АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 753/8037/14-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Колесник О.М
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Лознян О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2014 року в цивільній справі за клопотанням стягувача ОСОБА_4 до боржників ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, правонаступником якої є ОСОБА_9, про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2014 року клопотання ОСОБА_4 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду задоволено.

Надано дозвіл на примусове виконання часткового заочного та кінцевого заочного рішень Суду другої інстанції м.Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина від 04.05.2011 року та від 15.02.2012 року відповідно №11 О 188/10, а саме: стягнути солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 326 240,76 грн.

Видано виконавчий лист.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 121,80 грн. судового збору.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_3 звернувсь до суду з апеляційною скаргою, в якій просила ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2014 року скасувати та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_4 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Свою апеляційну скаргу мотивувала тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для розгляду справи. Зазначала, що боржники не є сторонами договору позики №UK2/UA05-2000 від 02 травня 2000 року, а є спадкоємцями позичальника, який був громадянином України та постійно проживав на території України, спадкове майно знаходиться на території України, а тому всі спори, що виникають з приводу прийняття спадщини, вирішення спору щодо спадкування прав на майно, погашення заборгованості перед кредитором спадкоємцями, тощо, відносяться до спадкових відносин, що регулюються законодавством України. Також, вказує на те, що суд першої інстанції при вирішенні клопотання безпідставно застосував положення Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», який не підлягає застосуванню до правовідносин, що склались.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено, ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2014 року скасовано та відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_4 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08 червня 2015 касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 березня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 ОСОБА_10 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилалась на те, що вони є безпідставними, а ухвала суду першої інстанції повністю відповідає вимогам закону.

ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, правонаступник ОСОБА_8 ОСОБА_9 в судове засідання повторно не з'явились, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, ОСОБА_9 подала до суду заяву про розгляд клопотання у її відсутності, інші причину неявки суду не повідомили, а тому, колегія судів вважає можливим слухати справу за відсутності вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника ОСОБА_4 ОСОБА_10, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що частковим заочним рішенням Суду другої інстанції м.Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина від 04.05.2011 року в судовому процесі ОСОБА_4 проти ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 по справі №11 О 188/10 ухвалено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повинні виплатити позивачу солідарно 9 578,56 євро разом з відсотками у розмірі 12% від цієї суми, починаючи з 01.09.2007 року.

Судом другої інстанції м.Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина 15.02.2012 року в судовому процесі ОСОБА_4 проти ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 по справі №11 О 188/10 ухвалено кінцеве заочне рішення, відповідно до якого, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 засуджуються сукупно разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у тому, що вони повинні виплатити позивачеві 9578,56 євро разом із відсотками у розмірі 12% від цієї суми, починаючи з 01.09.2007 року.

28 квітня 2014 року представник за довіреністю ОСОБА_4 ОСОБА_10 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з клопотанням про надання дозволу на примусове виконання часткового заочного та кінцевого заочного рішень Суду другої інстанції м.Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина про стягнення солідарно з громадян України ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 9578,56 євро разом із відсотками у розмірі 12% від цієї суми, починаючи з 01.09.2007 року, що на день звернення з клопотанням складає 7655 євро, на користь ОСОБА_4, громадянина Федеративної Республіки Німеччина.

Статтею 37 ЦПК України встановлено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» №12 від 24.10.2008 року роз'яснено, що у зазначених в ст.37 ЦПК України випадках на стадії апеляційного провадження питання про процесуальне правонаступництво вирішує суд апеляційної інстанції.

17 травня 2015 року померла ОСОБА_8, яка є стороною у даній справі. Оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво, то протокольною ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10.12.2015 року залучено до участі у справі правонаступника померлої ОСОБА_8 ОСОБА_9.

Задовольняючи клопотання ОСОБА_4 та надаючи дозвіл на примусове виконання часткового заочного та кінцевого заочного рішень Суду другої інстанції м.Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина від 04.05.2011 року та від 15.02.2012 року відповідно №11 О 188/10, про стягнення солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 326 240,76 грн. та, видаючи виконавчий лист, суд 1-ї інстанції керувався Законом України «Про міжнародний комерційний арбітраж», Конвенцією про визнання й виконання іноземних арбітражних рішень та виходив з того, що клопотання є обґрунтованим, будь-яких встановлених ст.396 ЦПК України підстав для відмови в його задоволенні немає.

Колегія суддів вважає, що висновок суду 1-ї інстанції про наявність правових підстав для надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду є обґрунтованим. Проте, прийшовши до обґрунтованого висновку про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, суд 1-ї інстанції помилково керувався положеннями Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» та Конвенції про визнання й виконання іноземних арбітражних рішень, оскільки даний Закон та Конвенція застосовуються при наданні дозволу на виконання рішень арбітражних судів, а з наданих до клопотання доказів вбачається, що стягувач просить надати дозвіл на виконання рішень Суду другої інстанції м.Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина, який не є арбітражним судом.

У зв'язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2014 року постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання ОСОБА_4, з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних справах у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Частиною 1 статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Відповідно до ст.390 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Судом встановлено, що між Україною та Федеративною Республікою Німеччина міжнародні договори про правову допомогу і правові відносини у цивільних і сімейних справах, а також договори про визнання та виконання рішень іноземних судів не укладались, а тому підлягає застосуванню принцип взаємності. Принцип взаємності - принцип міжнародного права, згідно з яким держава, що дотримується цього принципу, надає на своїй території аналогічні права і бере на себе аналогічні зобов'язання.

З листа Міністерства Закордонних Справ України №72/17-680-1762 від 08 червня 2011 року щодо практики визнання та виконання рішень іноземних судів на території Федеративної Республіки Німеччини вбачається, що за інформацією, отриманою Посольством України у ФРН, остання дотримується загальноприйнятої практики міжнародного права, а саме: в разі відсутності двосторонньої угоди з іноземною державою про взаємне визнання та виконання судових рішень, застосовується принцип взаємності. Враховуючи той факт, що ФРН уклала угоди про визнання та виконання судових рішень лише з 11 країнами (Швецією 1929 р., Італією 1936 р., Бельгією 1958р., Австрією 1959 р., Великобританією 1960 р., Грецією 1961 р., Нідерландами 1962 р., Тунісом 1966 р., Норвегією та Ізраїлем 1977 р., Іспанією 1983 р.), посольством відзначається поширеність практики визнання німецькими судами рішень іноземних судів на підставі принципу взаємності. Щодо практики визнання судами ФРН рішень, постановлених судами України, то за інформацією Посольства України у ФРН, можна констатувати сталу наявність такої практики, здебільшого щодо рішень у справах, які стосуються усиновлення дітей, а також справ з розлучення.

Статтею 369 ЦПУ України встановлено підстави для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду. Зокрема, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Законом строк пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) в інших випадках, встановлених законами України.

Дослідивши клопотання ОСОБА_4 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду та додані до нього докази, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання відповідає вимогам закону, а тому підстави для відмови у його задоволенні відсутні. Божниками не доведено перед судом належними та допустимими доказами відсутність принципу взаємності між Україною та Федеративною Республікою Німеччина, як і не надано доказів, які б давали підстави для відмови в задоволенні клопотання ОСОБА_4 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України», клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Так, в резолютивній частині кінцевого заочного рішення Суду другої інстанції м.Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина від 15.02.2012 року №11 О 188/10 зазначено: «відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_6 засуджуються сукупно разом з ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у тому, що вони повинні виплатити позивачеві 9578,56 євро, разом із відсотками у розмірі 12% від цієї суми, починаючи з 01.09.2007 року».

Проте зі змісту резолютивної частини ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2014 року вбачається, що до кінцевого заочного рішення Суду другої інстанції м.Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина від 15.02.2012 року №11 О 188/10 судом 1-ї інстанції внесені зміни, визначено конкретну суму відсотків, які підлягають стягненню з відповідачів, тоді як в рішенні суду зазначено 9578,56 євро разом з відсотками у розмірі 12% від цієї суми, починаючи з 01.09.2007 року, що до компетенції суд,у який визнає та надає дозвіл на примусове виконання рішення іноземного суду, не відноситься.

Також, безпідставно суд 1-ї інстанції прийшов до висновку про видачу виконавчого листа, оскільки відповідно до ст.398 ЦПК України, суд видає виконавчий лист на підставі рішення іноземного суду та ухвали про надання дозволу на його примусове виконання, що набрала законної сили. Так як, на момент постановлення судом 1-ї інстанції ухвали від 21 листопада 2014 року, дана ухвала законної сили не набрала, то висновки суду про видачу виконавчого листа є передчасними.

