Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/5502/14-ц
провадження 2/369/28/15
РІШЕННЯ

Іменем України

01.12.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання заповіту, свідоцтва про право на спадщину недійсними, -

в с т а н о в и в :

У червні 2015 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що після смерті його матері ОСОБА_5 відкрилась спадщина на житловий будинок №29 по вул. Комсомольській в м. Боярка. За життя мати склала заповіт на імя ОСОБА_2. Вказав, що в 2000 році ОСОБА_5 перенесла гостре порушення мозкового кровообігу. З 2005 року ОСОБА_5 почала вживати спиртні напої, а з 2007 року оточуючі почали помічати розлади в психіці, які з часом прогресували. Тому заповіт, який вона вчинила в 2008 року є недійсним, оскільки заповідач в момент вчинення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати.

Просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_5, посвідчений 05 грудня 2008 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №2-3691; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 16 квітня 2013 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №1-736.

У судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали. Просили задоволити позов.

У судовому засіданні відповідачка та її представник проти позову заперечували. Подали суду письмові заперечення. Просили відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_3, ОСОБА_4 не зявились. Про день та час розгляду справи повідомлялись. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ст..1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.1247 ЦК України. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

При розгляді справи судом встановлено, що 05 грудня 2008 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №2-3691. Даним заповітом ОСОБА_5 все її майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право заповідала ОСОБА_2

21 липня 2010 року померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області.

ОСОБА_5 була матірю ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-ОК №165714, виданого виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області.

З матеріалів спадкової справи до майна померлої ОСОБА_5 встановлено, що 14 вересня 2010 року із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1, 29 жовтня 2010 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулась ОСОБА_2

16 квітня 2013 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_3 видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрований в реєстрі за №1-736.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

За ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину.

П. 16 Постанови передбачено, що правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

З матеріалів справи №369/2899/13ц встановлено, що у березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання заповіту недійсним.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 серпня 2013 року по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи №32ц від 23 січня 2014 року: ОСОБА_5 в період підписання заповіту 05 грудня 2008 року, страждала на хронічне психічне захворювання у формі органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (церебральний атеросклероз. Гіпертонічна хвороба, алкогольна інтоксикація) з деменцією; ступінь виразності психічних розладів був такий, що ОСОБА_5 під час складення і підписання заповіту 05 грудня 2008 року усвідомлювала значення своїх дій та керувати ними не могла.

Заперечуючи проти висновків даної експертизи, за клопотанням відповідачки ОСОБА_2 було призначено ухвалою суду від 15 квітня 2015 року посмертну судово-психіатричну експертизу. Через відсутність оплати за експертизу та не подання додаткових матеріалів, справу повернуто без виконання. У подальшому ОСОБА_2 посилаючись на матеріальне становище, неправильність медичної документації, поданої ОСОБА_1, відмовилась від призначення експертизи.

Враховуючи надані суду пояснення сторонами, покази свідків, суд при вирішення спору бере до уваги акт посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи №32ц від 23 січня 2014 року, оскільки вона проведена за ухвалою суду, по матеріалам справи, поданими сторонами доказів, з врахуванням допитаних в судовому засіданні свідків, є комісійною експертизою, стаж членів комісії та обсяг матеріалів наданих для вивчення експертам є достатніми для обєктивного та повного дослідження психічного стану ОСОБА_5

Інших доказів на підтвердження своїх заперечень суду не надано. Посилання ОСОБА_2, що даний висновок складений не в належній формі, суд до уваги не бере, оскільки форма акту це лише спосіб викладу висновків експертів, та вони не спростовують тверджень, викладених в мотивувальній частині, та висновку експертів, зазначених в ній. Також не підтверджують психічний стан особи на момент вчинення заповіту й факт отримання померлою щомісячно пенсії. Щодо обґрунтування неналежності та невідповідності медичної документації, поданої позивачем, слід вказати, що ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів цим обставинам.

Посилання відповідача на рішення суду по справі №2-75/2012 як на підтвердження усвідомлення заповідачем значення своїх дій, суд оцінює критично. В даній справі підставою недійсності заповіту був факт підпису ОСОБА_5 особисто. При цьому судом не досліджувався психічний стан особи в момент підписання заповіту, що є предметом доказування по даній справі.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

За правилом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності у разі предявлення позову. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У січні 2011 року ОСОБА_1 подав позов до суду про визнання заповіту недійсним. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 березня 2012 року у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2012 року рішення суду залишено без змін.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У судовому засіданні відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності.

Оскільки позовна давність була перервана подачею позову до суду, після розгляду справи перебіг позовної давності почався заново, а даний позов подано до суду у червні 2014 року, тому суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строки позовної давності.

Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Чинним законодавством надається право особам, інтереси яких порушені, подавати суду позовні заяви про визнання правочинів недійсним, при цьому для звернення до суду не є обовязковим наявність державної реєстрації права, тому суд не погоджується з твердженнями відповідача про обрання позивачем невірного способу захисту.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі наведеного, оцінюючи кожний доказ окремо та у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним. Оскільки свідоцтво про право на спадщину було видано на підставі недійсного заповіту, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 202-215, 328, 391, 655 ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання заповіту, свідоцтва про право на спадщину недійсними - задоволити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_5, посвідчений 05 грудня 2008 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №2-3691.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 16 квітня 2013 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №1-736.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич