Ухвала

іменем України

15 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Карпенко С.О.,Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, приватні нотаріуси Херсонського міського нотаріального округу Годованний Віталій Васильович та Маковецька Олени Анатоліївни, про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 16 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 26 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним заповіт, складений 14 квітня 2011 року його дружиною ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на користь онука ОСОБА_7 щодо Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, яка є їхньою спільною сумісною власністю.

На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що заповіт не відповідав її дійсній волі, оскільки вона перенесла інсульт і під час його складення не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, не могла пересуватися, розмовляти, прочитати заповіт і підписати його, просив задовольнити позов.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 16 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 26 червня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги тим, що судами порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог.

Проте з такими судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна на таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно з законом, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилають як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що з 12 березня 1988 року ОСОБА_11 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі, за час якого набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1.

14 квітня 2011 року ОСОБА_11 склала заповіт, яким заповіла Ѕ частини належної їй квартири своєму онукові ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_11 померла і її чоловік ОСОБА_6, не погодившись із заповітом, звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не виконав вимог процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, не встановив характер спірних відносин та не визначився із нормами матеріального права, які їх регулюють, зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позову.

Не врахував, що позивач, звертаючись до суду з позовом, посилався на ті обставини, що заповіт складений з порушенням вимог закону щодо його форми та посвідчення, оскільки його дружина не могла його прочитати та підписати (ст. ст. 207, 1247, ч. 2 ст. 1248, 1253 ЦК України), внаслідок своїх фізичних вад, а також під час складення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ст. 225 ЦК України), і її волевиявлення не було вільним (ст. 1257 ЦК України), та з цих підстав просив визнати його недійсним.

Однак суд не уточнив позовних вимог і підстав заявленого позову та їх не перевірив, не з'ясував, у зв'язку з чим саме позивач заявляв вимоги про визнання заповіту недійсним - через психічні чи фізичні вади внаслідок яких він був складений, не надав належної оцінки цим обставинам, а пославшись на те, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог, у задоволенні позову відмовив, обґрунтовуючи своє рішення тільки поясненнями свідків.

При цьому суд не перевірив доводів позивача про те, що його дружина на час складення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, та не виконав вимог п. 2 ч. 1 ст. 145 ЦПК України про те, що призначення експертизи є обов'язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи, не врахував, що справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Не вирішив питання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для встановлення наявності чи відсутності такого стану дружини позивача на момент складення заповіту, відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про призначення цієї експертизи, а пославшись на ненадання ним доказів на підтвердження своїх вимог, ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову з порушенням норм процесуального права.

Разом із цим суд не врахував, що позивач, як на підставу для визнання заповіту недійсним, посилався також на те, що його дружина не підписувала заповіт та не могла сама прочитати його, не перевірив цих доводів та не виконав вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не роз'яснив позивачу можливості клопотати про призначення відповідної почеркознавчої експертизи для з'ясування цих обставин, не вирішив цього питання у порядку, передбаченому ст. ст. 143, 144 ЦПК України, не перевірив додержання вимог ст. ст. 1247, 1248 ЦК України при підписанні та посвідченні заповіту, та порядку його складення, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції цих недоліків не усунув, на порушення ст. 303 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, постановив ухвалу про залишення його без змін з порушенням норм процесуального права.

Ураховуючи, що порушення судами норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду потрібно скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити, рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 16 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 26 червня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити, рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 16 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 26 червня 2014 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук