АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Винту Ю. М., Чупікової В. В.,

секретар Тодоряк Г.Д. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Бузовицької сільської ради Кельменецького району Чернівецької області про визнання права власності на нерухоме майно за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 26 червня 2015 року,

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.

Зазначала, що вона з народження проживала у господарстві по АДРЕСА_1, яке відносилося до суспільної групи - колгоспний двір.

Станом на 1 липня 1990 року у цьому дворі проживала вона, її батько ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_2

Виходячи з рівності часток у майні колгоспного двору, кожному з них належало по 1/3 частці у нерухомому майні.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько ОСОБА_3 помер. Спадковим майном є 1/3 частка у спірному нерухомому майні. Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_3, які прийняли спадщину, є вона та мати спадкодавця ОСОБА_2 - відповідачка у справі.

Посилаючись на наявність спору з приводу належності сторонам та спадкодавцю нерухомого майна за вказаною адресою, позивачка просила визнати за нею право власності на 1/2 частку у спірному нерухомому майні, з яких 1/3 - її частка, як колишнього члена колгоспного двору, а 1/6 - частка у спадковому майні.

У травні 2015 року ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_1, Бузовицької сільської ради Кельменецького району про визнання права власності на нерухоме майно.

Зазначала, що вона не була членом колгоспу, господарський двір помилково був віднесений до суспільної групи - колгоспний двір, спірне нерухоме майно нею створено за рахунок власної праці та коштів, є її особистою власністю.

Посилаючись на оспорювання ОСОБА_1 її права власності, просила на підставі ст. ст. 392, 376 ЦК України визнати за нею право власності на спірне нерухоме майно.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 26 червня 2015 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на одну третю частину житлового будинку, позначеного літерою «А», одну третю частину житлового будинку, позначеного літерою «Б», одну третю частину сараїв, позначених літерами «В», «Г», «Д», «Е», «Ж», одну третю частину убиральні позначеної літерою «Є», одну третю частину гаража, позначеного літерою «З», одну третю частину огорожі, позначеної №2-5, які розташовані в АДРЕСА_1, як за членом колгоспного двору та на одну шосту частину цих споруд у порядку спадкування після смерті ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_2 право власності на одну третю частину житлового будинку, позначеного літерою «А», одну третю частину житлового будинку, позначеного літерою «Б», одну третю частину сараїв, позначених літерами «В», «Г», «Д», «Е», «Ж», одну третю частину убиральні, позначеної літерою «Є», одну третю частину гаража, позначеного літерою «З», одну третю частину огорожі, позначеної №2-5, які розташовані в АДРЕСА_1, як за членом колгоспного двору та на одну шосту частину цих споруд в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно збудовані навіс позначений літерою «И», криницю, позначену №1, замощення, які розташовані в АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та усіх позовних вимог до Бузовицької сільської ради Кельменецького району відмовлено.

На вказане рішення суду позивачка та відповідачка подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити, ухвалити рішення яким визнати за нею право власності на 1/2 навісу літ. «И», криниці №1 та замощення, які є приналежністю житлових будинків літ. «А» та «Б», що розташовані в АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 в позові в частині визнання права власності на цілу частку вказаного вище майна відмовити.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та в частині відмови у задоволенні її позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за нею (ОСОБА_2.) право власності на все спірне нерухоме майно.

Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведення обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1, визнаючи за нею право власності на 1/3 частину нерухомого майна, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно станом на 1991 рік відносилося до суспільної групи - колгоспний двір, а тому позивачка має прав на його 1/3 частину як її частку та на 1/6 частину - як частку, яка належала спадкодавцю ОСОБА_3

При цьому суд першої інстанції не визнав за позивачкою право на частку в окремих спорудах навісі, криниці, замощенні з тих підстав, що це майно збудовано особисто відповідачкою ОСОБА_3 та є самочинним будівництвом.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що вона у нерухомому майні, яке існувало на час віднесення господарства до колгоспного двору має право на 1/3 частку, як спадкоємець - 1/6 частку, а також на майно, яке зведено впродовж 1999-2055 років як самочинне - навіс, криницю, замощення.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права на спірне майно у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з недоведеності та безпідставності позовних вимог.

Проте з такими висновками погодитись не можна, оскільки суд дійшов їх внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності фактичним обставинам справи, недоведеності обставин справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно з пп. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Технічними вказівками по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року № 112/5, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), а згодом - Вказівками № 69.

Згідно зі змістом Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Таким чином, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з'ясування питання щодо правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 24 грудня 2014 року (справа № 6-192цс14).

Обґрунтовуючи правильність віднесення спірного майна до суспільної групи господарств - колгоспний двір, позивачка посилалася на записи у погосподаських книгах Бузовицької сільської ради за період з 1986 по 1991 роки, дані про прийняття у члени колгоспу ім. Калініна її (позивачки) батька ОСОБА_3, постійну роботу у колгоспі ім. Калініна відповідачки, отримання нею у 1995 році земельної ділянки, даних про зарахування відповідачці стажу роботи за 1985 рік.

Відповідачка, заперечуючи проти позову зазначала, що вона хоча і працювала поваром у колгоспі ім. Калініна с. Бузовиця, проте не була членом колгоспу, тривалий час виїжджала на заробітки та працювала по найму, а її син ОСОБА_3 у 1986 році був виключеним із членів колгоспу.

Суд першої інстанції погодився з доводами позивачки та дійшов висновку про те, що спірне майно підставно було віднесено до суспільної групи господарств - колгоспний двір.

При цьому суд зазначив, що на його думку, незважаючи на відсутність архівних даних про прийняття ОСОБА_2 у члени колгоспу ім. Калініна, які є неповними, її членство у даному колгоспі стверджується архівною довідкою № 68 від 03 квітня 1998 року, протоколом № 1 від 01 лютого 1985 року про зарахування ОСОБА_2 до стажу роботи 1985 року, фактом знаходження її у списку осіб - членів спілки «Бузовицька» станом на 1995 рік.

Суд першої інстанції також виходив з факту обліку у погосподарській книзі господарства як такого, що відносилося до суспільної групи - колгоспний двір.

Такий висновок суду є помилковим.

У справі встановлено, що за даними погосподарських книг господарство по АДРЕСА_1 у період з 1986 по 1991 рік відносилося до суспільної групи господарств - колгоспний двір з тих підстав, що голова двору ОСОБА_2 працювала поваром у місцевому колгоспі ім. Калініна (а.с.10-11).

Разом з тим сама по собі праця у колгоспі не свідчить про членство особи у колгоспі.

Відповідно до законодавства, яке було чинним на час створення та обліку спірного майна прийняття у члени колгоспу здійснювалося загальними зборами колгоспників відповідного колгоспу на підставі заяви особи.

Допитана як свідок відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що вона не подавала заяви про вступ до колгоспу ім. Калініна с. Бузовиця.

Довідкою архівного відділу Кельменецької райдержадміністрації № 24 від 10 лютого 2015 року підтверджено відсутність в документах архівного фонду колгоспу ім. Калініна с. Бузовиця Кельменецького району у протоколах загальних зборів колгоспу за 1961-1992 роки рішення про прийняття ОСОБА_2 у члени колгоспу (а.с.61).

Наявна у справі копія довідки за лютий 1998 року (а.с.85) свідчить про роботу відповідачки впродовж 1965-1966 років у колгоспі «Зоря комунізму» с. Комарів Кельменецького району, тобто про роботу в іншому колгоспі та в іншому населеному пункті, й стосується періоду який передував побудові спірного житлового будинку.

Копія архівної довідки № 68 від 03 квітня 1998 року (а.с.90), на яку суд першої інстанції послався як на доказ членства ОСОБА_2 у колгоспі ім. Калініна, свідчить про зарахування ОСОБА_2 роботи у колгоспі за 1985 рік, а не прийняття її у члени колгоспу.

Зі змісту ксерокопії трудової книжки ОСОБА_2 убачається, що вона впродовж 1973-1981 років працювала на різних підприємствах на підставі трудових договорів (а.с.64-65).

У справі встановлено, що ОСОБА_3 був членом колгоспу ім. Калініна с. Бузовиця у період з 21 липня 1984 року по 1 лютого 1986 року (а.с. 14-17, 59-60).

Наведене свідчить, що зарахування спірного будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим, а тому при вирішенні даного спору слід виходити з того, що станом на час зведення спірного будинку, на час народження позивачки, а також на 15 квітня 1991 року спірний будинок фактично відносився до суспільної групи господарств - двір робітників, оскільки як голова ОСОБА_3 так і члени двору ОСОБА_3 та ОСОБА_1 членами місцевого колгоспу ім. Калініна с. Бузовиця не були.

Отримання ОСОБА_3 земельної ділянки за списками членів спілки «Бузовицька» у 1995 році не свідчить про її членство у колгоспі ім. Калініна.

З матеріалів справи вбачається, що забудовником спірного будинку є відповідачка ОСОБА_2, будинок зведено у 1976 році (а.с.28, 120-125, 155-158).

Таким чином, вимоги позивачки ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на спірний будинок як на майно колишнього колгоспного двору та як спадкове майно є безпідставними та недоведеними, а тому оскаржуване рішення у частині задоволення частково цих вимог підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення, яким у задоволенню позову ОСОБА_1 слід відмовити.

У зв'язку з цим доводи апелянта ОСОБА_1 про неправильність рішення суду лише з огляду на присудження їй частки у майні без урахування усіх будівель та споруд у господарстві є необґрунтованими, оскільки позивачка не має права на спірне майно вцілому.

Щодо вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Бузовицької сільської ради Кельменецького району про визнання права власності на нерухоме майно, то колегія суддів виходить з наступного.

Дані позовні вимоги заявлено з підстав ст. ст. 392, 376 ЦК України з посиланням на оспорювання права власності ОСОБА_2 позивачкою за первісним позовом ОСОБА_1 та наявністю у складі майна самочинно збудованих будівель та споруд - навісу літ. «И», криниці №1, замощення.

У справі встановлено, що житловий будинок літ. «Б» збудовано на відведеній ОСОБА_2 у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом Кельменецької районної ради дозволу на його будівництво (а.с. 155-158).

Тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК УРСР.

Водночас у справі відсутні дані про прийнятий будинку в експлуатацію, що є необхідною умовою для оформлення права власності на житловий будинок.

За правилами статті 392 ЦК України, на яку ОСОБА_2 посилається як на правову підставу позову, позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Ні нормами, які були чинними на час завершення будівництва спірного будинку, ні нормою статті 331 ЦК України, яка є чинною на час вирішення спору, не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 на підставі наявного дозволу на будівництво будинку, факту зведення будинку, не позбавлена можливості ініціювати питання у позасудовому порядку про оформлення права власності на жилий будинок.

Тому її доводи про необхідність захисту права шляхом визнання за нею права власності на новостворене майно на підставі статті 392 ЦК України не можна визнати обґрунтованими.

Пред'явлення ОСОБА_1 позову про визнання права власності на частку у спірному будинку не є перешкодою для оформлення ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно.

Відповідно у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на спірне житловий будинок на підставі ст. 392 ЦК України слід відмовити.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на навіс, літ. «И», побудований у 2005 році, криницю №1, побудовану у 1999 році, замощення, влаштоване у 2005 році, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів, які б стверджували, що ці споруди збудовані згідно відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту. Відповідно суд зробив висновок про наявність підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на ці будівлі та споруди як на самочинно збудовані.

Такий висновок суду є помилковим.

Розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди. Прийняття в експлуатацію, облік таких об'єктів нерухомості має здійснюватися у спосіб, визначений діючим законодавством.

Наведене свідчить, що заявлений ОСОБА_2 позов про визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно є безпідставним, не відповідає нормам матеріального права, а тому рішення про часткове задоволення її позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп. 1, 2, 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 26 червня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Бузовицької сільської ради Кельменецького району Чернівецької області про визнання права власності на нерухоме майна відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: Ю. М. Винту

В. В. Чупікова