Ухвала

іменем україни

22 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Вінниці про стягнення недоплаченого втраченого заробітку, витрат на медичну та соціальну допомогу та інших страхових виплат, за касаційною скаргою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Вінниці (далі - Фонд) на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що протягом 1977-1993 років працював на різних посадах (за різними робочими спеціальностями) на Вінницькому ордена Трудового Червоного Прапора хімічному заводі ім. Я.М. Свердлова (далі - виробниче об'єднання «Хімпром»). У 1988 році йому було встановлено професійне захворювання, внаслідок чого він втратив 40% професійної працездатності; з січня 1991 року відсоток втрати професійної працездатності збільшився до 50%; з січня 1997 року - до 60%; з січня 2004 року - до 70%, у зв'язку з чим йому було встановлено другу групу інвалідності. Вінницьке державне підприємство «Виробниче об'єднання «Хімпром» було ліквідоване без правонаступника. З 01 червня 2001 року страхові виплати на його користь виплачуються Фондом. У січні 2013 року він звернувся до відповідача із заявою щодо перерахунку страхових виплат, вважаючи що вони сплачувалися у заниженому розмірі, оскільки виробничим об'єднанням «Хімпром» з 1992 року належним чином не виконувалися положення постанови Кабінету Міністрів України від 26 травня 1992 року № 276 «Про заходи щодо виконання постанови Верховної Ради України «Про підвищення соціальних гарантій для населення», постанови Кабінету Міністрів України від 21 березня 1992 року № 140 «Про додаткові заходи у зв'язку з підвищенням заробітної плати», Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2000_02_02/pravo1/KMP92276.html?pravo=1>. Посилаючись на те, що листом Фонду від 18 січня 2013 року № 35-06-25-01 йому було рекомендовано для вирішення даного питання звернутися до суду, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на його користь недоплачений втрачений заробіток, витрати на медичну, соціальну допомогу та інші страхові виплати за період з 01 травня 1992 року до 31 травня 2013 року в розмірі 72 719 грн 44 коп., а також судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з Фонду на користь ОСОБА_3 недоплачене відшкодування втраченого заробітку у зв'язку з втратою працездатності внаслідок професійного захворювання за період з 01 травня 1992 року до 31 травня 2013 року у розмірі 72 719 грн 44 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Фонд просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий судовий розгляд, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що роботодавцем з 1992 року належним чином не виконувалися положення постанови Кабінету Міністрів України від 26 травня 1992 року № 276 «Про заходи щодо виконання постанови Верховної Ради України «Про підвищення соціальних гарантій для населення», постанови Кабінету Міністрів України від 21 березня 1992 року № 140 «Про додаткові заходи у зв'язку з підвищенням заробітної плати», Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2000_02_02/pravo1/KMP92276.html?pravo=1>, внаслідок чого позивач у період з 01 травня 1992 року до 31 травня 2013 року отримував занижений розмір втраченого заробітку, витрат на медичну та соціальну допомогу, а також інших страхових виплат, тому на його користь підлягає стягненню недоплата за вказаний період.

Проте повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st313/> справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинно відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st315/>. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що протягом 1977-1993 років позивач працював на різних посадах (за різними робочими спеціальностями) на Вінницькому виробничому об'єднанні «Хімпром». Наказом від 08 жовтня 1993 року № 454 його було звільнено у зв'язку з виходом на пенсію згідно з п. 2 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2013_10_15/pravo1/KD0001.html?pravo=1> з 09 жовтня 1993 року.

Зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача, архівною довідкою від 12 лютого 2013 року, особовою карткою ОСОБА_3 (а.с. 17, 28, 122).

24 жовтня 1988 році ОСОБА_3 встановлено професійне захворювання (отруєння), унаслідок чого він втратив 40% професійної працездатності; з січня 1991 року відсоток втрати професійної працездатності збільшився до 50%; з січня 1997 року - до 60%; з січня 2004 року - до 70%, у зв'язку з чим йому було встановлено другу групу інвалідності (а.с. 16, 18-27).

Вінницьке державне підприємство «Виробниче об'єднання «Хімпром» було ліквідоване без правонаступника.

З 01 червня 2001 року страхові виплати ОСОБА_3 виплачуються Фондом.

У січні 2013 року позивач звернувся до Фонду щодо перерахунку страхових виплат, оскільки вважав, що вони сплачувалися у заниженому розмірі, однак листом від 18 січня 2013 року № 35-06-25-01 йому було відмовлено та рекомендовано для вирішення даного питання звернутися до суду.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 30 жовтня 2013 року розрахунок відшкодування втраченого заробітку у зв'язку із втратою працездатності внаслідок професійного захворювання ОСОБА_3 за період з 31 травня 1992 року до 31 травня 2013 року документально підтверджується у сумі 72 719 грн 44 коп., що на 3 398 грн 36 грн менше чим у розрахунку відшкодування втраченого заробітку у зв'язку з втратою працездатності внаслідок професійного захворювання ОСОБА_3 за цей період, наведеному у позовній заяві.

Відповідно до ст. 256 ЦК України <nau://ukr/435-15|st256> позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України <nau://ukr/435-15|st257>).

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди <nau://ukr92>» у випадку, коли вимоги потерпілого стосуються перерахунку сум щомісячних платежів раніше визначених судом або роботодавцем (зокрема й у разі неправильного обчислення розміру щомісячних платежів), при задоволенні позову кошти стягуються за час, що не перевищує трьох останніх років, які передували моменту звернення особи до суду

Стягуючи на користь позивача заборгованість за виплатами по відшкодуванню шкоди за період з 31 травня 1992 року до 31 травня 2013 року, апеляційний суд не врахував зазначені положення матеріального закону та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України; не обговорив питання чи є підстави для стягнення боргу по відшкодуванню шкоди за весь час; у порушення вимог ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Вінниці задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. ЧервинськаГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді: В.І. Амелін