Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №2-3119/11
Провадження №22ц/778/3955/15 Головуючий у 1 інстанції: Іваніна Ю.В.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Стрелець Л.Г.

суддів: Гончар М.С.

Каракуші К.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2011 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 27 серпня 2008 року згідно з кредитним договором ОСОБА_2 надано кредитні кошти в розмірі 33511 доларів 65 центів США на строк до 27 серпня 2012 року зі сплатою 15% річних за користуванням кредитом. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання між банком і відповідачем 27 серпня 2008 року укладено договір іпотеки, згідно з яким останній передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав, внаслідок чого станом на 20 квітня 2011 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 54671 доларів 08 центів США. Банк також зазначав, що звертався до ОСОБА_2 з вимогою про сплату заборгованості за кредитним договором та повідомляв про застосування положень ст.. 40 Закону України «Про іпотеку», однак останній заходів для погашення заборгованості не вжив.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити ОСОБА_2 та зняти його з реєстраційного обліку в спірній квартирі, стягнути судові витрати.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2011 року позов задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором від 27 серпня 2008 року квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 59,90 кв. м, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 27 серпня 2008 року, шляхом продажу банком указаної квартири на підставі договору іпотеки від 27 серпня 2008 року з правом отримання витягу з державного реєстру прав власності та наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 та знято його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2013 року виправлена описка у резолютивній частині рішення в частині адреси предмета іпотеки, виправлено замість АДРЕСА_1 на вірну АДРЕСА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25 грудня 2014 року заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2011 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року ухвала апеляційного суду Запорізької області від 25 грудня 2014 року скасована та справа передана на новий апеляційний розгляд

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду, суд касаційної інстанції вказав, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем письмової вимоги про добровільне звільнення квартири, висновок про вартість предмету іпотеки, в рішенні суду першої інстанції взагалі відсутні загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Згідно з ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що в разі невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, тому суд стягнув заборгованість за кредитним договором з ОСОБА_2, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та одночасно вирішив питання про виселення та зняття з реєстрації відповідача з квартири, яка є предметом іпотеки.

Проте повністю погодитись із такими висновками суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

За положеннями ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Положеннями ст.ст.610, 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають передбачені законом наслідки.

За правилами ст.ст.546, 575 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Одним з видів застави є іпотека - застава нерухомого майна.

Згідно ст.12 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до положень ст.ст.33, 35 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Пунктами 37, 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду(на відміну від інших способів звернення стягнення(частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації(при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Судом установлено, що 27 серпня 2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» уклало з ОСОБА_2 кредитний договір №ZPJOGA у розмірі 33 511, 65 доларів США на строк до 27 серпня 2012 року зі сплатою 15 % річних за користування кредитом. 27 серпня 2008 року між сторонами також було укладено договір іпотеки, згідно з яким відповідач передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_3. Взяті на себе зобовязання ОСОБА_2 не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 54671, 08 доларів США, що є еквівалентом 435181 грн 77 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до п.8.1 кредитного договору укладеного між сторонами Банк зобов'язався надати ОСОБА_2 кредитні кошти з 27.08.2008 року по 27.08.2012 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 33511,65 доларів США на наступні цілі: у розмірі 31422,33 доларів США на споживчі цілі, з них 30 000 доларів США шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 900 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 365 доларів США - для сплати страхового платежу страхування майна на перший рік дії кредиту, 157,33 доларів США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 2089,32 доларів США на сплату страхових платежів. ОСОБА_2 доручив Банку, без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 900 доларів США, на оплату страхових платежів у розмірі 522,33 доларів США на поточний рахунок страхової компаній «Інгосстрах» (зв.а.с.13). ОСОБА_2 зобов'язався щомісячно в період з 27 по 30 число кожного місяця сплачувати кредит у розмірі 945,26 доларів США, що включає заборгованість по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії згідно відповідного графіку (зв. а.с.14).

Заперечення представника відповідача в судовому засіданні апеляційного суду з приводу неправильності розрахунку позивача розміру вказаного щомісячного платежу є не переконливими, оскільки як вбачається із контррозрахунку відповідача до розміру щомісячного платежу не включена винагорода визначена п.8.1 Кредитного договору за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту і винагорода за проведення додаткового моніторингу за п.7.2 кредитного договору. До того ж до загальної суми заборгованості відповідачем помилково не включені страхові платежі, які є кредитними коштами і умовами договору позичальник доручив Банку безпосередньо їх перерахувати на поточний рахунок страхової компанії (п.п.8.2, 2.1.3 кредитного договору).

Згідно заяви ОСОБА_2 на видачу готівки від 27 серпня 2008 року Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав грошові кошти ОСОБА_2 у розмірі 30 000 доларів США, що еквівалентно 145371грн. На цій заяві мається підпис ОСОБА_2 про отримання кредитних коштів у зазначеному розмірі.

Як вбачається із розрахунку наданого банком до позову заборгованість за тілом кредиту на дату укладення кредитного договору 27.08.2008 року складав 31422,33 доларів США, з яких 30 000 доларів США, що видані через касу Банку, що підтверджується вищенаведеною заявою на видачу готівки, 900 доларів США винагорода за надання фінансового інструмента (п.8.1 Кредитного договору) та страховий платіж 522,33 доларів США. (а.с.4).

ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка згідно розрахунку заборгованості станом на 20.04.2011 року становить 54671,07 доларів США, що еквівалентно 435728,50грн, з яких 29235,78 доларів США, що еквівалентно 232874,68грн - заборгованість по тілу кредиту; 7163,98 доларів США, що еквівалентно 57063,97 грн - заборгованість по сплаті процентів; 1840,88 доларів США, що еквівалентно 14663,33 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 109899,74 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 250,50 грн. - штраф (фіксована частина); 20737 грн - штраф (процентна складова)(а.с.4-6, 136-137).

Як вбачається із детального щомісячного розрахунку заборгованості наданого позивачем, ОСОБА_2 сплачував кредит з порушенням графіку погашення, останній платіж на погашення заборгованості був здійснено позичальником 27.02.2009 року у розмірі доларів 1014,89США, з яких 534,18 пішло на погашення тіла кредиту, 378 доларів США на погашення процентів та 102,71 доларів США на погашення комісії (зв. а.с.4).

Наданий позивачем розрахунок заборгованості про наявну заборгованість не спростований відповідачем, заперечення щодо неправильного розрахунку є недоведеними, оскільки суду не надано контррозрахунку, з якого б вбачались невраховані Банком виплати здійснені ОСОБА_2 на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ "Приват Банк" в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції на підставі ст.ст. 526, 527, 530, 590, 1050, 1054 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, то у позивача є право вимагати повернення кредиту та інших передбачених договором платежів шляхом продажу предмета іпотеки.

Однак, звертаючи стягнення на предмет іпотеки суд першої інстанції не застосував вимоги ст. 39 Закону України "Про іпотеку", а саме не визначив всі складові розміру загальної заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, не вказав початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, що і було зазначено судом касаційної інстанції.

Встановлено, що до складу загальної заборгованості 54671,07 доларів США, що еквівалентно 435728,50грн, входить заборгованість по тілу кредиту- 29235,78 доларів США, що еквівалентно 232874,68грн; заборгованість по сплаті процентів - 7163,98 доларів США, що еквівалентно 57063,97 грн; заборгованість по комісії за користування кредитом -1840,88 доларів США, що еквівалентно 14663,33 грн, пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 109899,74 грн, штраф (фіксована частина) - штраф (процентна складова) - 20737 грн (а.с.4-6, 136-137).

Обговорюючи питання визначення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, колегія суддів виходить з того, що сторони у п.33.4 Договору іпотеки визначили його вартість, яка складає 421575,90 грн і тому саме вказана ціна має бути визначена як початкова. Колегія суддів критично ставиться до висновку про вартість іпотечного майна від 18.08.2015 року, яким визначена вартість іпотеки у розмірі 305789,40грн, оскільки ця ціна є меншою від обумовленої сторонами у договорі.

Таким чином, резолютивна частина рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає зміні із зазначенням всіх вищевикладених складових розміру загальної заборгованості та визначенні ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданою як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше майно нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці, загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_4 є іпотечним майном. Позичальник є громадянином України. Іпотечний договір укладено в забезпечення виконання зобов'язань за споживчим кредитом. Позивач є кредитною установою. Кредит отримано в іноземній валюті. Спірна квартира є місцем постійного проживання позичальника. Доказів, що у власності позичальника є інше нерухоме житлове майно, матеріали справи не містять. Загальна площа спірної квартири не перевищує 140 кв. м.

Таким чином, виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає відстроченню до закінчення дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03 червня 2014 року.

Щодо рішення суду в частині задоволених позовних вимог банка про виселення ОСОБА_2, який зареєстрований та проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 слід зазначити наступне.

Квартира АДРЕСА_6, що була передана в іпотеку, належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.07.2001 року (а.с.144), отже придбана не за рахунок кредитних коштів.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, відсутні передбачені законом підстави для виселення і зняття з реєстрації ОСОБА_2 із зазначеної квартири без надання йому іншого житла.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15).

Тому доводи скарги в частині скасування рішення суду про виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_2 з квартири, на яку звернуто стягнення є прийнятними і такими що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом виключної підсудності не спростовують по суті висновків суду.

Відповідно до ч.3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, само по собі порушення судом правила виключної підсудності не може слугувати підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позову.

Безпідставними є посилання апелянта у скарзі на те, що суд безпідставно врахував у загальну суму заборгованості штрафи, оскільки нарахування вказаних штрафів передбачені п.5.3 кредитного договору.

Пояснення представника апелянта в судовому засіданні апеляційного суду про не застосування судом строків позовної давності не може бути прийнято до уваги з наступних підстав.

У відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскаржуване заочне рішення ухвалено за відсутності відповідача, проте у своїй заяві про перегляд цього рішення ОСОБА_2 не зазначав про застосування строків позовної давності (а.с.57-58), не містить таких посилань і апеляційна скарга (а.с.66-67). Тому у колегії суддів відсутні підстави для застосування строків позовної давності до вимог позивача.

Твердження представника апелянта в судовому засіданні про нікчемність договору іпотеки через порушення прав неповнолітніх дітей ОСОБА_2 є неприйнятним, оскільки відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Суду не надано будь-яких даних про те, що ОСОБА_2 оспорював договір іпотеки, тобто позивався про визнання цього правочину недійсним з цих підстав. Посилання на нікчемність цього договору не ґрунтується на приписах ч.2 ст.215 ЦК України, тому є помилковим.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткову прийнятність доводів апеляційної скарги та необхідність зміни оскаржуваного рішення суду в частині задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначивши загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації та скасування рішення в частині задоволення вимог про виселення та зняття з реєстрації відповідача та ухвалення нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні цих вимог.

Рішення суду в частині стягнення судових витрат відповідають вимогам ст.88 ЦПК України, тому в цій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2011 року по цій справі в частині задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки змінити, виклавши резолютивну частину наступним чином.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ZPJOGA від 27 серпня 2008 року у загальній сумі 54671,07 доларів США (п'ятдесят чотири тисячі шістсот сімдесят один) , що еквівалентно 435728,50грн (чотириста тридцять п'ять тисяч сімсот двадцять вісім), з яких 29235,78 доларів США, що еквівалентно 232874,68грн - заборгованість по тілу кредиту; 7163,98 доларів США, що еквівалентно 57063,97 грн - заборгованість по сплаті процентів; 1840,88 доларів США, що еквівалентно 14663,33 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 109899,74 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 250,50 грн. - штраф (фіксована частина); 20737 грн - штраф (процентна складова), звернути стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором від 27 серпня 2008 року на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 59,90 кв. м, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.07.2001 року за №4-805, реєстраційний номер 24396596, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 27 серпня 2008 року) Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням ПАТ КБ "Приватбанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, з початковою вартістю реалізації предмета іпотеки, що визначено сторонами в п.33.4 договору іпотеки від 27 серпня 2008 року у розмірі 421575,90грн (чотириста двадцять одна тисяча п'ятсот сім десять п'ять).

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03 червня 2014 року № 1304-VІІє

Рішення суду в частині виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 та зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким у задоволенні цих вимог відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте воно може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: