Справа №480/2707/14-ц 07.05.2015 07.05.2015 07.05.2015
Провадження № 22ц/784/1084/15 Суддя першої інстанції Войнарівський М.М.
Категорія 19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

7 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Богуславській О.М.,

за участю позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми авансу, -

В С Т А Н О В И Л А:

13 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми авансу, переданого в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 27 вересня 2014 року між нею та ОСОБА_3, як власником нерухомості, була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку по АДРЕСА_1. В рахунок вартості будинку за майбутнім правочином вона передала відповідачці 4000 дол. США, про що було складено договір завдатку.

Після передачі коштів ОСОБА_3 вона в жовтні 2014 року під час переїзду до зазначеного будинку виявила суттєві недоліки будинку, про які відповідачка навмисно замовчувала, зокрема, наявність не у всіх кімнатах системи опалення; неробоча система обігріву води; відсутність безперервної система водопостачання та інш. За цих обставин вона не змогла укласти договір купівлі - продажу про що повідомила відповідачку та просила повернути їй сплачений аванс.

Проте, не зважаючи на всі усні та письмові звернення до ОСОБА_3, остання не повернула суму сплаченого авансу.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь суму авансу в розмірі 51 635 грн. 20 коп., що еквівалентно 4000 дол. США.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти, передані в якості авансу в розмірі 51 635 грн. 20 коп., а також судові витрати у сумі 516 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову та скасувати заходи забезпечення позову у виді арешту, посилаючись на те, що судом не врахована та обставина, що між сторонами не відбулася передача грошових коштів, повернення яких стало предметом позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази й дійшов вірного висновку, що передані ОСОБА_2 відповідачці кошти є авансом, який підлягає поверненню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про завдаток та передано 4000 дол. США в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу житлового будинку разом з земельними ділянками по АДРЕСА_1, який вони повинні були укласти у майбутньому, відповідно до якого позивачка передала відповідачці 4000 дол. США завдатку (а.с.13-14). Цей договір складено в простій письмовій формі.

Договору купівлі-продажу будинку між сторонами укладено не було.

31 жовтня 2014 року позивачка надіслала листа ОСОБА_3 з вимогою повернути сплачений аванс (а.с.9).

Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ч. 2 ст. 570 ЦК України).

Отже, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке б мало випливати із договору, укладеного між сторонами, яким визначено предмет та істотні умови.

З огляду на зазначене та положення ст.ст. 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов'язання.

Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу будинку в установленому законом порядку між сторонами укладено не було, то сплачені ОСОБА_2 відповідачці в рахунок виконання договору 4000 дол. США, що еквівалентно 51 635.20 грн., є авансом і повинні бути повернуті в тому розмірі, в якому вони передавалися.

Отже, суд першої інстанції правильно стягнув з відповідачки на користь позивачки 51 635.20 грн. сплаченого нею авансу.

Доводи апеляційної скарги про недійсність укладеного між сторонами договору завдатку з підстав ч. 1 ст. 203 ЦК України та відсутність за таким договором юридичних наслідків з огляду на те, що відповідачка не отримувала за цим договором 4000 дол. США, не можуть бути прийняті до уваги. Зазначений договір складено в простій письмовій формі, що не суперечить вимогам цивільного законодавства. За змістом цієї угоди ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 завдаток у розмірі 4000 дол. США в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу житлового будинку. З цим договором відповідачка ознайомлена, погодилася з ним про що свідчить її підпис. Цей договір з моменту підписання 27 вересня 2014 року позивачкою не оспорювався, його не визнано недійсним у встановленому законом порядку, а відтак він є чинним.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним.

Вимога апеляційної скарги про скасування заходу забезпечення позову у виді накладення арешту на житловий будинок № 2 з господарськими будівлями та спорудами по вул. Косарєва в с. Кринички не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи тимчасового забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінилися обставини, що зумовили його застосування. Між тим, ОСОБА_3 не навела будь-яких причин або обставин, які б свідчили про необхідність скасування обраного судом першої інстанції заходу забезпечення позову.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що місцевий суд повно з'ясував обставини справи, дав належну правову оцінку доказам, що надали сторони, а тому підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді