Справа № 159/4216/15-ц
Провадження № 2/159/1173/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року м. Ковель Волинської області

Ковельський міськрайсуд Волинської обл.

в складі: головуючого - судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судового засідання Щесюк Н.И.,

з участю: представника позивача адвоката ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3П адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 простягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи тим, що між ним та відповідачами було укладено договір позики, за яким останні позичили у нього гроші в сумі 1 700 доларів США на відповідний період часу з умовою повернення на його першу вимогу. Отримання коштів відповідач ОСОБА_2 підтвердив власноручною письмовою розпискою. На час укладення договору позики відповідачі перебували у шлюбі. За рішенням Ковельського міськрайсуду від 14.06.13 р. шлюб відповідачів був розірваний. Судом за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 вирішувалось питання про визнання права власності на ? частину майна кв. № 24 у буд. № 70 «б» по вул. Ватутіна у м. Ковелі Волинської області, придбаної останніми за кредитним договором № 196 від 14.12.06 р., і рішенням суду від 11.06.14 р. такий позов було задоволено. Однак, відповідачі спірних коштів йому не повернули і на його прохання посилаються на відсутність коштів. Ним було позичено спірні кошти відповідачам для здійснення першого внеску за вищевказаним кредитним договором на придбання згаданої квартири, що, у гривневому еквіваленті на даний час складає 39 406 грн.; 13.03.12 р. 2 100 грн. + 21 грн. сплата комісії, повернення молодіжної позики; 27.06.12 р. 2 100 грн. + 21 грн. сплата комісії, повернення молодіжної позики; 01.10.12 р. 2 100 грн. + 21 грн. сплата комісії, повернення молодіжної позики; 26.12.12 р. 2 100 грн. + 21 грн. сплата комісії, повернення молодіжної позики, а всього 8 400 грн. + сплата комісії 84 грн., + 39 406 грн. = 47 890 грн.. При укладені кредитного договору відповідач ОСОБА_3 надала письмову згоду на його укладення, так як кредит брався в інтересах та на потребу сім»ї. На час звернення з розглядуваним позовом до суду, сума боргу йому не повернута. Просить позов задовольнити та стягнути з відповідачів на його користь 47 890 грн., та судові витрати у справі.

В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, обґрунтувавши його вищенаведеними доводами, суду додатково пояснив, що договір позики між ним та відповідачами було укладено один. Однак, якою є дата укладення такого договору, він пояснити не може. Спірні суми він надавав подружжю в борг. Кошти він не передавав безпосередньо відповідачам, а перераховував за квитанціями як проплати за кредитним договором. У 2006 р. він перераховував грошові кошти як на ім»я відповідача ОСОБА_2, так і на ім»я ОСОБА_3. Щодо суми 1 700 доларів США, то він грошові перекази, перебуваючи за кордоном робив декілька разів як на ім»я відповідача ОСОБА_2, так і на ім»я відповідача ОСОБА_3. У останніх були на зберіганні його гроші та пояснити, з якого саме грошового переводу відповідачі попросили в борг і взяли у нього в борг кошти, він пояснити не може. Загальну суму 8 484 грн. по чотирьох квитанціях за 2012 р. він особисто сплачував у банківській установі. Реквізити для сплати сум по 2 100 грн. - надала йому відповідач ОСОБА_3. Йому були відомі терміни здійснення відповідачами проплат за кредитним договором, так як між ним та відповідачами попередньо була домовленість, що при неповерненні ними йому сум боргу, вони віддадуть йому квартиру. За квитанціями на суми по 2 100 грн. (чотири платежі) він гроші ні відповідачеві ОСОБА_2, ні відповідачеві ОСОБА_3 особисто та безпосередньо не передавав, а особисто сплачував вказані вище суми у банк, зазначаючи себе платником, зазначаючи призначення платежу, та за кого саме як за сторону кредитного договору, він сплачує кошти, що відображено у квитанціях. Згоди відповідача ОСОБА_3 на оформлення позики він не запитував. Про надання коштів у позику відповідач ОСОБА_3 знала, так як попередньо про це між ними була домовленість, та остання, коли він перебував за кордоном, просила його позичити гроші. Між ним та відповідачами була домовленість, що при неповерненні коштів вони у подальшому оформлять придбану у кредит квартиру, на нього. Будь - яких розписок про отримання коштів у борг у нього відповідач ОСОБА_3, не писала і не надавала. Розписка за 2006 р. була написана і передана йому відповідачем ОСОБА_2 при першій їх зустрічі. Чи була присутньою при написанні такої розписки відповідачем ОСОБА_2 відповідач ОСОБА_3, йому не відомо. Тексти розписок формувались за ініціативою відповідача ОСОБА_2. Він разом з відповідачем ОСОБА_2 їздив у банк, де і сплачувались кошти. Відповідач ОСОБА_3 з ним у банк жодного разу не прибувала. Він також, крім цього, неодноразово платив у банк подібні платежі, однак, зазначаючи у квитанціях прізвище ОСОБА_2 як платника, тому цих квитанцій у нього немає. Про позику відповідачеві ОСОБА_2 відповідача ОСОБА_3 він не повідомляв і відповідної боргової розписки від неї не вимагав. Він до відповідачів з першою вимогою про повернення боргу в сумі 1 700 доларів США звернувся ще до розірвання між відповідачами шлюбу - у січні лютому 2012 р., однак, надалі уточнив, що це було у червні 2013 р.. Відповідачі на його вимогу повідомили, що достатніх коштів для повернення боргу вони не мають, пообіцяли переоформити квартиру на нього. 13.03.12 р. було укладено (наступний) договір позики таким чином, що він провів оплату за квитанцією за попередньою домовленістю з відповідачами. У подальшому відповідач ОСОБА_2 написав відповідну розписку з власної ініціативи. За цим договором перша його вимога була 13.06.12 р.. Договори позики від 26.06.12 р., 01.10.12 р., 26.12.12 р. укладались таким же чином. Перша вимога за ними була у першій половині червня 2013 р., але чи обом відповідачам така вимога була ним пред»явлена чи ні, він пояснити не може. Однак, зазначає, що відповідач ОСОБА_3 проти такої вимоги не заперечувала. Від нього відповідач ОСОБА_2 кошти не отримував, так як він ці кошти переказав на рахунок банківської установи. Просить позов задовольнити, стягнути суму боргу та судові витрати у справі.

В судовому засіданні представник позивача адвокат - позов також підтримала повністю, обґрунтувавши його вищенаведеними доводами, суду додатково пояснила, що позивач позичив кошти відповідачам на проплату кредиту за квартиру. Про це є відповідні письмові розписки відповідача ОСОБА_2. У квитанціях про проплату кредиту було вказано прізвище позивача. Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ще йдуть судові спори про поділ майна подружжя і останнє відмовляється від повернення боргу. Договір позики між сторонами було укладено єдиний раз усно у формі кредитної лінії - по мірі виникнення потреби. Коли позивач дав кошти на перший внесок, договір закінчився виконанням. Таких договорів позики всього було укладено п»ять - у кілька прийомів: на оплату першого та подальшого внесків. Перший договір позики було укладено 14.12.06 р., другий 13.03.12 р., третій 17.06.12 р., четвертий 01.10.12 р., п»ятий 26.12.12 р.. Всього було позичено за кілька прийомів спірну суму. 1 700 долларів США було надано до першої вимоги. Перша вимога мала місце після розірвання шлюбу відповідачами у червні 2013 р.. Просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов визнав у частково, а саме: лише у половині спірної суми, суду пояснив, що, дійсно, він позичив у позивача спірні суми в інтересах сім»ї на сплату першого внеску та погашення кредиту. Договорів позики всього було п»ять. Відповідачеві ОСОБА_3 як його подружжю було відомо про це. Остання у подальшому відмовилася повертати позивачеві борг. Позивач, дійсно, надсилав із за кордону кошти, що призначались для батьків позивача, для зберігання. Кошти для першого внеску він взяв із цих коштів. Він на даний час борг позивачеві також не повернув через складне матеріальне становище. Договір кредиту було оформлено ним. Перша вимога позивача до нього та відповідача ОСОБА_3 про повернення суми 1 700 доларів мала місце у 2008 р., згодом була повторна вимога. Зазначені вище платежі у 2012 р. було проведено позивачем у його присутності у приміщенні банку. Особисто йому позивач кошти не передавав, сплачуючи кошти особисто. При цьому відповідач ОСОБА_3 присутньою не була, хоча проти позичання грошей у позивача не заперечувала та це було їх як подружжя спільне рішення.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позову не визнала, суду пояснила, що договорів позики, розписок вона не бачила, коштів позивач їй особисто не надавав і вона його про позику не просила. Жодних договорів позики позивач нею не укладав. Про такі розписки відповідач ОСОБА_2 її не повідомляв. Набагато пізніше вона просила у позивача позику, однак, отримала відмову. Позивач та вона з відповідачем ОСОБА_2 про позику мови не вели. Не заперечує, що кошти за вищевказаними квитанціями надійшли кредиторові за кредитним договором. Перший внесок за квартиру було сплачено із спільного бюджету подружжя ОСОБА_2, вона також неодноразово сплачувала по кредитному договору, зазначаючи платником відповідача ОСОБА_2. Платежі за вищезазначеними квитанціями вона особисто не здійснювала і дублюючих платежів не проводила. Перший платіж було проведено у м. Луцьку нею разом з відповідачем ОСОБА_2, у приміщенні банку у день укладення договору. Походження цих грошей їй відомо не було, однак, вона вважає, що платіж було здійснено із спільного на той час сімейного бюджету. Банк кредитор не повідомляв про існування заборгованості за кредитним договором. Повернення позики за кредитними договорами було їх як подружжя спільним зобов»язанням. Позивач до неї особисто вимоги про повернення боргу не пред»являв, але у травні 2014 р. позивач її як колишнє подружжя ОСОБА_2 запитував про повернення боргу, однак, мова йшла не за суму 1 700 доларів США. Квартиру, придбану у кредит, вона віддавати позивачеві наміру не мала. Просить у задоволенні позову відмовити

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат позову також не визнала, суду додатково пояснила, що вимоги до відповідача ОСОБА_3 є безпідставними. Відповідач ОСОБА_3 будь - яких дій по отриманню у позивача коштів у борг, не вчиняла, таких угод не укладала. За розписками про отримання коштів відповідач ОСОБА_2 набув зобов»язань перед позивачем. Крім того, зазначає, що такий правочин як отримання в борг суми 1 700 доларів США, мав би бути укладений письмово з огляду на розмір позики. Відповідач ОСОБА_2 не мав права розпорядження правами своєї дружини на укладення угод. Відповідач ОСОБА_3 не мала наміру виконувати зобов»язання за розписками ОСОБА_2. Крім того, платіж 26.12.12 р. був здійснений позивачем після того, як ОСОБА_2 подав заяву про розірвання шлюбу - 08.11.12 р.. Просить у задоволенні позову відмовити

22.12.15 р. позивач у судове засідання не з»явився, хоча належно оповіщений. Про причини неявки суду не повідомив. Попередньо подав до суду заяву з проханням справу розглядати у його відсутності.

На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності позивача.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідачів та представника відповідача ОСОБА_3 - дослідивши докази, зібрані у справі, оглянувши матеріали цивільної справи Ковельського міськрайонного суду Волинської області № 159/3 734/15 ц провадження № 2/159/1 032/15 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за виконаним борговим зобов»язанням, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні та не підлягають до задоволення.

Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Як слідує із змісту ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб.

Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно ст. 1 046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики).

Як зазначено у ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь - який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 1 049 ЦК України позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлене договором.

Як зазначено у ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору й вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту й інших вимог, які звичайно ставляться.

Як зазначено у ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно положень ст. 528 ЦК України, виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов'язанні і застосовуються положення ст. ст. 512 - 519 цього Кодексу.

Як вбачається з копії кредитного договору від 14.12.06 р., такий було укладено між Волинським регіональним управлінням Державної спецфінустанови «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву» та ОСОБА_2 з приводу надання довготермінового кредиту як молодій сім»ї для будівництва житла, за письмовою згодою відповідача ОСОБА_3 як другого з подружжя.

Оригіналами розписок відповідача ОСОБА_2 від 14.12.06 р., 13.03.12 р., 27.06.12 р., 01.10.12 р., 26.12.12 р., стверджується, що він такими розписками підтверджував, що отримав від позивача в борг, з формулюваннями, відповідно:

- 1 700 доларів США для оплати першого внеску пільгового довготермінового кредиту, наданого для молодої сім»ї і зобов»язується повернути за першою вимогою;

- 2 121 грн. для погашення щоквартального молодіжного кредиту за квартиру у м. Ковелі, по вул. Ватутіна, 70 «Б»/24, і зобов»язується як гарантію вказати позикодавця ОСОБА_5 позивача у справі у квитанції про оплату, повернути борг за першою вимогою;

- 2 121 грн. для погашення квартального молодіжного кредиту за квартиру у м. Ковелі, по вул. Ватутіна, 70 «Б»/24, і зобов»язується як гарантію вказати позикодавця ОСОБА_5 позивача у справі у квитанції про оплату, повернути борг за першою вимогою;

- 2 121 грн. для погашення квартального молодіжного кредиту за квартиру у м. Ковелі, по вул. Ватутіна, 70 «Б»/24, і зобов»язується як гарантію вказати позикодавця ОСОБА_5 позивача у справі у квитанції про сплату, повернути борг за першою вимогою;

- 2 121 грн. для погашення квартального молодіжного кредиту за квартиру у м. Ковелі, по вул. Ватутіна, 70 «Б»/24, і зобов»язується як гарантію вказати позикодавця ОСОБА_5 позивача у справі у квитанції про сплату, повернути борг за першою вимогою.

Та обставина, що саме 13.03.12 р., 27.06.12 р., 01.10.12 р., 26.12.12 р. було здійснено у банківській установі проплату сум по 2 121 грн. кожного разу - для отримувача: Волинське регіональне управління ДФ МЖБ позивачем із зазначенням призначення платежу, прийнятого від ОСОБА_5 як - повернення молодіжної позики за певний квартал 2012 р. за ОСОБА_2, стверджується копіями квитанцій від, відповідно, 13.03.12 р., 27.06.12 р., 01.10.12 р., 26.12.12 р..

Та обставина, що і перший внесок за квартиру відповідно до кредитного договору, було внесено у 2006 р., особами, які беруть участь у справі та, відповідачами, зокрема, не оспорюється.

Крім того, як пояснив суду позивач, платіж у 2006 р. був зроблений відповідачем ОСОБА_2, а послідуючі платежі у 2012 р було зроблено ним особисто у присутності ОСОБА_2. Спірних коштів він особисто у позику відповідачам не передавав.

Таким чином, спірні кошти було безпосередньо фактично перераховано на рахунок кредитора за кредитним договором від 14.12.06 р., укладеним між Волинським регіональним управлінням Державної спецфінустанови «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_2 відома та дозволу ОСОБА_3 як другого з подружжя.

Та обставина, що саме кредитний договір, стороною якого був відповідач у розглядуваній справі ОСОБА_2, було укладено з відома відповідача ОСОБА_3 та в інтересах сім»ї відповідачів у розглядуваній справі, стверджується копією самого кредитного договору та особами, які беруть участь у справі, не оспорюється.

Дійсно, за рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської області від 11.06.14 р. у цивільній справі № 159/2 486/14 ц провадження № 2/159/652/14 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - Волинське регіональне управління Державної спеціалізованої фінустанови «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву», про визнання права власності на ? частину майна, що набуте у шлюбі, у подальному у зв»язку з розірванням шлюбу між подружжям ОСОБА_2 відповідачами у розглядуваній справ - за ОСОБА_3 було визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 «Б» у м. Ковелі Волинської області як придбаної у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за кредитом, оформленим між ОСОБА_2, який діяв в інтересах сім»ї, та Волинським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінустанови «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву», і на ім»я ОСОБА_2.

Оскільки, як слідує з копії свідоцтва про укладення шлюбу серії I ЕГ № 274355, виданого 19.04.96 р. відділом РАГСу Луцького міськвиконкому; копії виписки з рішення Ковельського міськрайсуду Волинської області у цивільній справі № 0306/7 135/12 провадження № 2/0306/61/2013 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, копії рішення Ковельського міськрайсуду Волинської області від 05.10.15 р. у цивільній справі № 159/3 734/15 ц провадження № 2/159/1 032/15 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за виконаним борговим зобов»язанням, що набрало законної сили 19.11.15 р., відповідачі уклали шлюб 19.04.96 р., а розірваний він був 14.06.13 р. у судовому порядку, і спільний бюджет подружжя існував до 14.06.13 р., тобто, до дня проголошення рішення про розірвання шлюбу, суд приймає до уваги, що здійснення позивачем вищезазначених проплат для погашення молодіжного кредиту за квартиру за кредитним договором, укладеним за участю відповідача ОСОБА_2 в інтересах сім»ї, мало місце під час шлюбу відповідачів у розглядуваній справі.

З огляду на це, суд критично оцінює надану копію позовної заяви за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, датовану 08.11.12 р., у якій при викладенні позовних вимог вказано, що в останні два з половиною роки ОСОБА_2 проживає окремо від ОСОБА_3, а також, копію позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, датовану 13.06.14 р., у якій при викладенні позовних вимог вказано, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 став проживати окремо від ОСОБА_3, та враховує, що, відповідно до положень ст. ст. 119, 27 ЦПК України, пояснення (як усні, так і письмові) сторін у цивільній справі до доказів не належать.

Як слідує з довідки № 01 50/242 від 10.06.14 р., виданої Ковельської міською гімназією, в період з 01.09.09 р. по, зокрема, 10.06.14 р., відповідач ОСОБА_3 працювала та мала певний доход.

Таким чином, аналізуючи пояснення осіб, які беруть участь у справі, у сукупності з наданими суду доказами, суд прийшов до висновку, що договору позики у такому його розумінні, що відповідав би змісту договору позики, визначеному чинним законодавством, між позивачем та відповідачами укладено не було ні на ату сплати першого внеску за квартиру, ні на дати сплати послідуючих сум за вищевказаними чотирма квитанціями.

Так, позивач не передавав у власність відповідачів такі суми грошових коштів як:

- 1 700 доларів США на відповідний період часу з умовою повернення на його першу вимогу, так як на момент проведення такої проплати він перебував за межами України, розписка відповідачем ОСОБА_2 була оформлена за власною його ініціативою за погодженням з позивачем. Кошти в сумі 1 700 доларів США у власність відповідачів перед їх використанням як платіж, не надходили;

- чотири суми в розмірі 2 121 грн., що сплачені за вищевказаними квитанціями від 13.03.12 р., 27.06.12 р., 01.10.12 р., 26.12.12 р., так як на момент проведення відповідних проплат особисто позивачем, розписки відповідачем ОСОБА_2 було оформлено за власною його ініціативою за погодженням з позивачем. Кошти чотирма рівними сумами по 2 121 грн. у США у власність відповідачів перед їх використанням як платіж, позивач не передавав. Ці кошти було позивачем безпосередньо фактично перераховано третій особі кредитору за вищевказаним кредитним договором, стороною якого був відповідач ОСОБА_2.

Відповідачі як подружжя, відповідно, не зобов»язувались повернути згадані вище спірну суми коштів позивачеві. Зокрема, позивач не передавав особисто в якості позики спірні кошти ні відповідачеві ОСОБА_3, ні відповідачеві ОСОБА_2.

Та обставина, що відповідачем ОСОБА_2 було у подальшому за власною ініціативою виготовлено розписки на ім»я позивача про отримання спірних коштів у позику з деталізацією умов, за яких, ніби - то мала місце позика, як то: момент вимоги, вказівка прізвища позивача у квитанціях про сплату кредиту для гарантування його права вимоги, предмету оплати, підстави здійснення оплати, стверджується поясненнями позивача, відповідачів, тобто, знайшла своє ствердження в судовому засіданні.

Так, позивач суду пояснив, що на дату першої розписки відповідача ОСОБА_2 про отримання від нього у позику суми 1 700 доларів США, він особисто перебував за кордоном, йому було відомо, що з переказаних ним відповідачам грошових сум, що находяться у них на зберіганні, відповідач ОСОБА_2 у 2006 р. сплатив перший внесок за квартиру. У подальшому він особисто у 2012 р. проводив оплату вищевказаних 4 х рівнозначних сум у банківській установі на рахунки кредитора відповідача ОСОБА_2 із зазначенням свого прізвища як особи, яка сплачує кошти за чужим, а саме: відповідача ОСОБА_2 - зобов»язанням, з огляду на те, що він мав намір при настанні певних об»єктивних обставин претендувати на придбану відповідачами у кредит квартиру.

23.10.15 р. відповідачем ОСОБА_3 та її представником адвокатом подано до суду заяв про застосування до позовних вимог позивача строку позовної давності, мотивовану тим, що про порушення свого права позивач дізнався ще у січні лютому 2012 р. при пред»явленні вимоги про повернення спірної суми коштів в розмірі 1 700 доларів США.

Дійсно, як пояснив суду позивач, він у січні лютому 2012 р. пред»явив відповідачам вимогу про повернення бору в сумі 1 700 долларів США, а тому заява про застосування строк позовної давності приймається судом до уваги як підставна, однак, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити перш за все, за його безпідставністю.

Суд вважає, що у день використання відповідачем ОСОБА_2 з відома позивача переданих останнім на зберігання коштів в сумі 1 700 доларів США для внесення першого внеску за квартиру у 2006 р., а також у дні, дати яких значаться на копіях наданих позивачем квитанцій про сплату ним за відповідача ОСОБА_2 певних грошових сум на користь кредитодавця на погашення кредиту, з врахуванням того, що всі п»ять виготовлених відповідачем ОСОБА_2 боргових розписок прийняті від ОСОБА_2 та тримаються позивачем в якості таких, мало місце, відповідно, виконання позивачем з власної ініціативи, за погодженням з відповідачем ОСОБА_2, з врахуванням сімейних стосунків (відповідач ОСОБА_2 є його рідним братом, існування наміру у подальшому за певних об»єктивних обставин претендувати на квартиру, придбану у кредит) зобов»язання відповідача ОСОБА_2 за вищезгаданим кредитним договором, укладеним відповідно до ст. 1 054 ЦК України.

Кредитор відповідача у розглядуваній справі ОСОБА_2, дійсно, прийняв виконання зобов»зання ОСОБА_2 позивачем, відповідно до положень ст. 528 ЦК України, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Таким чином, суд приходить до переконання, що договори позик між позивачем та відповідачами на спірні суми не укладались, відповідно, враховуючи обґрунтування позовних вимог, з цих підстав у задоволенні позов слід відмовити.

Відповідно, підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 - 218, 88 ЦПК України, ст. ст. 509, 510, 526, 527, 528, 530, 545, 1 046, 1 047, 1 049, 1 050, 1 054, 267, 936, 343, 528, ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у розгляді справи, але не були присутніми при його проголошенні, - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий:ОСОБА_6