07.07.2015 Єдиний унікальний № 371/829/15-ц
Провадження 2/371/304/15
РІШЕННЯ

Іменем України

6 липня 2015 року Миронівський районний суд Київської області у складі :

головуючого судді: Гаврищука А.В.,

за участю секретаря: Годжаєвої З.Ф.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Росавська сільська рада Миронівського району Київської області про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку за адресою: с. Росава, Миронівського району, Київської області, по вул. Бібліотечній, 36. Право власності на вказаний будинок позивачем набуте на підставі договору дарування від 04 липня 2003 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу ОСОБА_4

Між позивачем та ОСОБА_2 28 квітня 1990 року укладено шлюб, після чого відповідач заселився в будинок, який на той час належав матері позивача ОСОБА_3, як член її сім'ї і проживав у будинку до 18 травня 2014 року. Відповідач залишив місце проживання та 18 травня 2014 року за власним бажанням переїхав жити до свого брата в с. Віта Поштова, Києво-Святошинського району, Київської області. В даний час місце його знаходження не змінилося.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 14 лютого 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Незважаючи на те, що спірне житлове приміщення відповідач залишив, він залишається зареєстрованим у вказаному будинку, і позивач змушена оплачувати комунальні послуги з урахуванням зареєстрованої особи, яка не проживає в будинку, крім того вона позбавлена можливості вільно розпоряджатися своїм майном.

Відповідач більше року не проживає в спірному будинку, тому відповідно ч.2 ст. 405 ЦК України він втратив право користування цим житлом, і позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: с. Росава, Миронівського району, Київської області, по вул. Бібліотечній, 36.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовано ст.ст. 391, 405 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 28 квітня 1990 року було укладений шлюб, після чого відповідач заселився в будинок як член сім'ї власника і проживав у будинку до 18 травня 2014 року. Відповідач залишив місце проживання 18 травня 2014 року за власним бажанням. В даний час місце його знаходження позивачу невідомо.

Позивач відповідно до договору дарування від 4 липня 2003 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, є власником житлового будинку за адресою: с.Росава, Миронівського району, Київської області, по вул. Бібліотечній, 36.(а.с.4, 5). Договір посвідчено приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу ОСОБА_4 4 липня 2003 року.

На час укладення шлюбу та вчинення договору дарування діяли норми КЗпШС. Згідно ст. 24 КЗпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Таким чином, будинок за адресою: с. Росава, Миронівського району, Київської області, по вул. Бібліотечній, 36, не є спільною сумісною власністю подружжя та належить до (роздільного майна) особистої приватної власності позивача.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія І-ОК №097463 від 14 лютого 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7).

Згідно довідки виконкому Росавської сільської ради №190 від 21 квітня 2015 року, довідки виконкому Росавської сільської ради від 21 квітня 2015 року №189, актів обстеження будинку № 36 по вул. Бібліотечній в с. Росава від 15 червня 2014 року, 12 серпня 2014 року, 16 жовтня 2014 року, 18 січня 2015 року, 21 квітня 2015 року (а.с. 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14)відповідач зареєстрований у спірному житловому приміщенні, однак не проживає у ньому з 18 травня 2014 року, при проведенні огляду приміщення речей відповідача у будинку не виявлено.

Допитані у судовому засіданні свідки: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надали суду аналогічні покази щодо відсутності відповідача за місцем його реєстрації з травня 2014 року. Також свідки зазначили, що автомобіль відповідача, його особисті речі відсутні за місцем реєстрації впродовж останнього року, вони відповідача за місцем його реєстрації не бачили, хоча являються сусідами сторін та перебувають із ними у хороших відносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до п. 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72,109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

За змістом ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Оскільки відповідач на даний час не є членом сім'ї власника будинку, у нього відсутнє право користування спірним житловим будинком, а відтак і належні правові підстави для проживання в ньому.

У зв'язку з відсутністю договірних відносин з власником будинку ОСОБА_2 втратив право користування ним, хоч і є колишнім членом сім'ї власника.

Власник відповідно до ст. 391 ЦК України може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Зазначений висновок ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Так, на час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2004 року, Житлового кодексу України.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319,321 ЦК України, ст. 48 Закону України "Про власність").

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Як встановлено судом, ОСОБА_2 є колишнім членом сім'ї власника, угоди з власником житла щодо умов проживання не укладав.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст.ст. 810, 814 ЦК України).

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач не проживає у спірній квартири більше року і належних доказів на підтвердження поважності причин не проживання суду не надано, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, тому висновок суду першої інстанції про відмову в цій частині є законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Право позивача на вільне користування своїм майном відповідачем порушено тому таке право підлягає судовому захисту.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача витрати позивача по сплаті судового збору, а саме: 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України на підставі ст.ст. 15, 16, 391, 405 ЦК України суд,-

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, в будинку №36 по вул. Бібліотечна с. Росава Миронівського району Київської області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 263, 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Миронівський районний суд протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 07.07.2015.

Суддя: підпис ОСОБА_7

Згідно з оригіналом

Суддя: А.В. Гаврищук