Справа № 161/6627/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Провадження № 22-ц/773/1894/15 Категорія: 53 Доповідач: Подолюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2015 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Подолюка В.А.,

суддів - Шевчук Л.Я., Данилюк В.А.,

при секретарі Вергуну Т.С.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представників третьої особи на стороні відповідача - ОСОБА_1, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Луцького Національного технічного університету, третя особа на стороні відповідача технічний коледж Луцького Національного технічного університету про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд зі зміненими та доповненими під час розгляду справи позовними вимогами до Луцького Національного технічного університету (далі Луцький НТУ), третя особа на стороні відповідача технічний коледж Луцького Національного технічного університету (далі технічний коледж ЛНТУ) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що наказом №230 - від 26.10.1987 року, виданого адміністрацією СПТУ №10, була прийнята на посаду майстра виробничого навчання, з 26.04.2011 року працювала на посаді завідуючого господарством професійно-технічного училища Луцького НТУ, яке на підставі наказу ректора Луцького Національного технічного університету №30-04-34 від 29.01.2015 року «Про реорганізацію структурного підрозділу» було реорганізоване шляхом його приєднання до технічного коледжу Луцького НТУ. 31.03.2015 року була звільнена з роботи в звязку з реорганізацією та скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, яке вважає незаконним, оскільки сам факт реорганізації не передбачає безумовного скорочення чисельності та штату працівників, в порушення вимог ст.49-2 КЗпП України їй не було запропоновано жодної іншої роботи, незважаючи на її високу кваліфікацію, продуктивність праці та стаж роботи на займаній посаді. Крім того в її сімї немає інших працівників з самостійним заробітком, вона має інвалідність ІІІ групи, а тому наділена переважним правом на залишення на роботі при скороченні чисельності та штату працівників, якщо таке мало б місце.

Відповідно до врученого їй попередження про наступне звільнення повідомлялася дата звільнення - 30.01.2015 року. Однак, в цей день вона звільнена не була, а тому, вважає, що дія її трудового договору продовжилась.

В звязку з незаконним звільненням вона перебувала у вимушеному прогулі та зазнала моральних страждань у вигляді втрати нормальних життєвих звязків, стресу, що в свою чергу, призвело до погіршення стану здоровя.

Просила суд ухвалити рішення про поновлення її на посаді заступника директора з адміністративно-господарської частини технічного коледжу Луцького НТУ, стягнути з відповідача в її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, стягнути відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України 100000 грн. компенсації на відшкодування моральної шкоди та витрати, повязані з оплатою правової допомоги.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.11.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог в повному обсязі. Зокрема зазначає, що висновки суду про те, що в даному випадку мало місце скорочення штату працівників не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки наказ №30-04-34 від 29.01.2015 року надавав повноваження директору коледжу внести зміни до штатного розпису технічного коледжу ЛНТУ, однак не давав повноважень директору ПТУ Луцького НТУ з 01.04.2015 року скоротити в даному навчальному закладі певні посади. На спростування належних письмових доказів, наявних у справі, суд поклався на показання свідків, судом не враховано наявність у позивача відповідної освіти та положень ст.136 ч.3 КЗпП України, що призвело до неправильного вирішення спору.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, які позовні вимоги та доводи апеляційної скарги підтримали в повному обсязі з наведених підстав, представника відповідача ОСОБА_4 та представників третьої особи ОСОБА_1, ОСОБА_5, які позовні вимоги заперечили, просили суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги за безпідставністю, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що Міністерством освіти і науки України 13.11.2003 року виданий наказ №756 про створення технічного коледжу Луцького державного технічного університету з розміщенням його на площах професійно-технічного училища, наказом ректора Луцького НТУ №30-04-34 від 29.01.2015 року ПТУ Луцького НТУ реорганізовано шляхом приєднання його до технічного коледжу ЛНТУ. ОСОБА_2 з 26.04.2011 року працювала завідувачем господарства ПТУ Луцького НТУ, 30.01.2015 року позивачу вручено повідомлення про наступне вивільнення, наказом ректора №14-10-34 від 31.03.2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади в звязку з реорганізацією та скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.1-18, 98-134, 214).

Розпорядженням директора технічного коледжу ЛНТУ ОСОБА_5 №11а від 30.01.2015 року «Про внесення змін до штатного розпису», виданого на підставі наказу ректора технічного університету №30-04-34 від 29 січня 2015 року, зобовязано з 01.04.2015 року скоротити в професійно-технічному училищі наступні посади: заступника директора з навчально-виховної роботи; керівника фізичного виховання; завідувача господарством; техніка (з експлуатації приміщень); лаборанта та повідомити працівників про вивільнення у звязку з реорганізацією та скороченням штату працівників і внести відповідні зміни з 01.04.2015 року до штатного розпису (а.с.178, 180-182,202,215-217).

Відповідно до п.1 ч.1 та ч. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених вимог законодавства колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції постановив судове рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні її позовних вимог з додержанням норм матеріального та процесуального права, оскільки з письмових доказів встановлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, шляхом реорганізації структурного підрозділу технічного університету і скорочення у звязку з цим працівників, власником додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника і відповідачем виконано зазначену вимогу, що підтверджується наказами відповідача № 30-04-34 від 29 січня 2015 року та № 14-10-34 від 31.03.2015 року (а.с.15,16), виданого на підставі вказаного наказу розпорядженням директора технічного коледжу ЛНТУ №11а від 30.01.2015 року (а.с.178), повідомленням від 30.01.2015 року ОСОБА_2 про звільнення з 30.03.2015 року (а.с.14), актами про відмову від підпису про ознайомлення з розпорядженням та штатними розписами (а.с.241-244) з яких вбачається, що в даному випадку мало місце скорочення працівників та посад.

Щодо розпорядження директора технічного коледжу ЛНТУ №11а від 30.01.2015 року, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, наведеними в судовому рішенні, щодо його легітимності. Крім того, накази про реорганізацію структурного підрозділу та звільнення у звязку з цим працівників видавалися роботодавцем та уповноваженим ним органом відповідно до вимог ч.3 ст.36 КЗпП України.

Отже, звільняючи позивача із займаної посади відповідач діяв на підставі чинного законодавства та в межах своєї компетенції. Згідно роз'яснення Мінюсту України «Гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації» від 25.01.2011 року працівник не вправі вимагати поновлення на роботі на новоутвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Згідно ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звiльнення у зв'язку iз змiнами в органiзацiї виробництва i працi власник або уповноважений ним орган пропонує працiвниковi iншу роботу на тому ж пiдприємствi, в установi, органiзацiї. При вiдсутностi роботи за вiдповiдною професiєю чи спецiальнiстю, а також у разi відмови працiвника вiд переведення на iншу роботу на тому ж пiдприємствi, в установi, органiзацiї працiвник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятостi або працевлаштовується самостiйно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до вiдома державної служби зайнятостi про наступне вивiльнення працiвника iз зазначенням його професiї, спецiальностi, квалiфiкацiї та розмiру оплати працi.

З аналізу наведеної законодавчої норми вбачається, що при вирішенні питання про дотримання вимог законодавства власником або уповноваженим органом підприємства, установи, організації в цій частині підлягають з'ясуванню обставини, пов'язані з тим чи була у відповідача інша робота (вакантні посади), яку могла виконувати (займати) працівник відносно якої вирішувалось питання про звільнення, чи пропонувалась їй така робота (посади) та чи надавала вона згоду на переведення на іншу роботу.

При проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, що оскільки в технічному коледжі ЛНТУ станом на 31.03.2015 року була єдина посада прибиральниці, яка протипоказана позивачці за станом здоровя, ОСОБА_2 була єдиним працівником, який обіймав посаду завідувача господарством, відповідач не порушив зазначені норми матеріального права із-за того, що не використав своє право на проведення перегрупування працівників в межах однорідних професій і посад(а.с.245).

Мотиви апеляційної скарги на ту обставину, що зміна відповідачем дати звільнення її з роботи з 30.03.2015 року на 31.03.2015 року вказує на те, що дія трудового договору між працівником і роботодавцем продовжилася, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції оскільки трудове законодавство визначає необхідність попередження працівника про наступне вивільнення не менше чим за два місяці. Тому звільнення ОСОБА_2 з роботи 31.03.2015 року не є порушенням трудового законодавства, і не дає підстав для поновлення її на роботі.

Не знайшли свого підтвердження посилання в апеляційній скарзі і на ту обставину, що позивач мала переважне право залишення на роботі та зайняття аналогічної посади в технічному коледжі, оскільки судом встановлено, що посада завідувача господарством в ПТУ була лише одна, для зайняття посади заступника директора з адміністративно - господарської частини в технічному коледжі ЛНТУ, яка є вакантною на час вирішення спору у суді, необхідна вища освіта відповідного напрямку. Наявність однієї вакантної посади прибиральниці в технічному коледжі не пропонувалася позивачці із-за протипоказань, зазначених у висновку МСЕК від 26.02.2014 року (а.с.183).

Інші мотиви апеляційної скарги та доводи сторони позивача при апеляційному розгляді справи щодо належності та допустимості доказів у вигляді показань свідків, ідентичності функціональних обовязків завідуючого господарством в ПТУ та заступника директора з адміністративно-господарської частини в технічному коледжі, порушень при винесенні розпорядження №11а були предметом зясування судом першої інстанції і їм дана правильна юридична оцінка.

Виходячи з наведених вимог законодавства та встановлених обставин справи, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді: