АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9153/2015 Головуючий у суді першої інстанції - Сальникова Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Сливка А.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

відповідачів ОСОБА_8, ОСОБА_6,

представника відповідачів ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 7 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_5, Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та вселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_5, Голосіївський РВ ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просила усунути перешкоди у користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з вказаної квартири та зняття останніх з реєстраційного обліку, а також вселення її до квартири.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, відповідно до договору дарування від 31.10.2014, укладеного між нею та ОСОБА_5 Відповідачі проживають та зареєстровані у вказаній квартирі, чим чинять їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належною власністю.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07.05.2015 позов задоволено - зобов'язано ОСОБА_8 та ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_7 у користуванні належним їй на праві власності майном - квартирою АДРЕСА_1; вселено ОСОБА_7 до квартири; виселено ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з вказаної квартири та зобов'язано Голосіївський РВ ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві зняти ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вважає, що судом першої інстанції не прийнято до увагу ту обставину, що рішенням суду, яке набрало законної сили, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зняття з реєстраційного обліку. Також вказує, що у відповідачів виникло право користування квартирою, оскільки вони були вселені та зареєстровані в квартирі у встановленому законом порядку за згодою власника.

В судовому засіданні відповідачі та їх представник підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник позивача та третя особа в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю і необґрунтованістю та просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавали. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Разом з цим, ч. 3 вказаної статті закріплено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не є власниками спірної квартири, не мають права користування нею, оскільки проживають в ній без відповідної правової підстави, а тому чинять перешкоди власнику у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю, що є підставою для їх виселення та вселення позивача, а також зобов'язання ГУ ДМС України в м. Києві зняти відповідачів з реєстраційного обліку.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та вселення, повністю відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Однак, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду в частині зобов'язання Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві зняти відповідачів з реєстраційного обліку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що позивачка є власником квартири АДРЕСА_1, відповідно до договору дарування від 31.10.2014, укладеного між нею та ОСОБА_5 (а.с. 6,7).

Відповідно до довідки Форми № 3 в квартирі зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 (а.с. 8).

ОСОБА_8 та ОСОБА_6 були зареєстровані в спірній квартирі з квітня 2006 року за згодою власника квартири, яким на той час був ОСОБА_5

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.07.2014, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.10.2014, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зняття з реєстраційного обліку, з тих підстав, що вони були заселені та зареєстровані в квартирі за згодою власника, тобто при їх вселені було дотримано порядку визначеного законом.

31.10.2014 між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_7 (обдарована) був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, за яким ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_7 прийняла в дар вказану квартиру. В той же день право власності позивачки було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Після переходу права власності на дану квартиру, відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_6 продовжили в ній проживати, чим чинять позивачу (новому власнику) перешкоди у користуванні та розпорядженні належною власністю. Тобто відповідачі не будучи власниками спірної квартири та не маючи права користування нею, проживають в ній без відповідної правової підстави, чим чинять перешкоди власнику у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю.

При цьому, слід зазначити, що позивачем, не дивлячись на те, що в квартирі зареєстрований також ОСОБА_5, пред'явлено позовні вимоги лише до ОСОБА_8 та ОСОБА_6, що є правом позивача. При цьому, слід зазначити, що згідно п. 10 договору дарування квартири сторони цього договору дійшли згоди, що дарувальник (ОСОБА_5.) має право безстроково проживати та користуватись квартирою.

Факт проживанні в спірній квартирі відповідачами не заперечується.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановивши вищевказані фактичні обставини справи, проаналізувавши норми права, які регулюють виниклі спірні правовідносини сторін, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення відповідачів та вселення у квартиру позивача, оскільки встановлено, що відповідачі без відповідної правової підстави проживають у спірній квартирі, чим порушують право позивача, як власника, на вільне користування і розпорядження своїм майном.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не прийнято до уваги ту обставину, що рішенням суду, яке набрало законної сили, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зняття з реєстраційного обліку, є безпідставними, оскільки вказане рішення суду, не впливає на правовідносини, що виникли між позивачем, як новим власником квартири, та відповідачами.

Також не є обґрунтованими доводи скарги про те, що у відповідачів виникло право користування квартирою, оскільки вони були вселені та зареєстровані в квартирі у встановленому законом порядку за згодою власника, оскільки право власності на квартиру у встановленому законом порядку набула інша особа (позивач), яка не надавала згоди на вселення і реєстрацію у квартирі відповідачів.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення в частині задоволення вимог про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та вселення.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на наявних у справі доказах, фактичних обставинах справи та вимогах закону, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Проте, колегія суддів дійшла висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні позовної вимоги про зобов'язання Голосіївський районний відділ ГУ ДМС в м. Києві зняти відповідачів з реєстраційного обліку, з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України закріплено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб (ч. 1 ст. 26 ЦПК України).

Сторонами у справі в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч. 1 ст. 30 ЦПК України).

Процесуальний закон визначає третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору (мають усі процесуальні права і обов'язки позивача) та третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору (можуть вступити в справу або можуть бути залучені до участі у справі на стороні позивача або відповідача) - ст.ст. 34-36 ЦПК України.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачем в якості третіх осіб вказано ОСОБА_5 та Голосіївський районний відділ ГУ ДМС в м. Києві, при цьому до останнього пред'явлено вимогу про зобов'язання зняти відповідачів з реєстраційного обліку. Під час розгляду справи позивач не змінив процесуальний статус третьої особи на відповідача, а тому не мав процесуальних підстав для пред'явлення будь-яких вимог до третьої особи.

Отже, з наведеного вбачається, що у суду першої інстанції були відсутні належні процесуальні підстави для задоволення заявленої позивачем вимоги до третьої особи, оскільки процесуальний закон імперативно встановлює, що позивачем можуть бути заявлені позовні вимоги лише до особи, яка є відповідачем.

Водночас, слід зауважити, що заявлена вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку є похідною від вимог про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення і не потребує окремого вирішення, оскільки саме по собі рішення суду про усунення перешкод у користуванні власністю і виселення відповідачів є підставою для зняття останніх з реєстраційного обліку.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

На вказані вимоги процесуального закону суд першої інстанції уваги не звернув, внаслідок чого помилково задовольнив вимогу позивача до третьої особи, а тому рішення суду, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 303 та ч. 1 ст. 309 ЦПК України, в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволення даної вимоги.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 307-309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 7 травня 2015 року в частині зобов'язання третю особу - Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві зняти відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з реєстраційного обліку - скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_7 до третьої особи - Голосіївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про зняття відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з реєстраційного обліку - відмовити.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 7 травня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді