визнання позичальника банкрутом або за наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальникові кредит своєчасно не буде повернений.

Але, головне, що у даному випадку ПАТ «ВТБ БАНК» вже надав позивачу послугу у повному обсязі - надав кредит у розмірі та на умовах, встановлених укладеним обома сторонами кредитним договором. Кредитний договір, укладений між банком та позивачем повністю відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності встановленим у статті З ЦК України.

Позивач помилково пов'язує пункт 4.2 кредитного договору з нормами ЦК України щодо договору комісії, оскільки вказані норми ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Для спростування твердження позивача про те, що йому є незрозумілим за які супутні послуги передбачено сплату комісійної винагороди, слід звернути увагу на таке.

Пунктом 2 кредитного договору встановлено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує своє приєднання до правил, з якими він ознайомився та погодився при цьому у кредитному договорі зазначено, що правила доступні для ознайомлення на сайті банку http:// www. vtb. com. Ua, а також у відділеннях банку. При цьому, в пунктах 4.2. та 6.3. кредитного договору сторони встановили, що у рамках цього договору позичальнику надаються банківські та супутні послуги, які сплачуються позичальником відповідно до детального розпису, який міститься в графіку. Так, банком надаються наступні супутні послуги за які стягується комісійна винагорода за управління кредитом:

- при частковому достроковому поверненні кредиту здійснювати коригування кредитних зобов'язань позичальника у бік їх зменшення таким чином - розмір платежу незмінний, а змінюється дата і розмір останнього платежу за Кредитом;

- у разі письмової заяви позичальника з проханням не скорочувати строк кредитування, залишити його незмінним банк проводить коригування розміру платежу, виходячи з нового залишку за кредитом (п. 2.11 правил);

- оформлення позичальнику нового графіку повернення кредиту, який надається позичальнику на його письмову вимогу або надсилається поштою до відома позичальника банком самостійно (п. 2.13 правил);

- виконання банком доручення позичальника на договірне списання коштів з рахунків-позичальника в розмірі щомісячного платежу згідно з графіком (п. 2.7 правил),

- інформування позичальника про найменування та місцезнаходження бюро кредитних історій до якого банк передаватиме інформацію для формування кредитної історії, шляхом розміщення інформації на зовнішньому корпоративному сайті банку підтримання даної інформації в актуальному стані (п. 3.1.3 правил);

- доручення позичальника на внесення інформації щодо його кредитних зобов'язань за кредитним договором та користування інформацією про кредитну історію позичальника шляхом взаємодії з бюро кредитних історій (тобто підтримання кредитної історії позичальника в бюро кредитних історій в актуальному стані) (п. 3.1.4 правил);

- надання консультаційних послуг позичальнику з усіх питань, що стосуються надання та обслуговування кредиту (п. 3.4.1 правил).

- самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Також, до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема відноситься: відкриття поточного/карткового рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, що наприклад, пов'язано з бажанням позичальника отримувати виписки за кредитним/картковим рахунком, надання консультаційних, у тому числі юридичних, послуг тощо.

Аналізуючи викладені норми закону, управління кредитом є супутньою послугою, за надання якої можливо встановлення комісії.

Такий висновок узгоджується з положеннями п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку від 10 травня 2007 року № 168 - банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача зазначивши таке: перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій юридичне оформлення тощо.

Таким чином, оскільки умовами п. 4.2. кредитного договору встановлена щомісячна комісія за управління кредитними коштами у фіксованому розмірі - 1,69 % від початкової суми кредиту дані умови не суперечать як положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, так і затвердженому сторонами графіку платежів. Щомісячна комісійна винагорода за управління кредитними коштами передбачена кредитним договором, який підписано сторонами. Позивач був ознайомлений з усіма умовами договору та погодився з ними.

Щодо нібито дисбалансу прав та обов'язків банку та позичальника в укладеному кредитному договорі слід звернути увагу на те, що кількість прав чи обов'язків сторони договору ще не свідчить про несправедливість умов кредитного договору.

Банк належним чином виконав взяті на себе зобов'язання з видачі кредиту, і відповідно у позичальника виникли обов'язкові до виконання обов'язки, які передбачені кредитним договором, що за твердженням позивача є несправедливими, як-то повернення кредиту, сплата процентів за користування кредитом і т.д.

Пункти 4.7, 4.8 та більшість інших «несправедливих» пунктів кредитного договору врегульовують можливі дії банку у разі неналежного виконання позичальником обов'язку щодо своєчасної сплати платежів, передбачених кредитним договором, тобто не можна сказати що дані пункти є надуманими чи необґрунтованими, несправедливими.

Посилання на п. 4.11 кредитного договору як несправедливий пункт, що звільняє банк від обов'язку видачі кредиту є голослівним, оскільки по-перше, кредитні кошти уже надані, а по-друге, даний пункт підлягає застосуванню виключно у випадку наявності відповідних рішень, обмежень НБУ як регулятора банківської системи, які для банку є обов'язковими до виконання.

Пункт 4.10 кредитного договору не суперечить положенням чинного законодавства та змісту ЦК України, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилання позивача на незаконність привязки у даному пункті кредитного договору до дати відправлення листа, а не до дати отримання листа банку позичальником як на підставі недійсності даного пункту є надуманим та нічим не підтвердженим.

Редакція ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позичальник, на момент укладення кредитного договору не діяла, а тому не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Додатково слід звернути увагу на те, що відповідно до листа Верховного суду України від 01.07.2010р. «Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитна правовідносин (2009 - 2010 роки)» належним повідомленням боржника щодо підвищення процентної ставки за кредитом є спосіб, визначений сторонами у договорі. Тобто саме в договорі сторони повинні визначити порядок дій, який договірні сторони повинні дотримуватись.

Щодо недійсності п. 6.6 кредитного договору слід звернути увагу на те, що даний пункт відповідає чинному законодавству та Закону України «Про банки і банківську діяльність» При цьому даний пункт кредитного договору не суперечить і положенням абз. 2 п. З Закону України «Про захист прав споживачів».

Порядок розкриття інформації, що містить банківську таємницю, передбачено в ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками з письмового дозволу власника такої інформації (клієнта).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України)

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільною законодавства.

Дозвіл на розкриття інформації що містить банківську таємницю, а також випадки, на які даний дозвіл поширюється, чітко викладений в пункті 6.6 кредитного договору, який погоджений позичальником в момент підписання спірного кредитного договору.

Вважали, що відсутні підстави для визнання умов кредитного договору недійсними, виходячи з наступного:

- під час укладення кредитного договору, позичальник був ознайомлений з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявленню учасників договору було вільним, тобто банком не були порушені вимоги ст. 203 ЦК України. При укладені кредитного договору позичальнику були відомі усі суттєві умови договору, про що свідчать його особисті підписи в кредитному договорі, додатку до нього та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позивача прийняти умови на вкрай невигідних для нього умовах;

- кредитний договір був укладений у письмовій формі, тобто вимоги ст. 1055 ЦК банком були дотримані;

- укладений кредитний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а позичальник прийняв кредит та зобов'язався повернути його у встановлені кредитним договором розмірі і строки. При цьому виконання банком зазначених умов підтверджено позичальником, так як особисто підписавши кредитний договір, він засвідчив отримання зазначеної вище інформації та погодився з умовами кредитного договору.

Просив у задоволенні позову відмовити.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

01 серпня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №R5B за яким банк зобовязався надати позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, зазначених в цьому договорі, а також Правилах споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» у сумі 25 000 грн. на строк по 01 серпня 2016 року з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10 % річних (а.с.14).

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Частина третя зазначеної статті містить перелік несправедливих умов договору, який не є вичерпним.

Позивач вважав істотну частину умов договору такими, що суперечать ст. 18 ч. 3 ЗУ «Про захист прав споживачів», посилався на кількісну різницю прав та обовязків на користь банку, але суд вважає, що збалансованість договору не може визначатися кількістю пунктів в яких відображено права та обовязки сторін договору, а суттю відображених в них прав та обовязків. Крім того, слід зауважити, що крім прав та обовязків сторін, що зазначені в кредитному договорі №R5B від 01 серпня 2013 року, пункт 2 цього договору містить застереження, що підписанням цього договору позичальник підтверджує своє приєднання до Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» з якими він ознайомився та погодився. Тобто при визначенні збалансованості умов договору слід виходити не тільки з тих умов, що закріплені в договорі і з тих умов, що містяться в Правилах споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк».

Аналізуючи права та обовязки сторін за кредитним договором №R5B від 01 серпня 2013 року, суд вважає, що він відповідає вимогам закону та не дає підстав для висновку про те, що його умови є несправедливими і внаслідок чого виник істотний дисбаланс прав та обовязків на шкоду ОСОБА_1

Позивач посилався на пункт 4.10 договору №R5B від 01 серпня 2013 року, який покладає зобовязання на позичальника і вважав його таким, що суперечить абзацу десятому частини четвертої статті 11 ЗУ «Про захист прав позивачів», але суд з цим не може погодитися, оскільки на момент укладення оспорюваного договору ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.09.2011 року абзац десятий замінено двома абзацами іншого змісту.

Позивач також зазначив, що в пакеті документів до кредитного договору №R5В від 01 серпня 2013 року долучено три додатки, які були підписані сторонами 01.08.2013 року і в яких відображено різні умови надання кредиту. Ці додатки є суперечливими і з них неможливо визначити суму кредиту, реальну процентну ставку, абсолютного подорожчання кредиту, суму комісійної винагороди та інше. Зазначене свідчить про невиконання банком переддоговірної роботи з позичальником та вимог п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Частина 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У судовому засіданні не знайшло свого підтвердження порушення банком ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту банк не повідомив споживача у письмовій формі про кредитні умови. Посилання на додатки до договору від 01.08.2013 року не можуть свідчити про зазначене порушення, оскільки з їх змісту неможливо зробити висновок, що вони є додатками саме до оспорюваного договору. Крім того, додатки були складені вже після укладення оспорюваного кредитного договору.

Позивач вважав, що інформація, яка міститься в додатках до кредитного договору є такою, що вводить його в оману, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

За ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно:

1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;

2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції;

3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг;

4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті;

5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди;

6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Стаття 230 ЦК України передбачає, що якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Зі змісту наданих позивачем кредитних умов та розрахунків орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки (а.с.17, 18, 19, 20) неможливо зробити висновок, що вони є додатками саме до спірного кредитного договору №R5B від 01 серпня 2013 року. Графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг (а.с.16) містить чітку привязку до спірного кредитного договору №R5B від 01 серпня 2013 року, але він також не може вважатися складовою частиною договору, оскільки не підписаний ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ Банк».

Крім того, виходячи з сенсу ст. 230 ЦК України, ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» обман може мати місце під час пропонування продукції, тобто до укладення договору та додатків до нього.

Суд вважає, що за таких обставин позивачем не доведено введення його в оману.

Позивач не погодився з діями відповідача по стягненню (списанню) з нього 2475 грн. за страхування життя та працездатності і вважав їх незаконними, але не надав суду жодного доказу, який підтверджує стягнення цих грошових коштів, або добровільну їх оплату на користь ПАТ «ВТБ Банк».

Позивач посилався на графік повернення кредиту і вважав, що він підтверджує списання грошових коштів у сумі 2475 грн. у день надання кредиту, але наданий суду графік (а.с.16) не узгоджений і не підписаний сторонами кредитного договору, тому не може підтверджувати зазначені обставини. Інші умови надання кредиту та розрахунки орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки жодним чином не привязані до спірного договору і не свідчать, що вони є його складовою (а.с.17-20).

Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні підстави для визнання протиправними дій відповідача по стягненню з ОСОБА_1 2475 00 грн. за страхування життя та працездатності, а також стягнення цих грошових коштів на користь позивача.

Пункт 4.2 кредитного договору №R5В від 1 серпня 2013 року передбачає, що позичальник зобовязаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1.69 % від початкової суми кредиту.

Пункт 6.6. кредитного договору №R5В від 1 серпня 2013 року передбачає, що позичальник надає дозвіл на розкриття інформації, що становить банківську таємницю за цим договором, у повному обсязі та у формі, яка визначається банком. У тому числі позичальник надає згоду на розкриття інформації, що містить банківську таємницю, у випадках:

- відступлення банком прав вимоги за цим договором третій особі (новому кредитору);

- звернення банком до правоохоронних органів, судових органів, органів нотаріату та/або третіх осіб за захистом своїх прав та інтересів;

- надання третіми особами послуг банку на підставі договорів доручення, договорів про надання юридичних послуг тощо;

- надання страховій компанії та її представникам інформації в обсязі, необхідному для підготовки проектів договорів страхування.

Суд вважає, що підстави для визнання недійсним п. п. 4.2, 6.6 кредитного договору №R5В від 1 серпня 2013 року відсутні, оскільки вони не суперечать діючому законодавству, а сторони під час укладення договору діяли відповідно до ст. ст. 3, 6, 627 ЦК України і були вільними при визначенні умов договору, що стосується оплати комісії та надання згоди позичальником на розкриття банківської таємниці.

Позивачем також не доведено, що правочин був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Таким чином, за встановлених в судовому засіданні обставин відсутні підстави для визнання кредитного договору №R5B від 01 серпня 2013 р. недійсним в цілому та застосування наслідків його недійсності.

Позивач також просив визнати додаток №2 до кредитного договору №R5B від 01 серпня 2013 року недійсним, але виходячи з принципу диспозитивності, що закріплений у ст. 11 ЦПК України він зобовязаний надати, а суд зобовязаний дослідити оскаржуваний додаток №2, який є предметом спору. У порушення ст. 60 ЦПК України ОСОБА_1 не надав суду оскаржуваний додаток, клопотання про його витребування в порядку ст. 133 або ст. 137 ЦПК України не заявив.

Крім того, статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Правовідносини з приводу надання кредиту врегульовано ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів». Дії відповідача по складанню додатку до кредитного договору №R5B від 01 серпня 2013 року в якому відображено розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, умови надання кредиту відповідають вимогам зазначених нормативних актів і в разі виникнення спору, та під час його вирішення оскаржуваний додаток може бути надано як доказ, який повинен оцінюватися судом відповідно до вимог статті 212 ЦПК України, а не шляхом його оскарження, оскільки таке не передбачено чинним законодавством або договором як спосіб захисту судом цивільних прав та інтересів особи.

Не підлягають задоволенню і вимоги про зобовязання відповідача прийняти у ОСОБА_1 суму залишкової заборгованості рівними платежами на протязі 24 місяців, оскільки заборгованість за договором кредиту №R5B від 01 серпня 2013 року повинна відшкодовуватися відповідно до його умов. Інший порядок виконання зобовязань за спірним договором можливий тільки у випадку укладення такої угоди між ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ Банк».

Керуючись ст. ст. 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 3, 6, 15, 16, 203, 215, 228, 230, 627 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про банки та банківську діяльність», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя