Справа № 461/3507/14 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/1033/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: представників позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника Галицької районної адміністрації ЛМР - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ай.Пі.Груп" на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2014 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ай.Пі.Груп", за участю третіх осіб: Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства "Снопківське", ОСОБА_6, про звільнення самовільно захопленого приміщення та усунення перешкод у користуванні приміщенням.

Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Ай.Пі.Груп" звільнити самочинно захоплене підвальне приміщення площею 6,0 кв.м у будинку АДРЕСА_1, позначене цифрами 3-3 на поверховому плані будинку, виготовленому Львівським комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки".

Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Ай.Пі.Груп" не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні коридором загального користування у підвальних приміщеннях будинку АДРЕСА_1.

У решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю "Ай.Пі.Груп".

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та ухвалене з неповним з'ясуванням обставин справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Вказує на те, що з наявних у позивача правовстановлюючих документів не вбачається, яке саме приміщення у підвалі будинку АДРЕСА_1 їй належить. Звертає увагу суду на те, що на момент розгляду справи та ухвалення рішення ТзОВ "Ай.Пі.Груп" було і залишається власником приміщення на АДРЕСА_1 загальною площею 787, 5 кв.м., до якого входить частина підвалу цього будинку, а суд лише припустив, що спірна комора захоплена відповідачем.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які беруть участь у справі, у тому числі і апелянта, котрі належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлені про час та місце розгляду справи, але не з'явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 року " Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,372 ЦК).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом про звільнення самовільно захопленого приміщення та усунення перешкод у користуванні приміщенням, яке належить їй на праві власності.

Районним судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності №Г-23929 від 03.01.2001 року квартира №5/б та комора у підвалі площею 6,00 кв.м. на АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2, яка отримана нею у власність відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Власником готелю "Бюргер" у цьому ж будинку АДРЕСА_1 загальною площею 787,5 кв.м. є Товариство з обмеженою відповідальністю "Ай.Пі.Груп"(.а.с.47-53).

Згідно акту від 15.02.2013 року, складеного комісією ЛКП "Снопківське", відповідачем не надано доступу до підвального приміщення будинку АДРЕСА_1.

Згідно акту ЛКП "Снопківське" від 29.01.2013 року представниками ТзОВ "Ай.Пі.Груп" не допущено працівників ЛКП "Снопківське" для влаштування навісного замка на металевих дверях входу в підвал зі сторони двору будинку АДРЕСА_1.

За правилами ч.1 ст.1 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їхню власність як квартир(будинків), кімнат у квартирах та однокімнатних будинків, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до ч.2 ст.10 указаного Закону стають об'єктами права спільної власності співвласників будинку одночасно із приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 2.03.2004 року №4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно в спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об"єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього(п.1.1). Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

У той же час законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення.

Так, за ст.1 Закону "Про об"єднання співвласників багатоквартирного будинку", допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку ( сходові клітини, вестибулі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно - правових відносин.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно із ст.321 ч.1 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відтак, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про під ставність позовних вимог ОСОБА_2 та часткове їх задоволення, оскільки діями відповідача порушені її права власника, а тому ці права повинні бути захищені.

Твердження апелянта про те, що з правовстановлюючих документів позивача не вбачається, яке саме приміщення у підвалі будинку АДРЕСА_1 належить їй, на думку колегії суддів, не спростовує висновків суду про те, що це є приміщення позначене цифрами 3-3 на поверховому плані будинку, оскільки згідно свідоцтва про право власності ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 та комори у підвалі площею 6,00 кв.м.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ай.Пі.Груп" відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: