УХВАЛА

ІМЕНЕМ України

29 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про вселення, посилаючись на те, що 30 квітня 1992 року йому як квартиронаймачу та членам його сім'ї, яка складалася із дружини ОСОБА_4; доньки ОСОБА_5; доньки ОСОБА_6 Виконавчим комітетом Козятинської міської ради народних депутатів було видано ордер на квартиру АДРЕСА_1, де вони всі були зареєстровані.

Продовжуючи постійно проживати у зазначеній квартирі разом зі своєю сім'єю, він на прохання своєї дружини у 1998 році знявся з реєстраційного обліку та прописатися в належному його дружині на праві приватної власності в порядку спадкування житловому будинку, який знаходиться за адресою: с. Рубанка, Козятинський район, Вінницька область. Дане прохання його дружина мотивувала тим, що їй необхідно оформити субсидію, оскільки в той час грошей на сім'ю не вистачало.

Він погодився на її пропозицію, але постійно продовжував проживати разом з нею та дітьми у вищевказаній квартирі.

У 2012 році його молодша донька ОСОБА_6 переїхала жити до свого чоловіка до м. Києва і з того часу в квартирі залишилися проживати він з дружиною та старша донька зі своїм чоловіком.

У червні 2014 року після сварки із дружиною остання змінила замки у дверях квартири і зазначила, що їхня спільна квартира йому більше не належить. З часу сварки потрапити до квартири він не може.

У процесі перевірки (на його прохання) Козятинською міською радою у серпні 2014 року було складено акт за фактом його проживання та з'ясувалося, що квартира, яку він отримав у 1992 році на сім'ю, була приватизована його дружиною та двома доньками.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив вселити його до квартири.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право користування квартирою АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві приватної власності.

Вселено ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві приватної власності.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, задовольняючи позов, дійшов висновку, що хоча ОСОБА_3 і прописаний у будинку по АДРЕСА_6, однак постійно проживав у АДРЕСА_1, є членом сім'ї власників та має право користуватися цим житлом.

При цьому суд виходив із того, що зазначені обставин підтверджуються показаннями свідків, які допитані у суді першої інстанції, які пояснили, що позивач постійно у будинку в селі не проживав, а приїздив, щоб проводити будівельні роботи та вів домашнє господарство. Згідно з актом від 06 серпня 2014 року ОСОБА_3 з 1992 року постійно проживав у АДРЕСА_1, однак після сімейного конфлікту з червня 2014 року за вказаною адресою не проживає. Як пояснив позивач, він не проживає, оскільки відповідачі замінили замки та не допускають його до приміщення. Іншого придатного для проживання житлового приміщення він не має.

Згідно із довідкою від 24 червня 2014 року № 270, виданою Виконавчим комітетом Флоріанівської сільської ради, ОСОБА_3 дійсно зареєстрований у АДРЕСА_6, однак фактично проживає без реєстрації у АДРЕСА_3. При цьому довідка від 18 вересня 2014 року № 266, видана Виконавчим комітетом Флоріанівської сільської ради, за висновком суду першої інстанції, не суперечить зазначеним вище обставинам, оскільки встановлено, що з червня 2014 року у спірній квартирі позивач з поважних причин не проживає.

З огляду на наведене та враховуючи, що ОСОБА_4 чи будь-хто з інших співвласників з позовами про виселення ОСОБА_3 із квартири в порядку ст. ст. 116, 157 ЖК Української РСР чи про визнання його таким, що втратив право користування квартирою до суду не зверталися, суд першої інстанції, посилаючись на приписи ст. ст. 64, 156 ЖК Української РСР, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Проте з висновками судів погодитися не можна з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 30 квітня 1992 року ОСОБА_3 як квартиронаймач та члени його сім'ї: дружина ОСОБА_4; доньки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 отримав ордер на квартиру АДРЕСА_1, де вони всі були зареєстровані.

У 1998 році ОСОБА_3 знявся з реєстраційного обліку у квартирі та прописався у належному його дружині на праві приватної власності в порядку спадкування житловому будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_6

У червні 2000 року квартиру АДРЕСА_1 приватизовано відповідачкою ОСОБА_9 та доньками ОСОБА_8 та ОСОБА_7

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом ст. ст. 64, 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції в повні й мірі наведених приписів законодавства не врахував, не звернув уваги на те, що поновлення права позивача на користування квартирою АДРЕСА_1 відповідно до правил ст. 156 ЖК Української РСР можливо за встановлення обставин попереднього його вселення до зазначеної квартири відповідно до закону та, відповідно, набуття прав користувача.

Між тим, як свідчать матеріали справи, позивач за згодою ОСОБА_9 вселився до належного їй будинку по АДРЕСА_6, набувши права користування саме цим жилим приміщенням та зберігаючи таке право на момент звернення до суду із даним позовом.

Доказів вселення позивача до квартири АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку та відповідно набуття права користування, яке б підлягало захисту, матеріали справи не містять.

Суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, пояснень відповідачів в достатньому обсязі не перевірив, не визначився із характером спірних правовідносин, не дав їм оцінки та не вирішив, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко