АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/9154/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Сальникова Н.М.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року по справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановила:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення: просив встановити факт його приналежності до польської національності.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 рокув задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити заяву в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказував, що судом першої інстанції не було враховано обставини, на які він посилався, звертаючись з даною заявою, оскільки ним надано до справи достатньо архівних документів, які підтверджують факт приналежності заявника до польської національності.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявника, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовував тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1, його батько походить з польської родини, а підтвердження приналежності до польської національності заявнику необхідно з метою отримання картки поляка і можливості у майбутньому навчання його дітей у Польщі.

Посилався на ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», відповідно до якої громадяни мають право вільно обирати та поновлювати національність і примушення громадян в будь-якій формі до відмови від своєї національності є неприпустимим.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, його батько ОСОБА_3 за національністю є росіянином, а його мати ОСОБА_4 за національністю є українкою.

Твердження заявника про його належність до польської національності з огляду на наявні у матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб, зареєстрованого між його дідом ОСОБА_5 та бабою ОСОБА_6, копії свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7, національність батьків якої зазначена - українці, судом першої інстанції визнані безпідставними, оскільки надані копії свідоцтв не містять інформації щодо предмету доказування.

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 21.10.2014 року, дід заявника - ОСОБА_5 за національністю - єврей, а баба ОСОБА_6 - росіянка.

Виходячи із викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявником не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявленої вимоги щодо належності заявника до польської національності, а тому підстави для задоволення заяви відсутні.

Таким чином, вирішуючи дану заяву, суд першої інстанції вважав, заява підлягає розгляду в порядку окремого провадження цивільного судочинства.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 234 ЦПК України).

Із змісту заяви ОСОБА_2 вбачається, що він має намір на підставі рішення суду щодо належності його до польської національності вирішити питання про внесення змін (доповнень) до акту цивільного стану про своє народження, який засвідчить його польське походження. Це, в свою чергу, надасть можливість заявнику отримати карту поляка та користуватися пільгами під час навчання його дітей у Польщі.

Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 256 ЦПК України, якою передбачено перелік категорій справ, які розглядає суд про встановлення фактів, що мають юридичне значення, справи за заявами про встановлення факту належності до певної національності - в переліку відсутні .

В ч. 2 ст. 256 ЦПК України зазначено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз даних норм дає підстави для висновку, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них повинні залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 2) встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право; 3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, що засвідчує факт, що має юридичне значення; 4) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Отже, згідно з ст. 234, ч. 2 ст. 256 ЦПК України для встановлення факту необхідна наявність певних умов, зокрема, встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 300 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про національні меншини» фізична особа має право на збереження своєї національної самобутності. Громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність.

Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року було затверджено Положення про паспорт громадянина України, свідоцтво про народження та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, якими не передбачено зазначення національності громадян у вказаних документах.

На підставі Указу Президента України №70/99 від 27.01.1999 року втратив чинність Указ Президента України від 31 грудня 1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності», і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи.

Таким чином, факт належності особи до певної національності не може бути встановлений в судовому порядку, оскільки відповідно до положень ст. 256 ЦПК України не належить до юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи.

Пленум Верховного Суду України у Постанові № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснив, що якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви, а коли справу вже порушено - закриває провадження в ній .

Згідно з положеннями ст. 22 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновокпро внесення змін до актового запису цивільного стану або провідмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про

можливість її оскарження в судовому порядку.

Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану врегульовано Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 року № 55/18793.

Згідно з п.1.1 зазначених Правил, внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції у випадках, передбачених чинним законодавством.

Пунктом 1.7. цих Правил передбачено, що зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису.

Пунктом 1.15. Правил визначено, що відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку.

Отже, з аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що чинним законодавством визначений порядок внесення змін до актових записів цивільного стану, які засвідчують походження особи, і порядок оскарження відмови у внесенні таких змін.

Виходячи із доводів апелянта в судовому засіданні про те, що дані про приналежність до польської національності він має намір занести до актового запису про своє народження, то вирішення порушеного заявником питання можливе в зазначеному порядку шляхом звернення особисто до органів РАЦС, як суб'єкта владних повноважень, з метою внесення змін до актового запису щодо його національності, а в разі відмови суб'єкта владних повноважень - шляхом оскарження відмови в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 310 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-310, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року - скасувати.

Провадження у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: