АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №757/3841/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/11694/2015 /2014
Головуючий у суді першої інстанції: Середа К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Побірченко Т.І.
25 грудня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва

у складі: головуючої судді Побірченко Т.І.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А. при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому просила визнати недійсним договір позики від 31.05.2011 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Посилається на те, що відповідачі всупереч вимогам закону, без її згоди, в порушення вимог ст.60,65 СК України уклали договір позики, чим порушили її права та інтереси.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що суд залишив поза увагою те, що договір позики, який уклали відповідачі 31 травня 2011 року, виходить за межі дрібного побутового, оскільки сума коштів за договором складає 105 000 грн., що є фактично розпорядженням спільним сімейним бюджетом. Крім того, згідно ст.369 ЦК України, мала бути згода позивача на укладення спірного договору, проте відповідачі ані усної, ані письмової згоди не запитували.

В судове засідання сторони не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, що підтверджується відповідними розписками, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 направила на адресу суду клопотання про розгляд справи без їхньої участі.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За умовами ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімумудоходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 29 червня 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено шлюб (а.с.10).

Як вбачається з матеріалів справи, 31 травня 2011 року ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_5 105 000 грн., які зобов'язався повернути до 01.03.2012 року. На підтвердження вказаного зобов'язання між вказаними сторонами було укладено договір позики від 31.05.2011 року (а.с.7-8). Крім того, факт отримання коштів підтверджується розпискою (а.с.9).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2013 року, яке набрало законної сили 22 травня 2013 року (а.с.42-43,44) стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 борг у розмірі 243 200 грн. за вказаним договором позики.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 стосовно недійсності договору позики з посиланням на ст.65 СК України та те, що її чоловік ОСОБА_6 отримав у позику кошти без її згоди, чим відповідно були порушені її права та інтереси, колегія вважає безпідставними та необґрунтованими.

Згідно ч.ч.2,3 ст.65 СК України, при укладенні договоріводним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до судуз позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Так, зокрема, договір позики не є правочином щодо розпорядження спільним з ОСОБА_3 майном, а натомість являється правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що отримання згоди дружини на укладення договору позики не було потрібно і відповідно застосування в даному випадку положень ст. 65 СК України безпідставне.

Згідно ч.4 ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За умовами ст.73 СК України, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майноі на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судомвстановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Колегія не приймає до уваги посилання ОСОБА_3 стосовно того, що укладений договір позики порушує її законні права та інтереси, зокрема, право власності на спільне сумісне майно подружжя, оскільки рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.03.2013 року кошти за договором позики стягнуто виключно з ОСОБА_6, а не солідарно з подружжя, а також ОСОБА_3 повідомила, що про наявність боргу за договором позики їй стало відомо лише наприкінці серпня 2014 року, суд прийшов до вірного висновку, що договір позики ОСОБА_6 укладено не в інтересах сім'ї, а тому жодних обов'язків для ОСОБА_3 даний договір не породжує.

Позовні вимоги належним чином розглянуті судом першої інстанції, всім дослідженим доказам дана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на законність ухваленого рішення. Підстав для скасування рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст. ст. 307,308,313,314,317,319 ЦПК України, колегія,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

В касаційному порядку може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-

Судді-