Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення апеляційного суду Донецької області від 03 червня 2014 року,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 14 березня 2014 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 03 червня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - вбудоване нежитлове приміщення АДРЕСА_1 шляхом продажу із укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу із будь-якою особою-покупцем.

Вимоги мотивовано тим, що за кредитним договором від 28 лютого 2008 року № 11/МК-08 відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 750 000 доларів США на умовах сплати 14 % річних зі строком повернення до 15 лютого 2018 року. Виконання зобов'язань за кредитом забезпечено іпотекою нежитлового приміщення АДРЕСА_1 (договір від 28 лютого 2008 року) та порукою ОСОБА_4

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 21 травня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 632 893, 83 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на момент звернення до суду 5 056 821, 70 грн), позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення цього боргу.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 14 березня 2014 року позов задоволено. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 28 лютого 2008 року № 11/МК-08 у розмірі 632 893, 83 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на момент звернення до суду 5 056 821, 70 грн), із яких: 585 638, 24 доларів США - борг за тілом кредиту, 44 617, 26 доларів США - проценти, 2 638, 33 доларів США - пеня, звернено стягнення на предмет іпотеки - вбудоване нежитлове приміщення АДРЕСА_1 шляхом надання банку права продажу із укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із отриманням Витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, із реєстрацією договору купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, із проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, із проведенням дій щодо оформлення та отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, із можливістю здійснення всіх, передбачених нормативно-правовими актами України дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації ухвалено встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на нерухоме майно, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час реалізації майна.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 03 червня 2014 року змінено рішення суду першої інстанції у частині розміру заборгованості, на погашення якої звертається стягнення на предмет іпотеки, зменшено розмір пені із 2 638, 33 доларів США до 21 104, 12 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду у частині зменшення розміру пені та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_3 оскаржує рішення судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що за кредитним договором від 28 лютого 2008 року № 11/МК-08 відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 750 000 доларів США на умовах сплати 14 % річних зі строком повернення до 15 лютого 2018 року. Виконання зобов'язань за кредитом забезпечено іпотекою нежитлового приміщення АДРЕСА_1 (договір від 28 лютого 2008 року) та порукою ОСОБА_4

Відповідно до умов договору ОСОБА_3 зобов'язалася погашати кредит та сплачувати проценти за користування ним відповідно до Графіку, вказаному у Додатку № 1 до кредитного договору, щомісячними платежами до 20 числа кожного місяця (з урахуванням святкових та неробочих днів).

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно умов п. 2.3.3. кредитного договору, у разі порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених умовами договору, банк має право на свій розсуд змінити умови договору - вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати процентів за його користування, виконання інших зобов'язань за договором у повному обсязі шляхом направлення повідомлення. При цьому згідно ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України за зобов'язаннями, строки виконання яких не настали, строки вважаються такими, що настали в указану у повідомленні дату. В цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту у повному обсязі, проценти за фактичний строк користування ним, повністю виконати інші зобов'язання за указаним договором.

Внаслідок порушення починаючи із 21 березня 2010 року позичальником строку та порядку погашення кредиту банк, скориставшись правом, передбаченим п. 2.3.3. кредитного договору, звернувся до відповідача із повідомленням від 08 квітня 2013 року № 30.1.0.0/2 про дострокове повернення кредиту у повному обсязі, процентів, комісії та штрафних санкцій у тридцятиденний строк з дня отримання вимоги. Одночасно повідомив про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги (а. с. 53).

У позасудовому порядку вимогу від 08 квітня 2013 року № 30.1.0.0/2 не виконано.

Факт неналежного виконання позичальником зобов'язань за договором кредиту встановлено судами на підставі повної та всебічної оцінки обставин справи із належною оцінкою здобутих доказів, а тому доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що право банку вимагати дострокове повернення кредиту у повному обсязі не виникло є безпідставними.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У п. 24 договору іпотеки передбачається право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя (п. 28 договору іпотеки).

Згідно п. 28 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки; продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, у тому числі на біржі на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

За ст. 38 Закону України «Про іпотеку», дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотеко-держателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження

іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між

іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

За п. 12 договору іпотеки вартість іпотечного майна визначено у 5 050 000 грн. Висновками судової будівельно-технічної експертизи предмет іпотеки оцінено у 1 490 278 грн.

З огляду на різницю вказаних сум та відсутність згоди між іпотекодавцем та іпотекодержателем щодо встановлення початкової ціни продажу предмета іпотеки, суд першої інстанції, із яким у цій частині погодився апеляційний суд, обґрунтовано ухвалив встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на нерухоме майно, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час реалізації майна, що відповідає як змісту ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням ст. 38 цього Закону.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що за обраного позивачем способу звернення стягнення на предмет іпотеки (рішення суду буде виконуватися не державним виконавцем) відсутність у судовому рішенні конкретно визначеної початкової ціни продажу предмета іпотеки позбавляє її впливу на визначення вартості майна, на яке звертається стягнення у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, відхиляються, оскільки за ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» ОСОБА_3 має право звернутися із письмовим запитом про рецензування звіту про оцінку майна суб'єктом оціночної діяльності, у якому навести доводи щодо неповноти, неправильності виконання та невідповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна.

Щодо доводів касаційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені без відповідної заяви відповідача необхідно зазначити таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна, є диспозитивною, а не імперативною у застосуванні.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України № 6-25цс15 від 18 березня 2015 року.

У справі встановлено, що ОСОБА_3 із заявою про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу до суду першої інстанції не зверталася.

За таких обставин, висновки апеляційного суду про те, що позовна давність за вимогами про стягнення неустойки застосовується незалежно від заяви сторони у справі, та зменшення судом розміру заявленої до стягнення пені із власної ініціативи свідчить про неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 03 червня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко