Справа №480/2775/14-ц 07.07.2015 07.07.2015 07.07.2015
Провадження №22ц/784/1570/15 Головуючий в першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Коломієць В.В., Прокопчук Л.М.,

при секретарі судового засідання Богуславській О.М.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 березня 2015 року по справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_5

про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

19 листопада 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 99 500 грн. 15 коп.

Позивач зазначав, що 28 серпня 2011 року відповідач отримав від нього в борг 3 517 доларів США, на підставі чого ОСОБА_5 було складено розписку про отримання ним вказаної грошової суми. Кінцевий строк повернення в розписці не зазначено, проте, сторони домовилися, що відповідач поверне кошти протягом трьох місяців з моменту отримання останнім вимоги про повернення суми боргу. 27 вересня 2013 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення частини боргу в розмірі 1000 доларів США в строк до 27 грудня 2013 року. Між тим, відповідач не виконав взятих на себе боргових зобовязань. В подальшому, він неодноразово звертався до ОСОБА_5 з вимогою про повернення боргу, проте останній ігнорує його вимоги. На даний час борг відповідачем не повернутий.

Посилаючись на викладене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 березня 2015 року позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 81 903 грн. 19 коп. суми боргу, що еквівалентно 3 517 доларів США та 819 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим без повного зясування всіх обставин справи, без врахування Конвенції про захист прав людини та основних свобод, практики Європейського Суду та, крім того, суд помилково не застосував строк позовної давності, який пропущений позивачем та не врахував повернення ним позивачу боргу частинами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, його представника та відповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того роду та такої ж якості.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З матеріалів справи та наданої на запит апеляційного суду оригіналу розписки вбачається, що ОСОБА_5 28 серпня 2011 року взяв в борг у позивача 3 517 доларів США із зобовязанням повернути вказану суму боргу протягом трьох місяців з моменту предявлення ОСОБА_3 вимоги про це (а.с. 6).

27 вересня 2013 року позивач звернувся до ОСОБА_5 з проханням повернення частини боргу в розмірі 1000 доларів США (а.с. 7). Проте, до цього часу відповідач не повернув ОСОБА_3 позику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Тому, суд першої інстанції вірно встановив правову природу договору та прийшов до правильного висновку, що відповідач свої зобовязання за договором позики не виконав та стягнув з нього суму боргу на користь позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач отримав суму позики не в доларах США, а в гривневому еквіваленті та те, що ним було сплачено позивачу протягом чотирьох років по 600 грн. щомісячно, є безпідставними.

Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (ст. 61 ЦПК України).

Між тим, відповідачем не надані суду будь-які докази в підтвердження своїх заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно заявки на отримання судових повісток, повідомлень в електронному вигляді за допомогою SMS - повідомлення ОСОБА_5 погодився отримувати судові повістки на його мобільний номер телефону (а.с. 45).

Відповідно довідки про доставку SMS повідомлення ОСОБА_5 був повідомлений 16 березня 2015 року про розгляд вказаної справи на 25 березня 2015 року (а.с. 59).

Тому, посилання ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції його не було повідомлено про час і місце розгляду справи спростовуються вищезазначеним та матеріалами справи.

Не заслуговують на увагу і посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем пропущений строк позовної давності.

Згідно вимог ст. ст. 256, 357 ЦК України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Проте, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не звертався до суду першої інстанції з заявою про застосування строку позовної давності.

Безпідставними є і посилання в апеляційній скарзі на те, що суд вийшов за межі позовних вимог та стягнув 3% річних, про які позивачем не заявлялось.

Отже, зі змісту рішення суду вбачається, що судом стягнута лише сума боргу з врахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України, а питання щодо стягнення 3% річних судом не розглядалось.

Інші доводи апеляційної скарги, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим без повного зясування всіх обставин справи, без врахування Конвенції про захист прав людини та основних свобод, практики Європейського Суду не заслуговують на увагу, так як ґрунтуються на помилковому тлумаченні закону та спростовуються дослідженими судом доказами, які оцінювались ним за правилами ст. 212 ЦПК України.

Враховуючи викладене, колегія судів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча

Судді