АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Левенця Б.Б., при секретарі Прохоровій В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та виселення,

за апеляційною скаргоюОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 березня 2014 року,

встановила:

У грудні 2013 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка звернувся в суд з даним позовом.

Просив виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із кімнат № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 гуртожитку № НОМЕР_3 по АДРЕСА_1, та стягнути заборгованість за проживання в гуртожитку в розмірі 33 645 грн. 15 коп.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2014 року позовні вимоги до ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Київського національного університету імені Тараса Шевченка заборгованість за проживання в гуртожитку в розмірі 33 645 грн. 15 коп.

Виселено ОСОБА_2 із кімнат № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 гуртожитку № НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представники Київського національного університету імені Тараса Шевченка проти апеляційної скарги заперечили.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із наявності підстав для виселення відповідача із спірних кімнат гуртожитку. При цьому, відповідач має заборгованість за проживання в гуртожитку, яка підлягає стягненню на користь позивача в розмірі 33 645 грн. 15 коп.

Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що НОМЕР_3 вересня 1995 року між КНУ ім. Т. Шевченка та Міністерством оборони України укладено договір про підготовку спеціалістів, згідно з умовами якого та додаткових угод до нього від 21 лютого 1997 року № 07-94, від 28 жовтня 1998 року № 07-94-1, останньому було передано блок-секції у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 для проживання офіцерів, офіцерів-слухачів та членів їх сімей.

22 грудня 1997 року між КНУ ім. Т. Шевченка та Міністерством оборони України укладено договір № 135 про підготовку спеціалістів.

19 серпня 2009 року до вказаного договору укладено додаткову угоду № 303/44/09, відповідно до розділу 2 якої Міністерство оборони України зобов'язувалось після введення в експлуатацію житлового будинку по вул. Бориспільській, 26 у м. Києві до кінця 2011 року вивільнити та передати університету зайнятіжитлові кімнати в студентському гуртожитку № НОМЕР_3.

На підставі зазначених договорів та додаткових угод до них відповідач вселився у кімнати № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 гуртожитку № НОМЕР_3 по АДРЕСА_1.

Наказом ректора КНУ ім. Т. Шевченка № 184-32 від 21 березня 2006 року з 01 квітня 2006 року встановлено розмір плати за проживання в гуртожитках університету, у тому числі й для курсантів та слухачів військового інституту, які проживають у гуртожитку № НОМЕР_3.

Наказом ректора КНУ ім. Т.Шевченка від НОМЕР_3 травня 2011 року з 01 червня 2011 року встановлено щомісячну вартість одного ліжко-місця за проживання в гуртожитку університету, у тому числі й для осіб, які не є студентами, аспірантами, докторантами, з урахуванням усіх витрат на надання платної послуги з проживання в розмірі 402 грн. 00 коп.

Обґрунтовуючи підстави позову, КНУ ім. Т. Шевченка посилався на те, що оскільки строк дії додаткової угоди від 19 серпня 2009 року закінчився у грудні 2011 року, то починаючи з 01 січня 2012 року у відповідача відсутні підстави для проживання у гуртожитку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки строк дії додаткової угоди від 19 серпня 2009 року закінчився, то користування відповідачем спірним жилим приміщенням після закінчення дії договору є незаконним.

Як вбачається з матеріалів справи, додатковою угодою до договору про підготовку спеціалістів від 22 грудня 1997 року визначено термін дії договору: з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2011 року.

Разом з тим, після закінчення строку дії договорів відповідач продовжує проживати в гуртожитку, користуватися житлово-комунальними послугами.

Згідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Умовами додаткової угоди до договору про підготовку спеціалістів передбачено, що розмір оплати за проживання в гуртожитку, згідно з калькуляцією, визначається на підставі наказу ректора.

Отже, якщо строк дії договору закінчився, а відповідач продовжує користуватися майном і отримувати послуги, на ньому лежить обов'язок сплачувати вартість проживання в розмірах, що були визначені договорами, строк яких закінчився.

Згідно з п. 3.2. додаткової угоди від 19 серпня 2009 року у разі зміни цін і тарифів на житлово-комунальні послуги та енергоносії університет може змінювати розмір оплат за проживання у гуртожитку з обов'язковим попередженням про це мешканців не менш ніж за місяць на підставі наказу ректора.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач відмовився ознайомитися з наказом від НОМЕР_3 травня 2011 року «Про оплату за користування гуртожитками університету», на підставі якого встановлено вартість проживання за одне ліжко-місце у сумі 402 грн. (а. с. 74-75).

З урахуванням встановлених фактичних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розмір оплати за проживання в гуртожитку встановлено з дотриманням порядку, визначеного в договорах. Відповідач продовжує проживати в гуртожитку, користується житлово-комунальними послугами, тому з нього на користь університету підлягає стягненню заборгованість за проживання в гуртожитку в розмірі 33 645 грн. 15 коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач раніше працював в університеті, відтак не може бути виселений без надання іншого житла, колегія суддів оцінює критично, оскільки його вселення у спірні кімнати гуртожитку проведено на підставі цивільно-правової угоди, а не за нормами ЖК України на підставі ордеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 04 березня 2014 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: Б.Б. Левенець

Н.В.Поліщук