Справа № 344/6763/14-ц
Провадження № 22-ц/779/325/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Мелінишин Г.П., Соколовського В.М.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

13 травня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль Subaru Forester, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності відповідачу, шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що згідно кредитного договору №IFIHAA00001753, укладеного 27 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, останній отримав кредитні кошти у вигляді непоновлюваної лінії в розмірі 24 391,03 доларів США, зокрема, 18 236,11 доларів США на придбання автомобіля, 4 337,59 доларів США на оплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14,28% річних з кінцевим терміном повернення 24 грудня 2010 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за даним договором, 27 грудня 2007 року між сторонами було укладено договір застави, відповідно до якого ОСОБА_2 передав у заставу належний йому на праві власності транспортний засіб - автомобіль Subaru Forester, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що в зв'язку з порушення позичальником зобов'язань, станом на 02 квітня 2014 року утворилася заборгованість в сумі 38 132,21 доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 423 503,95 грн., а згідно умов договору застави заставодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок переданого в заставу майна, просили позов задовольнити.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 01 липня 2014 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено ОСОБА_3

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

В апеляційній скарзі на дане рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд помилково застосував встановлену договором позовну давність до правовідносин, що склалися між сторонами та безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог банку.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 06 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13 зазначено, що згідно ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити.

В засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала з вищенаведених мотивів.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу заперечили, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальникові кредитні кошти у вигляді непоновлюваної лінії в сумі 24 391,03 доларів США, зокрема, 18 236,11 доларів США на купівлю автомобіля (споживчі цілі), 4 337,59 доларів США на оплату страхових платежів, комісії та внесення в Державний реєстр, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14,28% річних з кінцевим терміном повернення 24 грудня 2010 року.

П. 7.1 кредитного договору встановлено період внесення позичальником платежу з 24 по 28 число кожного місяця.

Також умовами договору було встановлено, що щомісяця починаючи через місяць в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 718,12 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Згідно п. п. 4.3, 4.4. договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбаченої п.п. 4.1, 4.2, 4.3 здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов'язання повинне бути виконане позичальником.

В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, між сторонами того ж дня було укладено договір застави транспортного засобу, предметом якого є транспортний засіб - автомобіль Subaru Forester, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 27.12.2007 року.

Пунктом 15.7.1. договору застави передбачено, що заставодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно проведеного банком розрахунку, заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором станом на 02 квітня 2014 року становить 38 132,21 доларів США, що еквівалентно 423 503,95 грн., з яких заборгованість за кредитом - 14 586,42 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 2 327,90 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 589,47 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 20 628,42 доларів США.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявив представник відповідача.

З таким висновком погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», та і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Умовами кредитного договору сторонами було встановлено як строк дії кредитного договору, так і строк виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів.

Згідно кредитного договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Зокрема, період внесення позичальником щомісячного платежу у сумі 718,12 дол. США визначено з 24 по 28 число кожного місяця.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про заставу» застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як і з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з умовами кредитного договору, позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та у строки, визначені договором, та щомісяця сплачувати платіж, який складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

А також умовами договору встановлена відповідальність за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Враховуючи, що умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, враховуючи, що кредитним договором було визначено, що погашення заборгованості за кредитом, процентами, винагородою повинно здійснюватись позичальником частинами з «24» до «28» числа кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Згідно наданого позивачем розрахунку вбачається, що останній платіж здійснено відповідачем 02 квітня 2009 року за попередній місяць, погашення чергового платежу в сумі 718, 12 дол. США в період з 24 до 28 квітня 2009 року відповідач не здійснив, а відтак початок перебігу позовної давності почався з моменту невиконання ним цього зобов'язання.

З урахуванням п. 4.5 кредитного договору, згідно якого сторони встановили терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором тривалістю 5 років, строк позовної давності сплив з 29 квітня 2014 року.

В той же час, з вимогами про звернення стягнення на предмет застави банк звернувся тільки 13.05.2014 року, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача.

Оскільки позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що перебіг строку позовної давності починається зі спливом строку виконання, тобто з 24 грудня 2010 року.

Рішення постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: Г.П. Мелінишин

В.М. Соколовський