У х в а л а

іменем україни

15 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 15 травня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_3 кредитні зобов'язання належним чином не виконала, в результаті чого у неї утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 25 вересня 2013 року складає 56 903,85 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 15 травня 2007 року в розмірі 56 903,85 грн., яка складається із заборгованості по кредиту в розмірі 15 544,84 грн., прострочених відсотків за період з травня 2007 року по серпень 2013 року у розмірі 37 426,11 грн., комісії за користування кредитом у розмірі 1 750 грн., фіксованої частини штрафу в розмірі 500 грн. та штрафу (відсоткової складової) в розмірі 2 685,90 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення місцевого та ухвалу апеляційного судів, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та просить ухвалити нове рішення.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач належним чином не виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим у неї утворилась заборгованість, яка і підлягає стягненню на користь банку.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Установлено, що 15 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач не належним чином виконувала свої зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 31 серпня 2013 року в неї утворилась заборгованість перед банком за кредитом у розмірі 56 903,85 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Встановивши, що відповідач отримала кредит з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки, та те, що згідно з п. 3.1.3 Правил користування платіжною карткою після закінчення строку дії картки, остання продовжується на новий строк, суд першої інстанції не встановив строку дії картки та обставин видачі нової картки.

Крім того, судом залишено поза увагою пояснення відповідача щодо здійснення виплат за кредитним договором та погашення його в цілому, а також не з'ясовано, чи враховані вони у розрахунку заборгованості, наданому банком. Так, відповідач вказала, що згідно виписки, яку вона подавала у судовому засіданні, вбачається, що борг сплачено. Проте, суди цієї виписки не дослідили.

Отже, суд першої інстанції не з'ясував строк дії картки, чи сплив строк позовної давності з урахуванням цих обставин і факту пред'явлення позову у вересні 2013 року, не перевірив наданий банком розрахунок заборгованості з урахуванням доводів відповідача, що згідно виписки, яку вона подавала у судовому засіданні, борг сплачено.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду без змін.

Оскільки судами допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржувані судові рішення на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська