АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Кропивній К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 березня 2015р. по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

встановила:

у вересні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договору банківського рахунку № 7555, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Старокиївський банк», договору банківського вкладу № 05/1020-2014, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Старокиївський банк».

У лютому 2015р. позивач змінив підстави позовних вимог і просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до укладеного договору банківського рахунку між ОСОБА_2 та ПАТ «Старокиївський банк» від 16 квітня 2014р. та до договору банківського вкладу, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Старокиївський банк» 15 травня 2014р.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 3 грудня 2012р. між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_1 був укладений договір банківського вкладу № 12/1008/2012, на підставі якого був відкритий вкладний рахунок у національній валюті та проводилися необхідні операції відповідно до заяв вкладника. 12 травня 2014р. НБУ прийнято постанову «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до категорії проблемних», а на підставі постанови НБУ від 17 червня 2014р. «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17 червня 2014р. прийнято рішення «Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Старокиївський банк» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Старокиївський банк».

Позивач стверджував, що сума грошових коштів на рахунку ОСОБА_1 перевищувала суму граничного розміру відшкодування коштів, тому ним та ОСОБА_2 було вчинено ряд дій, а саме укладено договори банківського рахунку та банківського вкладу, на підставі яких були відкриті вкладні, поточні та інші рахунки в банку, хоча грошові

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/6375/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
кошти ОСОБА_2 у банк не вносилися.

- 2 -

Позивач вважав, що вказані договори є фіктивними, так як ОСОБА_2 не мав наміру створення правових наслідків за договорами, уклавши договори на незначний термін та визначивши процентну ставку 1% річних, а також порушують публічний порядок, так як за рахунок держави в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1 бажає отримати грошові кошти у більшому розмірі, ніж визначено законодавством.

Рішенням суду від 16 березня 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та неналежну оцінку наданим доказам.

Апелянт, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.245), у судове засідання свого представника не направив, клопотання про перенесення судового розгляду не подав, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність апелянта.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 3 грудня 2012р. між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_1 був укладений договір банківського вкладу № 12/1008-2012, за умовами якого вкладник вніс на відкритий вкладний рахунок 4 085 410,50грн. зі сплатою 10% річних та строком повернення - 3 червня 2014р.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 5 травня 2014р. про видачу коштів з вкладу, 13 травня 2014р. вкладнику видано 4 085 410грн. 50коп. та проценти по депозиту у сумі 33 578грн. 72коп.

16 квітня 2012р. між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_2 укладений договір банківського рахунку № 7555, на який 13 травня 2014р. вкладником було внесено 193 000грн.

14 травня 2014р. між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_2 був укладений договір банківського вкладу № 05/1020-2014, відповідно до якого банк зобов'язався відкрити вкладнику вкладний (строковий) рахунок «Недільний», а вкладник - внести грошові кошти у сумі 193 000грн. Сторони визначили строк дії договору до 21 травня 2014р. та процентну ставку за вкладом - 1%.

Відповідно до платіжного доручення № 63458 від 14 травня 2014р. на депозитний рахунок ОСОБА_2 було перераховано 193 000грн.

12 травня 2014р. постановою Національного банку України № 276/БН ПАТ «Старокиївський банк» віднесено до категорії проблемних.

На підставі постанови НБУ № 365 від 17 червня 2014р. «Про віднесення ПАТ «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17 червня 2014р. прийнято рішення № 50 «Про виведення банку з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Старокиївський банк» та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Старокиївський банк».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

- 3 -

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-197цс14).

Позивачем не заявлено позовних вимог про визнання договорів, укладених з ОСОБА_2, недійсними у зв'язку із їх фіктивністю.

Як зазначено вище, фіктивний правочин визнається судом недійсним, але він не є нікчемним, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, як було заявлено позивачем.

Посилання апелянта на те, що спірні правочині є нікчемними, оскільки фактично по ним не були переведені грошові кошти, колегія суддів вважає безпідставними.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Укладення договорів про відкриття банківського рахунку та банківського вкладу передбачено нормами діючого законодавства, які також не передбачають, що у разі невиконання їх умов однією із сторін, дані договори є нікчемними.

Також позивачем не було надано суду доказів, що ПАТ «Старокиївський банк» не укладав з фізичними особами договорів банківського вкладу під назвою «Недільний», і що умови договору, який був укладений з ОСОБА_2, були визначені персонально для нього і за його особистою пропозицією, зокрема, стосовно строку договору та розміру процентної ставки.

Не надано позивачем належних доказів і у підтвердження того факту, що грошові кошти ОСОБА_2 до каси банку не вносилися, що до відповідальності були притягнені особи, які, за твердженням апелянта, оформили, але не здійснювали банківські операції по рахункам, відкритим на ім'я ОСОБА_2, а також, що до вчинення вказаних дій був залучений ОСОБА_1,

Доводи апелянта про те, що спірні договори є нікчемними в силу статті 228 ЦК України, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009р. роз'яснено, що при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Проте наявність такої вини у відповідачів позивачем не доведено, а судом не

- 4 -

встановлено.

Посилання апелянта, що інсценування правочинів відповідачами було направлено на безпідставне і незаконне відшкодування коштів за рахунок держави в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що не відповідає інтересам держави, належними доказами не підтверджено.

Безпідставним вважає колегія суддів і доводи апелянта, що відповідно до ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини неплатоспроможного банку є нікчемними, оскільки спірні договори були укладені сторонами до прийняття рішення про визнання ПАТ «Старокиївський банк» неплатоспроможним.

Необґрунтованим є посилання апелянта і на те, що уклавши з ОСОБА_2 спірні договори, банк став неплатоспроможним, тому що їх виконання призвело до неможливості виконати свої зобов'язання перед іншими кредиторами і вони надали переваги відповідачу ОСОБА_2, які прямо не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку, оскільки рішення про віднесення банку до категорії проблемних було прийнято Національним банком України до укладення з ОСОБА_2 договору банківського вкладу.

Також апелянтом не було надано доказів, що після прийняття НБУ постанови 12 травня 2014р., ПАТ «Старокиївський банк» не мав законних підстав для укладення договорів з фізичними особами, у тому числі і банківського вкладу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем під час судового розгляду не було надано достатніх та належних доказів у підтвердження нікчемності укладених з ОСОБА_2 договорів.

Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» відхилити, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 березня 2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: