Справа № 591/2792/15-ц
Провадження № 2/591/1269/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2015 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Кривцової Г.В.

при секретарі Герасименко Л.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_4, неповнолітньої ОСОБА_8, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Служба у справах дітей Сумської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

22 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що йому та його матері на праві спільної часткової власності належить будинок № 54 по вул. Паризької Комуни в м. Суми. На даний час в будинку, крім нього, зареєстровані ще пять осіб: колишня дружина ОСОБА_3 з 23.04.2002 року, син ОСОБА_7 з 03.03.2003 року, дочка дружини від першого шлюбу ОСОБА_4 з 27.07.2002 року, онука дружини ОСОБА_8 з 27.06.2009 року, син дружини від першого шлюбу ОСОБА_5 з 22.06.2004 року. Позивач зазначає, що фактично його колишня дружина ОСОБА_3 з сином ОСОБА_7 не проживають в будинку з 09.11.2013 року через неприязні стосунки з позивачем. ОСОБА_8 разом з донькою ОСОБА_8 не проживають у будинку з 2012 року. ОСОБА_5 не проживає в будинку з 2007 року, він створив свою сімю, має неповнолітніх дітей. Позивач вказує, що всі відповідачі добровільно припинили проживати в будинку за адресою: м. Суми. вул. Паризької Комуни, 54. Їх речей в будинку немає, вони не оплачують комунальні послуги, не беруть участі в утриманні будинку.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, просили визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач пояснив, що проти проживання сина в будинку він не заперечує, але заперечує проти проживання відповідачки.

Третя особа ОСОБА_6 підтримала позов, зазначила, що вона є співвласником будинку. Вважає, що відповідачі є колишніми членами сімї, вони за власною волею виїхали з будинку, тривалий час там не проживають, не сплачують комунальних платежів, а їх реєстрація порушує право власників розпоряджатися своїм майном, а крім того, власники позбавлені можливості оформити субсидію.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечувала з тих підстав, що вона після укладення шлюбу з позивачем у 2002 році вселилась до будинку позивача як член сімї, за згодою власників та інших членів сімї. Виїхала з будинку вона не добровільно, а вимушено, так як її чоловік ОСОБА_1 бив її, ображав, морально принижував, створював нестерпні умови для проживання, і після останнього скандалу і бійки їх син дуже злякався, і з тих міркувань, щоб не калічити психіку дитині, вона виїхала з дитиною і стала винаймати квартиру. Відповідач підтвердила, що вона з дитиною дійсно не живе в будинку з листопада 2013 року, її особистих речей та речей дитини (одягу, взуття, тощо) там немає, але є деякі інші речі. Однак, причина її непроживання це неправомірна поведінка позивача відносно неї, що підтверджується її зверненням до міліції в листопаді 2013 року із заявою про те, що ОСОБА_1 спричинив їй тілесні ушкодження. Крім того, відповідач пояснила, що вона не має іншого житла. Відповідачка зазначила, що вона бажає проживати у будинку, але їй і дитині створили нестерпні умови, перешкоди для проживання і практично вижили з будинку. Там замінили замок, ключів у неї немає, а її речі в даному будинку ще залишились. Відповідачка вважає цю причину непроживання в будинку поважною.

Відповідач ОСОБА_4 проти позову заперечувала з тих підстав, що вона вселилась до будинку позивача разом із своєю матірю ОСОБА_3 у 2002 році, і проживала там до 2012 року. На той час у неї вже народилась своя дитина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, а оскільки в будинку невелика житлова площа, між матірю та вітчимом постійно виникали скандали, то у 2012 році відповідач з дитиною виїхала з будинку і стала проживати зі співмешканцем. Також відповідач суду пояснила, що вона не намагалась вселитись до будинку, не має бажання і наміру в подальшому там проживати, але їй потрібна реєстрація, оскільки зареєструватися за іншою адресою вона не має можливості.

Відповідач ОСОБА_4 проти позову заперечував з тих підстав, що він вселився до будинку позивача разом із своєю матірю ОСОБА_3 у 2002 році, а зареєстрований з 2004 року. З 2007 року він не проживає в будинку, так як у нього вже є своя сімя, троє дітей, а в будинку відсутні належні умови для проживання, недостатня житлова площа. Пояснив, що він не намагався вселитись до будинку, не має бажання і наміру в подальшому там проживати, але не бажає зніматись з реєстрації.

Представник третьої особи: служби у справах дітей Сумської міської ради області в судове засіданні не зявився, подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, при вирішенні справи покладається на розсуд суду, з урахуванням прав та законних інтересів дітей.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника, третьої особи, заперечення відповідачів, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 та третій особі ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належить житловий будинок за адресою: м. Суми, вул. Паризької Комуни, 54, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом (а.с.7-12).

На час розгляду справи в даному будинку зареєстровані шість осіб: позивач ОСОБА_1, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, що підтверджується довідкою центру надання адміністративних послуг Сумської міської ради та будинковою книгою (а.с. 13, 17-18).

Як вбачається з довідок відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Сумській області, за адресою: м. Суми, вул. Паризької Комуни, 54 значаться зареєстрованими відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, а неповнолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстрованими не значаться (а.с. 30-34).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 лютого 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.14).

Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Водночас, ч. 4 ст. 156 ЖК України зазначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч. 2 ст. 405 ЦК України поширюється і на тих членів сім'ї власника житла, які припинили сімейні відносини.

Відповідно до роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилась туди і проживала як член сім'ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Крім того, положення ст. 156 ЖК України пов'язують набуття членом сім'ї власника житлових прав на спірне житло лише з фактом проживання такої особи у житлі власника та відсутністю між ними іншої угоди про порядок користування цим приміщенням і не вимагають обов'язкової письмової згоди власника на вселення до його житла членів сім'ї.

Згідно з цими нормами, член сім'ї власника набуває право користування належним цьому власнику житлом з часу вселення, якщо між ними не було погоджено іншого.

В суді позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_6 не заперечували ту обставину, що вони надали свою згоду на вселення в квартиру і проживання дружини позивача ОСОБА_3 з 2002 року, її дітей: ОСОБА_4 з 2002 року та ОСОБА_5 з 2004 року, та їх реєстрації в будинку. Дитина позивача ОСОБА_7 також з дня народження проживав в даному житловому приміщенні, дитина ОСОБА_4 ОСОБА_8 також проживала зі своєю матірю у вказаному будинку.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3, як член сімї позивача ОСОБА_1 та зі згоди інших співвласників (на той час ОСОБА_9 (який помер у 2009 році) та ОСОБА_6Д.) вселилась у належний їм будинок, проживала і користувалась цим житлом на законних підставах, там народилась спільна дитина ОСОБА_7, і відповідач ОСОБА_3 з дитиною проживали у будинку позивача тривалий час в якості членів сім'ї власника, внаслідок чого набули і зберігають щодо цього житла передбачене ст.156 ЖК України та ч.1 ст.405 ЦК України право користування нарівні з її власниками.

Таким чином, суд вважає що відповідач ОСОБА_3 з неповнолітньою дитиною ОСОБА_7, яка народилась під час проживання ї матері в даному будинку, мали право користуватись житловим приміщенням у будинку позивача не лише з моменту вселення їх до будинку, але і після припинення шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Стосовно посилань позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_6 на те, що відповідач ОСОБА_3 з дитиною добровільно покинула їх будинок і більше року в ньому не проживала без поважних причин, і тому втратила право користування житлом, то суд критично ставиться до цих доводів, виходячи з наступного.

Так, відповідач ОСОБА_3 зазначала, що вона вимушено покинула будинок, так як позивач вчиняв скандали, бив її, між ними склалась конфліктні відносини, і цю обставину (стосовно неприязних відносин між подружжям) позивач ОСОБА_1 сам зазначив у позові та підтвердив в судовому засіданні.

Також позивач підтвердив і те, що він та його мати ОСОБА_6 як власники будинку не бажали проживання колишньої дружини (невістки) в їх будинку з 2013 року і після розірвання шлюбу, і неодноразово говорили їй про це.

В суді позивач та третя особа також висловлювали думку, що ОСОБА_3 їм чужа людина і вона не має ніякого права проживати в їх будинку після розірвання шлюбу.

Пояснення позивача ОСОБА_1, що він не заперечує проти проживання в будинку його сина ОСОБА_10, але без колишньої дружини ОСОБА_3 суд не приймає до уваги, оскільки після вимушеного виїзду відповідачки з будинку і після розірвання шлюбу дитина постійно проживає з матірю, позивач як батько дитини цього не оспорював, питання про проживання дитини з ним він не ставив.

Крім того, судом було встановлено, що протягом подружнього життя ОСОБА_1 неодноразово застосував до дружини фізичну силу, бив її, у них були обоюдні сутички, в звязку з чим як ОСОБА_3 зверталась до відділу міліції із заявою про вчинення відносно неї злочину її чоловіком, так і ОСОБА_1 звертався відділу міліції із заявою про вчинення відносно нього злочину його дружиною, що підтверджується показаннями як відповідача ОСОБА_3, так і показаннями позивача ОСОБА_1, а також матеріалами кримінальних проваджень № 0007445, № 0007446 із постановами про закриття кримінальних проваджень в звязку з відмовою від обвинувачення.

Вказані матеріали кримінальних проваджень були надані Сумським ВМ УМВС України в Сумській області та досліджені судом, а копії постанов про закриття кримінальних проваджень приєднані до матеріалів справи.

Зважаючи на вищевикладене, у суду є підстави вважати, що відповідач змушена була виїхати з будинку позивача не добровільно, а під його тиском, так як побоювалась неправомірних дій з його боку.

З вказаних обставин, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 та її дитина ОСОБА_7 не проживали в будинку за адресою: м. Суми, вул. Паризької Комуни, 54 з поважних причин, а саме: в звязку з неправомірною поведінкою позивача ОСОБА_1 відносно відповідачки, та виниклими неприязними відносинами. Позивач в свою чергу не довів факт добровільного виселення відповідачки з дитиною з будинку та не довів відсутність поважних причин її непроживання в будинку, а тому відсутні підстави для визнання цих осіб втратившими право користування житловим будинком, і в задоволенні позову в частині вимог до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_7 слід відмовити.

Стосовно вимог про визнання втратившими право користування житловим будинком інших відповідачів: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, діти позивача ОСОБА_3 від першого шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на час вселення їх до будинку були неповнолітніми, а відповідно вселились до будинку разом з їх матірю ОСОБА_3, а на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначена згода не потрібна.

Тобто, вбачається. що вони вселились у будинок позивача, проживали і користувались цим житлом на законних підставах, в якості членів сім'ї власника.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як вказав позивач, і це не спростовано відповідачами, між ним як співвласником будинку та відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_5 як членами сімї (дітьми дружини від її першого шлюбу) не було ніякої домовленості щодо подальшого користування будинком.

Виходячи з норми закону ч. 2 ст. 405 ЦК України, суд вважає, що відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 втратили право користування житловим будинком, так як вони більше року були відсутні в ньому без поважних причин.

Враховуючи положення ч. 4 ст. 29 ЦК України, згідно з якими, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, суд приходить до висновку, що місцем проживання малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, є місце проживання її матері ОСОБА_4, яка в свою чергу не проживала у спірному будинку з 2012 року, а мешкала за іншою адресою.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 не надали суду будь-яких доказів того, що вони проживали в будинку в м. Суми, вул. Паризької Комуни, 54 протягом останнього року, не надали доказів і того, що якісь поважні причини заважали їм проживати в цьому будинку.

Більше того, відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 самі в суді підтвердили ту обставину, що вони виїхали з будинку декілька років тому, коли стали повнолітніми і створили власні сімї, не намагались вселятися до будинку, не збираються в майбутньому проживати в цьому будинку, а їм потрібна лише реєстрація.

Доводи відповідачів про необхідність мати реєстрацію суд не приймає до уваги як доказ поважності причин їх непроживання в будинку, крім того суд вважає, що право відповідачів на реєстрацію їх місця проживання не може бути реалізоване за рахунок порушення права власника будинку, в якому відповідачі не проживають тривалий час без поважних причин.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 втратившими право користування житлом є обґрунтованими, і відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 втратили право користування житловим будинком № 54 по вул. Паризької Комуни в м. Суми в звязку з їх відсутністю і не проживанням в даному будинку більше одного року без поважних причин.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 в дольовому порядку в рівних частках на користь позивача понесені ним та підтверджені документально судові витрати, пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: судовий збір у розмірі 243,60 грн. (по 121,80 грн. з кожного відповідача, щодо яких позовні вимоги задоволені) та витрати на правову допомогу пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 400 грн. (по 200 грн. з кожного відповідача, щодо яких позовні вимоги задоволені) (а.с.2, 20).

На підставі ст. 405 ЦК України, ст. 72, 156 ЖК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_4, неповнолітньої ОСОБА_8, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Служба у справах дітей Сумської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, неповнолітню ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком за адресою м. Суми, вул. Паризької Комуни, 54.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, неповнолітнього ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 частину понесених позивачем судових витрат пропорційно задоволеним вимогам 743, 6 грн., в дольовому порядку, в рівних частках, тобто по 371,8 грн. з кожного відповідача.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду, а у разі відсутності особи у судовому засіданні з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення суду складено у строк до 10 липня 2015 року.

Суддя Г.В.Кривцова