У х в а л а

іменем україни

21 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган Марія Анатоліївна, приватне підприємство «Спеціалізоване підприємство Юстиція», Дніпровський відділ державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, служба у справах дітей Дніпровського районного виконавчого комітету у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс», про визнання іпотечного договору недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, і остаточно просив визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 4 липня 2008 року, визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 15 грудня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про звернення стягнення на нерухоме майно.

Посилався на те, що 4 липня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» укладені кредитні договори, відповідно до умов яких його батько отримав кредитні кошти в сумі 20 000 доларів США та в сумі 1 195 грн. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами того ж дня між ОСОБА_2 та банком укладений договір іпотеки, за умовами якого його мати передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. Позивач вважає, що договір підлягає визнанню недійсним, оскільки на час його укладення він як малолітня дитина проживав у вказаній квартирі зі своїми батьками і продовжує проживати на цей час. Крім того, ОСОБА_2 не мала права укладати договір іпотеки без дозволу органу опіки та піклування, що є порушенням вимог ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 6 ст. 203 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши, що на час укладення договору іпотеки малолітній ОСОБА_1 не проживав і не був зареєстрований у АДРЕСА_1, дійшов обґрунтовано висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 лютого 2015 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС.О.Карпенко
Судді: В.П.Гончар Д.О.Остапчук