Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю сторін та представника відповідачки,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду від 27 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

20 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої йому злочином, вчиненим щодо його неповнолітнього сина.

Рішенням Кузнецовського міського суду від 27 листопада 2014 року позов задоволено частково. З відповідачки на користь позивача стягнуто 20 000 грн. відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі відповідачка посилалася на те, що відповідно до ст. 515 ЦК України заміна кредитора у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, не допускається. Її син ОСОБА_3 наніс легкі тілесні ушкодження не позивачу ОСОБА_2, а його сину ОСОБА_4, а тому позивачу не було завдано моральної шкоди як потерпілому від злочину.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Вона ж ніякої моральної шкоди позивачу не завдавала.

Лише у разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування шкоди, ця шкода відшкодовується у частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками. Суд не взяв до уваги наявність у ОСОБА_3 щомісячного доходу. Батьки відшкодовують шкоду лише в тій частині, в котрій вона не може бути компенсована самим неповнолітнім. Саме тому її відповідальність повинна мати лише додатковий (субсидіарний) характер.

Суд не взяв до уваги вину потерпілого, яка виражена у формі умислу та грубої необережності, що полягала у провокуванні бійки і небажанні її припинити.

Покликаючись на ці обставини, відповідачка рішення місцевого суду вважала незаконним та необґрунтованим і просила апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач рішення місцевого суду вважав законним та обґрунтованим і просив апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до правил ч. 1 ст.ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом лише свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З позовної заяви ОСОБА_2 вбачається, що він звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у вигляді душевних страждань, яких він зазнав унаслідок злочину, вчиненого неповнолітнім сином відповідачки щодо його неповнолітнього сина.

Як видно з матеріалів справи, позовних вимог неповнолітнім потерпілим ОСОБА_4 (чи від його імені його законними представниками), а також матір'ю неповнолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_5 не пред'явлено.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї або близьких родичів.

У зв'язку з цим доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що позивачу не було завдано моральної шкоди, не ґрунтуються на законі.

Судом установлено, що ухвалою Кузнецовського міського суду від 6 вересня 2013 року неповнолітнього сина відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та відносно нього застосовано примусовий захід виховного характеру у вигляді передання під нагляд матері тривалістю на один рік. Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, залишено без розгляду (а. с. 3-4 т. 1).

Під час судового розгляду клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000131 від 5 лютого 2013 року, судом встановлено наступні обставини.

5 лютого 2013 року біля 16 год. на березі р. Стир поблизу магазину „Любава", що у мікрорайоні Будівельників у м. Кузнецовськ Рівненської області, неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, під час конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних стосунків, умисно наніс неповнолітньому ОСОБА_4 декілька ударів кулаками та головою в обличчя і голову. В ході вказаної бійки ОСОБА_3 штовхнув ОСОБА_4, внаслідок чого останній впав. Далі ОСОБА_3 сів на живіт ОСОБА_4 і, утримуючи останнього вагою свого тіла, наніс ще декілька ударів кулаками та головою по обличчю і голові потерпілого, спричинивши неповнолітньому ОСОБА_4 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, які згідно з висновком експерта № 53 від 26 лютого 2013 року за результатами проведеної судово-медичної експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров'я.

Таким чином, доводи апелянта про вину потерпілого у вигляді грубої необережності чи умислу з його боку матеріалами справи не підтверджені.

У судовому засіданні місцевого суду неповнолітній ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, визнав повністю та розкаявся (а. с. 3-4 т. 1).

Висновком судмедексперта № 53 від 6 лютого 2013 року підтверджено, що згідно з наданими медичними документами в ОСОБА_4 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, субарахноїдального крововиливу, забою нирок, гострої ниркової недостатності в ст. поліурії. Вказані в п. 1 тілесні ушкодження у вигляді закритої черпено-мозкової травми, струсу головного мозку, виникли від дії тупого предмету, можливо при нанесенні ударів у вказаний в обставинах термін і які згідно п. 2.3.3. „Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень" (Наказ № 6 МОЗ України від 17 січня 1995 року). відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров'я. Виникнення даних тілесних ушкоджень при самопадінні при падінні з висоти власного росту не характерно (197-198 т. 1).

У зв'язку з нанесенням тілесних ушкоджень неповнолітній потерпілий ОСОБА_4, починаючи з дня нанесення побоїв і протягом 2013-2014 рр. неодноразово лікувався стаціонарно: з 5 по 22 лютого, з 29 березня по 10 квітня та з 21 по 29 жовтня 2013 року; з 10 по 20 січня, з 4 по 11 квітня та з 15 по 29 липня 2014 року. Крім того, він регулярно лікувався амбулаторно.

Зазначені обставини підтверджені відповідними медичними документами, які є у справі.

Так, з епікризу № 822 слідує, що ОСОБА_4 лікувався в травматологічному відділенні ДЗ „СМСЧ № 3" м. Кузнецовськ Рівненської області з 5 лютого 2013 року до 12 лютого 2013 року у зв'язку зі встановленням діагнозу: ЗЧМТ, струс головного мозку, субарахноїдальний крововилив, забій нирок, ниркова недостатність. Згідно з анамнезом захворювання травма одержана 5 лютого 2013 року о 17 год. 00 хв. під час бійки. ОСОБА_4 був консультований урологом, невропатологом, хірургами, спостерігався анестезіологом-реаніматологом. За наполяганням батьків для подальшого лікування пацієнт направлений в Рівненську обласну дитячу лікарню і його госпіталізація узгоджена. Такі ж дані містить медична карта № 822 стаціонарного хворого ОСОБА_4, яка свідчить, що ОСОБА_4 був направлений лікарем швидкої допомоги, госпіталізований за терміновими показаннями через 2,5 години після одержання травми. При госпіталізації йому встановлений діагноз: ЗЧМТ, струс головного мозку, забій нирок і в подальшому встановлений заключний діагноз: ЗЧМТ, струс головного мозку, субарахноїдальний крововилив, забій нирок з ознаками недостачі (а. с. 6-7 т. 1).

Згідно з епікризом № 1485 та медичною картою стаціонарного хворого № 1485 ОСОБА_4 знаходився на лікуванні у відділенні планової хірургії Рівненської обласної дитячої лікарні з 12 лютого 2013 року до 22 лютого 2013 року з діагнозом: політравма, забій нирок, ЗЧМТ - струс головного мозку, гостра ниркова недостатність в стадії поліурії, оскільки отримав травму 5 лютого 2013 року. Після цього лікування ОСОБА_4 був виписаний на амбулаторне лікування під нагляд педіатра за місцем проживання з рекомендацією продовжити прийом призначених ліків, здійснити контроль креатину і сечовини через 10-14 днів і пройти огляд нефролога і уролога Рівненської обласної дитячої лікарні та здійснити контроль артеріального тиску двічі на день (а. с. 40-41 т. 2).

Аналогічні дані містяться також і в інших медичних документах, копії яких долучені до справи.

11 квітня 2013 року медичним висновком ДЗ «Спеціалізована медико-санітарна частина № 3» МОЗ України неповнолітній потерпілий ОСОБА_4 з 11 квітня 2013 по 16 листопада 2014 року був визнаний дитиною-інвалідом.

Тому на підставі встановлених обставин справи місцевий суд прийшов до правильного висновку про те, що після протиправних дій сина відповідачки щодо неповнолітнього сина позивача, які мали місце 5 лютого 2013 року та встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, стан здоров'я ОСОБА_4 суттєво погіршився, оскільки до 5 лютого 2013 року ОСОБА_4 не мав закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, субарахноїдального крововиливу, забою нирок та гострої ниркової недостатності і не потребував лікування, успішно пройшовши у січні 2013 року військово-медичну приписну комісію, за результатами якої в нього не було виявлено будь-якої патології і він був визнаний придатним до військової служби.

За загальним правилом відповідно до 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Проте статтею 1179 ЦК України передбачено, що неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов'язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини. Обов'язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди.

В суді першої інстанції відповідачка пояснила, що її неповнолітній син ОСОБА_3 ніде не працює, власного майна та постійних доходів не має. Письмових доказів про його самостійні доходи суду не подала. Відсутність своєї вини у неналежному здійсненні виховання сина та нагляду за ним перед судом не довела. На час ухвалення оскаржуваного рішення її син ОСОБА_3 повноліття не досяг, до досягнення повноліття власником майна, достатнього для відшкодування шкоди, не став.

За таких обставин місцевий суд, на переконання колегії суддів, прийшов до цілком правильного висновку про під ставність та обґрунтованість права позивача на відшкодування за рахунок відповідачки моральної шкоди від душевних страждань, яких він зазнав унаслідок злочину, вчиненого неповнолітнім сином відповідачки щодо його неповнолітнього сина.

Разом з тим, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та моральних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Судом установлено, що внаслідок винних неправомірних дій неповнолітнього сина відповідачки позивач зазнав моральних страждань, які були спричинені йому каліцтвом та іншим ушкодженням здоров'я його сина, що потягнуло за собою вимушені зміни у його житті.

Наведене вище дає підстави зробити висновок про те, що за таких обставин вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими.

Разом з тим, виходячи зі встановлених обставин справи, про які було зазначено вище, характеру та обсягу страждань позивача, характеру його немайнових втрат, часу та зусиль, які були необхідні для відновлення здоров'я його сина, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції загальний розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, у сумі 20 000 грн. є дещо завищеним і підлягає зменшенню до 5 000 грн.

При цьому колегія суддів враховує також те, що, як уже було зазначено вище, позовних вимог самим неповнолітнім потерпілим ОСОБА_4 (чи від його імені його законними представниками), а також матір'ю неповнолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_5 у даній справі не пред'явлено.

У зв'язку з викладеним ухвалене місцевим судом рішення не у повній мірі відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає відповідній зміні.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 23, 1167, 1179 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кузнецовського міського суду від 27 листопада 2014 року частково змінити.

Зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, з 20 000 грн. до 5 000 грн. (п'яти тисяч) гривень.

В решті рішення місцевого суду залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: