Ухвала іменем україни 18 березня 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Дьоміної О.О., суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К., Попович О.В., Штелик С.П., розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Теплотранссервіс» Рівненської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за використану теплову енергію, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 15 вересня 2014 року,в с т а н о в и л а: У жовтні 2011 року Комунальне підприємство «Теплотранссервіс» Рівненської міської ради (далі - КП «Теплотранссервіс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за використану теплову енергію та з урахуванням уточнень позовних вимог, позивач зазначив, що КП «Теплотранссервіс» надає відповідачу послуги по відпуску теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а в тому числі кв.65, власником якої є ОСОБА_4 Остання не вносить плату за надання їй зазначених послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 15 195 грн 30 коп., яку позивач просить стягнути за період з 01 грудня 2008 року по 01 квітня 2013 року. Заочним рішенням Рівненського міського суду від 18 травня 2012 року позов задоволено.Ухвалою Рівненського міського суду від 20 липня 2012 року заочне рішення Рівненського міського суду від 18 травня 2012 року скасовано. Рішенням Рівненського міського суду від 26 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 15 вересня 2014 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КП «Теплотранссервіс» заборгованість за використану теплову енергію суму у розмірі 15 195 грн 30 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У касаційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування оскаржуваних судових рішень та просить прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково посилаючись на суму 6 372 грн 52 коп за період з жовтня 2011 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.Задовольняючи позов, суд першої інстанції з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_4, як споживач теплової енергії, повинна вносити плату за надані їй послуги по наданню тепло-гарячого постачання, та не бере до уваги посилання відповідача на те, що вона лише з жовтня 2011 року користується послугами теплової енергії, оскільки нею ця обставина не доведена.Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким вимогам закону судові рішення не відповідають. Судами під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10 серпня 1996 року. Комунальне підприємство «Теплотранссервіс» Рівненської міської ради здійснює відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_4, особовий рахунок № НОМЕР_1. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Заперечуючи проти позову ОСОБА_3 зазначала, що до жовтня 2011 року в неї в квартирі були відсутні комунальні послуги, такі як світло, водопостачання та водовідведення, що унеможливлює користування як холодною так і гарячою водою та їх водовідведення, що підтверджується, на думку відповідача, актом обстеження представником РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» від 09 квітня 2009 року та листом РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» від 25 червня 2009 року № 1392-м/01-11. Дійшовши висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суди не повно з'ясували обставини в справі та на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не перевірили доводи сторін. Згідно з ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Судами не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, незаборонений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Суд першої й апеляційної інстанції на порушення вимог ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 31, ч. 1 ст. 137 ЦПК України не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору, тим самим допустили порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.Допущені судами порушення норм процесуального права унеможливлюють встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 15 вересня 2014 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.О. Дьоміна Судді: В.М. Коротун І.К. Парінова О.В. Попович С.П. Штелик