НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07 жовтня 2015 рокуСправа № 322/752/15

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Гасанбекова С.С.,

при секретарі судового засідання Гавриш О.А.,

за участю:

прокурора Гуртового О.В.,

представника Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом: прокурора Новомиколаївського району Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації

до: Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області,

ОСОБА_2,

третя особа: (яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача) Комунальний заклад «Запорізький обласний центр охорони культурної спадщини» Запорізької обласної ради

про: визнання державного акта на право приватної власності недійсним, зобовязання повернути земельну ділянку.

06 липня 2015 року до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов вищезазначений цивільний позов, в якому позивач просить суд:

- визнати недійсним державний акт серії ІІІ-ЗП № 044417, виданий 10.09.2002 ОСОБА_3 на право приватної власності на землю площею 5,69 гектарів в частині права власності на земельну ділянку, на якій розміщена частина курганного могильника охоронний №1.3.3728.2.8.12 - курган (кадастровий номер :00:000:0001 з географічними координатами 47°58'22,49017N 35°47'54,30549Е) площею 0,1992 га., і складає 70% від загальної площі 0,2864га цього курганного могильника;

- зобовязати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку історико-культурного призначення площею 0,1992 га., нормативно грошовою оцінкою земельної ділянки 5 617,69 грн., на якій розміщена частина курганного могильника охоронний № 1.3.3728.2.8.12 грошовою оцінкою 1 690 000,00 грн., що розташована в межах території Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області на користь держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації (пр. Леніна, 164 м. Запоріжжя, 69107, ).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

Прокуратурою Новомиколаївського району вивчено стан законності щодо передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки загальною площею 5,69 умовно кадастрових гектарів, на якій розміщено курган під охоронним номером № 1.3.3728.2.8.12, який є обєктом культурної спадщини.

Зясовано, що на території Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, за 2 км на південний захід від південного краю с. Нововолодимирівка зазначеної сільської ради, розташований обєкт культурної спадщини курганний могильник, охоронний номер № 1.3.3728.2.8.12, який складається з трьох курганних насипів № 1, 2, 3.

Курганний могильник взято на державний облік відповідно до рішення виконкому Запорізької обласної ради народних депутатів «Про упорядкування списку памяток археології місцевого значення та затвердження їх охоронних зон» № 87 від 03.04.1991.

Вивченням стану законності у цій сфері прокуратурою Новомиколаївського району встановлено, що розпорядженням голови Новомиколаївської районної державної адміністрації «Про затвердження розмірів земельних паїв в фізичних гектарах для передачі у ясність» № 105 від 07.05.2002 у порушення вимог ст.ст. 17, 54, 84, 150 Земельного кодексу раїни (2001 p.), ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» надано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,69 гектарів, на якій розташована частина курганного могильника № 1.3.3728.2.8.12 площею 0,1992 га, що складає 70% від загальної площі кургану, яка складає 0,2864 га.

У подальшому, на підставі вказаного розпорядження голови райдержадміністрації ОСОБА_3 видано Державний акт на право приватної власності на землю загальною площею 5,69 умовно кадастрових гектарів серії ІІІ-ЗП № 044417 від 10.09.2002, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4053.

Водночас, на зазначеній земельній ділянці знаходиться курганний могильник, який складається з трьох курганних насипів №№ 1, 2, 3 та є обєктом культурної спадщини, археологічною памяткою місцевого значення, охоронний № 1.3.3728.2.8.12.

ОСОБА_3 07.08.2014 померла. У день її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить вищевказана земельна ділянка площею 5,69 га на території Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, на якій розташована частина курганного могильника охоронний №1.3.3728.2.8.12 площею 0,1992 га, що складає 70% від загальної площі цього курганного могильника.

Спадкоємцем майна, у т.ч. земельної ділянки (частки пай) за Державним актом на право приватної власності серії ІІІ-3П № 044417 від 10.09.2002 є донька останньої ОСОБА_2

Однак, у Державному акті на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 044417 від 10.09.2002, виданому ОСОБА_3 хоча і зазначена площа кургану 0,20 га, то в дійсності місце розташування вказаного курганного могильника не відповідає його фактичному розташуванню на місці.

Відповідно до інформації про результати перевірки за підписом начальника Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області ОСОБА_4 від 03.11.2014 № 01-13/1648.01-13/2179, перевіркою встановлено, що вищевказані земельні ділянки передані власність громадянці ОСОБА_3 разом з обєктом культурної спадщини (курганним могильником), хоча на плані зовнішніх меж земельної ділянки Державного акту нанесено курган площею 0,2 га.

Зважаючи на викладене, на думку прокурора, розпорядження голови Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області № 105 від 07.05.2002 в частині надання у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 5,89 гектарів підлягає визнанню судом незаконним та скасуванню в частині надання земельної ділянки, на якій розміщений курганний могильник охоронний № 1.3.3728.2.8.12 площею 0,1992 га., що складає 70% від загальної площі могильника 0,2864 га, з географічними координатами 47°5822,49017N 35°4754,30549Е (кадастровий номер :00:000:0001) та державний акт на право приватної власності на землю який є правовстановлюючим документом та виданий на підставі розпорядження голови Новомиколаївської районної державної адміністрації № 105 від 07.05.2002.

Як зазначає позивач, вимога про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано оспорюваний державний акт. Таким чином, державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на підставі незаконного розпорядження, є підставою для визнання його недійсним.

Зважаючи на викладене, земельна ділянка, на якій розташований курганний могильник охоронний № 1.3.3728.2.8.12) підлягає витребуванню у спадкоємиці ОСОБА_2 (після смерті ОСОБА_3Т.) та поверненню її власнику державі в особі Запорізької обласної державної адміністрації.

Виходячи з наведеного, та посилаючись на норми ст. 121 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 21, 261, 267, 1212 ЦК України, ст.ст. 4, 33, 75 ЗК України, ст.ст. 2, 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини», прокурор просив задовольнити позов та підтримав його в судовому засіданні.

Запорізька обласна державна адміністрація надала суду письмові пояснення, в яких підтримала вищезазначену позицію прокурора за позовом та просила розглянути справу за відсутності її представника.

Представник Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області в судовому засіданні заперечив проти позову, зазначивши, що розпорядженням голови Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області № 105 від 07.05.2002 ОСОБА_3 було передано земельну ділянку площею 5,69 га без курганного могильника, на підтвердження чого надав суду витяг з технічної документації на цю ділянку.

Відповідач ОСОБА_2, належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання 07.10.2015 не прибула, а 06.10.2015 за телефоном повідомила суд про небажання брати участь в розгляді справи, оскільки наразі вона не має коштів для виготовлення технічної документації на земельну ділянку, успадковану після смерті ОСОБА_3

Представник третьої особи, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не прибув та не надіслав суду будь-яких заяв.

У судовому засіданні 07.10.2015 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши матеріали та зясувавши обставини цивільної справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши наявні в справі докази в їх сукупності,

встановив:

ОСОБА_3 померла 07 серпня 2014 року, що підтверджується копією актового запису про смерть № 08 від 09.08.2014.

В матеріалах спадкової справи № 128/2014 до майна померлої 07.08.2014 ОСОБА_3 наявна заява ОСОБА_2, дочки померлої, від 18.11.2014 № 408 про прийняття нею спадщини за законом. Інших спадкоємців ОСОБА_3, які прийняли спадщину, з матеріалів спадкової справи не вбачається. Свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 не отримала.

ОСОБА_3 була власником земельної ділянки площею 5,69 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 044417 від 10.09.2002, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4053.

Підставою для видачі цього державного акту стало розпорядження голови Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області № 105 від 07 травня 2002 року «Про затвердження розмірів земельних паїв в фізичних гектарах для передачі у власність», з додатку до якого вбачається, що земельна ділянка під № 76 площею 5,69 га передана ОСОБА_3.

Із засвідченої копії технічної документації щодо виділення в натурі земельного паю громадянці ОСОБА_3 площею 5,69 га на території Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 044417, доданої до листа Управління Держземагентства у Вільнянському районі Запорізької області від 21.07.2015 № 14-28-0.5-5085/2-15, вбачається, що на ділянках № 76, 105, 126, 186 розташовані землі історико-культурного призначення (кургани площею по 0,20 га кожен), які не входять в земельний пай. Як у технічній документації, так і у державному акті серії ІІІ-ЗП № 044417, наявна умовна позначка, яка свідчить про наявність на ділянці земель історико-культурного призначення, площею 0,20 га, водночас, точного місця розташування земельної ділянки історико-культурного призначення не зазначено.

Інформація, наведена у технічній документації, підтверджується і матеріалами геодезичної зйомки, проведеної ТОВ «Козацькі землі», на які посилається прокурор, та з яких вбачається, що загальна площа земельної ділянки ОСОБА_3, з урахуванням курганних могильників, становить не 5,69 га, а 5,8899 га, при цьому, площа курганного могильника, що знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_3 становить 0,1992 га., що складає 70% від загальної площі могильника 0,2864 га.

Згідно з паспортом курганного могильника № 1.3.3728.2.8.12, даний памятник знаходиться у Новомиколаївському районі Запорізької області, с. Нововолодимирівка, Веселогаївська сільрада, за 2 км. на південний захід від південної окраїни села, на водорозділі балок, і являє собою курганний могильник із 2-х насипів: курган 1 висота 1 м., діаметр 18 м, задернований, на вершині «мітла»; курган 2 висота 0,4 м., діаметр 16 м., розорюється.

Проте, в акті огляду технічного стану памяток археології курганів та курганних могильників № 18/а від 24.01.2014 наведено інформацію стосовно курганного могильника № 3728 відмінну від тієї, що вказана в паспорті цього курганного могильника, а саме зазначено, що він складається з трьох курганних насипів № 1-3, які розташовані за 1,0 км. на захід від західного краю с. Веселий Гай: курган 1 висота 1,5 м., діаметр 35 м.; курган 2 висота 0,6 м., діаметр 25 м.; курган 3 висота 0,5 м., діаметр 30 м.

Прокурор у судовому засіданні не надав пояснень з приводу зазначених розбіжностей, зокрема щодо кількості курганів, зазначивши, що зміни до паспорту курганного могильника № 1.3.3728.2.8.12 не вносилися.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Незважаючи на наведення прокурором у позовній заяві обґрунтування незаконності розпорядження голови Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області № 105 від 07 травня 2002 року «Про затвердження розмірів земельних паїв в фізичних гектарах для передачі у власність», позовної вимоги про визнання його протиправним та скасування під час розгляду даної справи не заявлено.

Стосовно предявлення прокурором позову до спадкоємця померлої ОСОБА_3, суд зазначає наступне.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим обєктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Отже, незважаючи на відсутність у ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину, вона є належним відповідачем у справі, з огляду на прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_3

Щодо позовних вимог про визнання недійсним державного акта серії ІІІ-ЗП № 044417, виданого 10.09.2002 ОСОБА_3 на право приватної власності на землю площею 5,69 гектарів в частині права власності на земельну ділянку, на якій розміщена частина курганного могильника охоронний №1.3.3728.2.8.12 площею 0,1992 га, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент видачі ОСОБА_3 державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 044417 від 10.09.2002, державний акт був документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку.

З позиції прокурора випливає, що земельна ділянка ОСОБА_3 була передана їй разом з курганним могильником площею 0,1992 га, тобто, за умови задоволення позовних вимог та зобовязання відповідача ОСОБА_2 повернути земельну ділянку історико-культурного призначення, площа земельної ділянки, що залишиться у її власності становитиме: 5,69 га 0,1992 га = 5,4908 га.

Водночас, з огляду на досліджені вище технічну документацію, матеріали геодезичної зйомки та сам державний акт, суд визнає такими, що не відповідають дійсності наведені прокурором обставини передачі ОСОБА_3 у власність земельної ділянки історико-культурного призначення, оскільки загальна площа ділянки з кадастровим номером :03:006:0006, враховуючи площу курганного могильника 0,1992 га, становить 5,8899 га, а площа земельної ділянки ОСОБА_3, за державним актом, становить 5,69 га (5,8899 га 0,1992 га = 5,6907 га.). Дані розрахунки підтверджують правомірність виділення ОСОБА_3 земельної ділянки площею 5,69 га, в яку не входить курганний могильник.

Посилання прокурора на те, що зазначене у Державному акті на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 044417 від 10.09.2002, виданому ОСОБА_3, місце розташування вказаного курганного могильника не відповідає його фактичному розташуванню на місці, суд визнає безпідставним, оскільки наявна в державному акті умовна позначка, якою позначено курган, не містить координат, відтак за нею неможливо встановити точне місце розташування курганного могильника на місцевості. Отже, визначальним для висновку суду про правильність цього державного акту є відповідність вказаної у ньому площі курганного могильника (0,2 га) дійсній його площі. Питання визначення точного місця розташування курганного могильника за таких обставин має бути вирішено шляхом встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та не впливає на чинність державних актів на право приватної власності на землю суміжних землевласників.

Таким чином, ОСОБА_2, успадкувавши після смерті ОСОБА_3 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,69 га, до складу якої не входить курганний могильник площею 0,1992 га, не може нести обовязку з повернення державі земельної ділянки історико-культурного призначення, на яку вона не набула права власності.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що обставини, на які посилався прокурор в обґрунтування заявлених вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, внаслідок чого визнає позов таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачами, у справі відсутні.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 88, 208, 209, 212 215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд

вирішив:

1. В задоволенні позову прокурора Новомиколаївського району Запорізької області в інтересах держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації до Новомиколаївської районної державної адміністрації Запорізької області та ОСОБА_2 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Новомиколаївський районний суд Запорізької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.С. Гасанбеков