Справа № 303/8148/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді-доповідача: Куцина М. М.,

суддів: Собослоя Г.Г., Павліченка С.В.,

при секретарі: Чейпеш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_2 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 2 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Мукачівської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася із позовом до Виконавчого комітету Мукачівської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.

Позов мотивує тим, що вона з 1984 року проживає в АДРЕСА_1, яка перебуває у комунальній власності, а наймачем спірної квартири до ІНФОРМАЦІЯ_6 була ОСОБА_3, 1917 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6.

Наймач спірної квартири ОСОБА_3 , з метою догляду за нею, вселила у цю квартиру 1984 році ОСОБА_4 з її донькою ОСОБА_2.

За час проживання у даній квартирі вони вели спільне господарство, зробили капітальний ремонт, оплачували комунальні послуги та поховали ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6.

Після смерті ОСОБА_5 у 1992 році у цій квартирі залишилася проживати вона, позивачка, та її мати. Вони неодноразово зверталися з проханням до Мукачівської міської ради про укладення з ними договору найму.

ІНФОРМАЦІЯ_7 помирає її мати ОСОБА_6 , і у цій квартирі залишилась проживати вона ОСОБА_2, яка проживає по теперішній час.

Позивачка вважає, що вона проживає у цій спірній квартирі понад 30 років, і відмова укласти з нею договору квартирного найму житлового приміщення позбавляє її права користуватися спірною квартирою.

Також, позивачка вважає себе особою, яка протягом десяти років добросовісно володіла чужим майном, тобто спірною квартирою, і продовжує відкрито користуватися нею по теперішній час, а тому просить визнати за нею право набувальної власності.

Позивачка, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, просила в суді першої інстанції визнати її користувачем спірної квартири та визнати за нею право набувальної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 2 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Позивач не погодилася з рішенням місцевого суду і подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Позивачка та її представник у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача повторно не з'явився в судове засідання апеляційної інстанції. Судова колегія вважає, що на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України може розглянути справу без його участі, тому що він належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, та його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Судова колегія, заслухавши доповідача , пояснення позивача та її представника, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову , місцевий суд виходив із того, що позивачка не була зареєстровано у спірній квартирі, згода наймача на вселення її з матір'ю до спірною квартири нічим не підтверджена, а тому відсутні правові підставі для визнання права користування спірною квартирою та визнання права власності за набувальною давністю .

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішить справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (попущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте з висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд дійшов його без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав сторін та з порушенням норм матеріального права.

Набуття у власність житлового приміщення державного чи комунального житлового фонду відбувається у порядку, передбаченому Законом України „ Про приватизацію державного житлового фонду". Оскільки між сторонами виникли правовідносини з приводу найму житлового приміщення, суд першої інстанції помилково вважав, що на них поширюється ст. 344 ЦК України , а не ст. ЖК України та Закону України „ Про приватизацію державного житлового фонду", які є спеціальними.

Зокрема, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин правові норми, які підлягають застосуванню, і не звернув уваги на обставини, що були встановлені і доведені матеріалами і які, відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 64, ст. 65 ЖК УРСР та п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України, мають значення для справи, а саме: щодо характеру проживання (постійного або тимчасового) з наймачем жилого приміщення осіб, які вселилися до нього; ведення з наймачем спільного господарства протягом тривалого часу їх проживання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення, як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Судом апеляційної інстанції встановлені наступні факти.

Згідно договору найму від 25 травня 1973 року наймачем квартири АДРЕСА_2, у період з травня 1973 по квітень 1992 року була ОСОБА_3 (а. с. 7-8).

Дана квартира перебуває у комунальній власності і цей факт стверджується інформаційною довідкою виданою КП « Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 26 листопада 2014 року.

Згідно до технічної характеристики дана квартира загальною площею 25.10 кв. м. складається із однієї житлової кімнати 13.50 кв. м..

Наймач спірної квартири ОСОБА_3 з метою догляду за нею у 1984 році вселила у цю квартиру ОСОБА_6 та її доньку ОСОБА_2.

Довідкою Мукачівського міського відділу РАЦС стверджується факт того, що квартиронаймач ОСОБА_3, 1917 р. н., померла ІНФОРМАЦІЯ_6.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 мати позивачки ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_8.

Довідкою, виданою виконавчим комітетом Мукачівської міської ради управління міського господарства 21 .01.2000 року ОСОБА_4, яка проживає у АДРЕСА_1, стверджується факт її проживання у спірній квартирі протягом 19 років.

З повідомлень виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 06.01.2000 року за № 3-1463/12-8 та від 27.08.2008 року вбачається, що мати позивачки ОСОБА_6 неодноразово зверталася до відповідача щодо укладення договору найму вказаної квартири з нею, на що їй були надані відповіді про необхідність сплати боргу за комунальні послуги.

Із акту складеного начальником ЖРЕП м. Мукачево у складі комісії №1034 від 22 жовтня 2011 року стверджується факт того, що у спірній квартирі з 1984 року проживають ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_9, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 ( а. с.4).

Довідкою, виданою ТОВ «І.Т.В. Сервіс» від 8 серпня 2013 року, стверджується факт того, що позивачка ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_1 з 1984 року по теперішній і сплачує комунальні платежі за користування спірною квартирою, і заборгованість по комунальних платежах відсутня.

Відповідно до укладених договорів на електропостачання від 8 жовтня 2012 року та газопостачання позивачка ОСОБА_2 є споживачем електричної та газової енергії у спірній квартирі ( а. с. 17-19) .

Крім цього, позивачка з травня 2012 року зареєстрована у спірній квартирі.

Письмового договору житлового найму спірної квартири між позивачем та відповідачем не укладено.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем визнається та не оспорюється факт правомірного вселення позивачки у спірну квартиру до наймача, та набуття нею усіх прав й обов'язків за договором найму жилого приміщення

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 1 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей кодекс набуває чинності з 1 січня 2004 року, а п.8 цих положень встановлено, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюється також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Зокрема, при вирішенні спору про набуття права власності за набувальною давністю суд не врахував, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним. Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років).

Статтею 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією та наймачем - громадянином.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Врахуваючи наведе, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ст. 344 ЦК України, але судова колегія вважає, що відсутні правові підстави для визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, отже в задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.

Зібраними по справі належними та допустимими доказами достовірно встановлено, що матір позивачки ОСОБА_6 та вона позивачка, будучи неповнолітньою, вселилися у спірну квартиру із дотриманням встановленого порядку, зокрема, за згодою квартиронаймача у 1984 році. З квартиронаймачем вони з 1984 року по квітень 1992 року вели спільне господарство, і дана квартира є постійним місцем їх проживання, у якій вона проживає по теперішній час.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР).

Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР).

З врахування наведеного, судова колегія вважає, що у позивачки, що вселилася до наймача у спірну квартиру із дотриманням порядку вселення, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення.

Отже, наявні правові підставі для визнання за позивачкою ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1.

За таких обставин, рішення суду, відповідно до пунктів 1 і 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позов ОСОБА_2 слід задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 2 березня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом десяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: