Справа № 316/1610/15-ц
Провадження № 2/316/718/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2015 р.

Енергодарський міський суд

Запорізької області

у складі головуючого судді: Куценка М. О.,

при секретарі: Нестеровій Г. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Енергодар цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання після розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з зазначеною заявою, в якій просила: стягнути з відповідача суму на її утримання в розмірі 2000 тис. грн. щомісячно на весь час встановлення їй інвалідності, а саме по 01.04.2017 року включно.

В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги, зазначивши, що 01.04.2015 року їй встановлена 3 група інвалідності в наслідок загального захворювання та встановлена пенсія в розмірі 1049 грн.. 07 травня 2015 року шлюб між нею та відповідачем розірвано за рішенням суду. Зазначає, що її колишній чоловік ОСОБА_2 являється фізичною особою-підприємцем, має можливість надавати їй кошти на утримання, але відмовляється це робити допомагаючи матеріально лише їхнім спільним дітям, які вже є повнолітніми. Вказує що кошти їй потрібні для проходження лікування. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали в повному обсязі, просили відмовити в задоволенні позову. При цьому представником відповідача зазначено, що позивачка не надала доказів про те, що потребує матеріальної допомоги на утримання, що відповідач, як її колишній чоловік, може надавати матеріальну допомогу, та що позивачкою вживалися заходи до працевлаштування. Згідно медичних документів позивачки їй не заборонена будь-яка праця, окрім важкої фізичної. Згідно наданих позивачкою документів вона має професію бухгалтера, за якою раніше і працювала, що не заважає їй і сьогодні працювати на такій роботі, навіть маючи ІІІ групу інвалідності. З приводу фінансового стану відповідача, його представником зазначено, що у період січень-червень 2015 року згідно звітності відповідач отримав дохід від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 114930,00 грн.. За цей же період, для забезпечення цієї підприємницької діяльності, з отриманої суми доходів були здійснені видатки на загальну суму 96930,00 грн. Крім того на утриманні відповідача є його мати 77-ти років, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка досягла пенсійного віку та вважається непрацездатною. Відповідач має зобовязання фінансового характеру за кредитним договором з банком та зобовязання фінансового характеру перед фізичними особами за договорами позики. Згідно розписки він зобовязаний повернути ОСОБА_3 до 01.05.2015 року 4000,00 доларів США; ОСОБА_4 до 01.12.2016 року 6000,00 доларів США. При цьому відповідач, незважаючи на те, що половину цієї суми в силу вимог ст.65 СК України повинна сплатити позивачка, самостійно здійснює погашення цієї заборгованості.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.. 75 СК України - дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до положень ст. 76 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Отже аналізуючи положення вищезазначених норм, законом визначені обовязкові умови та підстави покладення на колишніх чоловіка, дружину обовязку по утриманню після розірвання шлюбу, а саме: колишній чоловік, колишня дружина є непрацездатною; особа стала непрацездатної до розірвання шлюбу, або протягом року від дня розірвання шлюбу якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; особа потребує матеріальної допомоги; колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Моментом виникнення обовязку на утримання є наявність усіх вищеперерахованих умов.

В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.11.1986 року по 07.05.2015 рік (а.с. 2-3).

З 01.04.2015 року позивачу встановлено третю группу інвалідності (загальне захворювання) та призначено пенсію в розмірі 1049 грн. (а.с. 5-6).

Тобто позивач є непрацездатною особою у звязку з інвалідністю, яка їй встановлена до розірвання шлюбу з відповідачем.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо потреби позивача в наданні матеріальної допомоги в розумінні вимог ст.ст. 75-76 СК України, суд приходить до наступних висновків.

Так, позивачем надано суду індивідуальну програму реабілітації інваліда за №308 від 10.03.2015 року (а.с. 6-8), консультаційний висновок спеціаліста від 14.08.2015 року (а.с. 29), консультаційний висновок спеціаліста від 27.08.2015 року (а.с. 42). Проте, надані медичні документи містять лише лікарські рекомендації, та не містять обовязкових призначень лікаря для лікування, а також не містять відомостей щодо затрат, які понесла, або які необхідно понести позивачу на лікування, що в свою чергу не дозволяє суду дійти висновку про потребування позивачем певної конкретної матеріальної допомоги.

Крім того, суд не приймає як доказ надані позивачем чотири чеки про купування медичних препаратів (а.с. 48), а також лікарський рецепт (а.с. 47), оскільки три з наданих чеки по зазначеній в них даті придбання ліків не відповідають даті виписання рецепту (щодо придбання ліків на суму 213,44 грн., на суму 5,57 грн., та на суму 12,3 грн.), тому не зрозуміло хто саме їх придбавав, крім того зазначені ліки (в тому числі написані в рецепті) не повязані із захворюванням позивача за яким встановлено інвалідність, що не заперечувалось позивачем в судовому засіданні. Інші надані позивачем копії виписок з історії хвороби, датовані задовго до встановлення групи інвалідності, та не містять належних доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог (а.с. 49-52).

Згідно чинного законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб: пенсією за віком, пенсією по інвалідності, державною допомогою тощо.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», прожитковий мінімум в 2015 році для непрацездатних осіб встановлено з 01.12.2015 року 949,00 грн., з 01 грудня 1074,00 грн.

За приписами статті 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо доходи не забезпечують прожиткового мінімуму, а позивач, як вбачається з довідки Управління Пенсійного фонду України отримує пенсію в розмірі 1049 грн., що перевищує прожитковий мінімум, визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання колишньої дружини.

Інших належних та допустимих доказів, які б обґрунтовували заявлені позовні вимоги суду надано не було.

З огляду на вищенаведене суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 75-76 СК України, та ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання після розірвання шлюбу - відмовити.

Рішення в повному обсязі буде виготовлено через пять днів відповідно положень ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М. О. Куценко