Крім того, з клопотання представника за довіреністю ОСОБА_4 ОСОБА_10 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, не вбачається, що остання просила суд видати виконавчий лист.

Відповідно до ч.8 ст.395 ЦПК України, якщо в рішенні іноземного суду суму стягнення зазначено в іноземній валюті, суд, який розглядає це клопотання, визначає суму в національній валюті за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали.

Так як, кінцевим заочним рішення Суду другої інстанції м.Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина від 15.02.2012 року №11 О 188/10, відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 засуджено сукупно разом з ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у тому, що вони повинні виплатити позивачеві 9578,56 євро, разом із відсотками у розмірі 12% від цієї суми, починаючи з 01.09.2007 року, то кошти, які слід стягнути з боржників на користь стягувача, необхідно визначити в національній валюті України за курсом Національного Банку України на день постановлення ухвали.

Враховуючи, що станом на 24.12.2015року курс євро, згідно офіційного курсу НБУ, становить 25,2699грн., то гривневий еквівалент розміру суми, яку ОСОБА_3, ОСОБА_6 сукупно разом з ОСОБА_7 і ОСОБА_8 повинні виплатити ОСОБА_4 становить 242 049,25 грн.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2014 року постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання ОСОБА_4 та надання дозволу на примусове виконання кінцевого заочного рішення Суду другої інстанції м.Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина від 15.02.2012 року відповідно №11 О 188/10, яким відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 засуджуються сукупно разом з ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у тому, що вони повинні виплатити позивачеві 9578,56 євро, що згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 24 грудня 2015 року становить: 242 049,25 грн., разом із відсотками у розмірі 12% від цієї суми, починаючи з 01.09.2007 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що боржники не є сторонами договору позики №UK2/UA05-2000 від 02 травня 2000 року, а є спадкоємцями позичальника, який був громадянином України та постійно проживав на території України, спадкове майно знаходиться на території України, а тому всі спори, що виникають з приводу прийняття спадщини, вирішення спору щодо спадкування прав на майно, погашення заборгованості перед кредитором спадкоємцями, тощо, відноситься до спадкових відносин, що регулюються законодавством України, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

За змістом розділу VІІІ ЦПК України під час розгляду питання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду законність та обґрунтованість рішення не перевіряється. Суди України мають перевірити лише наявність або відсутність процесуальних підстав для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору позики, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_14, який в подальшому помер. ОСОБА_4 не є спадкоємцем померлого ОСОБА_14, а тому правових підстав вважати, що між сторонами виник спір про спадщину немає.

З наведеного можна дійти висновку, що Суд другої інстанції м.Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина ухвалив рішення за результатами розгляду спору стосовно повернення позики, а не зі спадкових правовідносин.

Суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права при вирішенні питання про розподіл судових витрат, стягнувши понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в сумі 121,80 гривень солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, так як стаття 88 ЦПК України не передбачає солідарного стягнення судових витрат.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З платіжного доручення від 28.04.2014 року вбачається, що заявником при зверненні до суду з клопотанням було сплачено судовий збір в сумі 121,80 гривень, клопотання вирішено на користь заявника, а тому судові витрати повинні бути відшкодовані відповідачами в рівних частках.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_9, яка є правонаступником ОСОБА_8, на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору по 30,45 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 88, 369, 390, 395, 398 ЦПК України, ст.. 81,82 Закону України « Про міжнародне приватне право», колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2014 року скасувати та постановити нову ухвалу наступного змісту.

Клопотання ОСОБА_4 задовольнити частково.

Надати дозвіл на примусове виконання кінцевого заочного рішення Суду другої інстанції м.Ашаффенбурга Федеративної Республіки Німеччина від 15.02.2012 року №11 О 188/10, відповідно до якого: відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 засуджуються сукупно разом з ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у тому, що вони повинні виплатити позивачеві 9578,56 євро, що згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 24 грудня 2015 року становить: 242 049,25 грн., разом із відсотками у розмірі 12% від цієї суми, починаючи з 01.09.2007 року.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати в сумі 30,45 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати в сумі 30,45 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати в сумі 30,45 грн.

Стягнути з ОСОБА_9, яка є правонаступником ОСОБА_8, на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати в сумі 30,45 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: