АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1550/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 57 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 "ПриватБанк" на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 "ПриватБанк" про стягнення депозитних коштів, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_7 звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення депозитних коштів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що знаходячись в м. Ялта Автономної Республіки Крим 22 листопада 2013 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений депозитний договір «Стандарт» № SAMDNWFD200, за яким банк прийняв від вкладника 1970 грн. строком на 366 днів по 22 листопада 2014 року зі сплатою 18% річних, з можливістю поповнення вкладу. Останнє поповнення вкладу відбулось 15 лютого 2014 року і загальна сума вкладу становила 8370 грн.

23 жовтня 2014 року він подав відповідачу заяву про припинення договору та виплату йому суми депозиту та відсотків шляхом перерахування на його картковий рахунок у цьому ж Банку.

20 січня 2014 року між ним та банком був укладений депозитний договір «Стандарт» № SAMDNWFD100, за яким банк прийняв від вкладника 31460,0 доларів США строком на 6 місяців зі сплатою 9% річних.

Зазначав, що договір передбачав можливість його розірвання шляхом повідомлення про це за два банківські дні до такої дати.

23 жовтня 2014 року він подав відповідачу заяву про припинення вказаного договору та виплату йому суми депозиту та відсотків шляхом перерахування на його рахунок у філії ТВБВ № 10023/0391 Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк», однак відповідач кошти так і не повернув.

Уточнивши свої вимоги просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за Договором № SAMDNWFD200 від 22 листопада 2013 року вклад в сумі 8370 грн. та відсотки за вказаним договором в сумі 2131,63 грн., що разом становить 10501,63 грн.

Стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за Договором № SAMDNWFD100 від 20 січня 2014 року вклад в сумі 31460,0 доларів США та відсотки за вказаним договором в сумі 3720,46 доларів США, що разом становить 35180,46 доларів США.

Крім того, позивач просив стягнути витрати по справі за надання правової допомоги в сумі 2500 грн.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2015 року стягнуто з ПАТ «КБ «ПриватБанк» (м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50) на користь ОСОБА_7 неповернутий банківський вклад за договором від 22 листопада 2013 року в сумі 8370 грн. та відсотки по ньому станом на 22 квітня 2015 року в сумі 2131,63 грн., а всього 10501,63 грн.

Стягнуто з ПАТ «КБ «ПриватБанк» (м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50) на користь ОСОБА_7 неповернутий банківський вклад за договором від 20 січня 2014 року в сумі 31460,0 доларів США та відсотки по ньому станом на 22 квітня 2015 року в сумі 3720,46 доларів США, а всього 35180,46 доларів США.

Стягнуто з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_7 витрати по справі за надання правової допомоги в сумі 2500 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ «КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просило апеляційну скаргу задовольнити, рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Стягнути судові витрати з позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явилися, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність, обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відповідно до ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає не повністю.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в філії Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» МФО 305299 у відділенні в м. Ялті по вул. Леніна, 17 між ОСОБА_7 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 22 листопада 2013 року був укладений депозитний договір «Стандарт» № SAMDNWFD200, за яким банк прийняв від вкладника 1970 грн. строком на 366 днів по 22 листопада 2014 року зі сплатою 18% річних, з можливістю поповнення вкладу(а.с.5).

За умовами вказаного договору ОСОБА_7 мав право поповнювати свій вклад, нарахування процентів здійснювалося щомісяця, а в разі закінчення його строку і відсутності заяви вкладника про його припинення він продовжував діяти на той же строк, також він мав право на його дострокове розірвання повідомивши банк за два банківських дні до дати розірвання договору.

Згідно договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив ОСОБА_7 особовий рахунок № 9152, на який повинен зараховуватись вклад та відсотки.

20 січня 2014 року у філії Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» МФО 305299 у відділенні в м. Ялті по вул. Леніна, 17 між ОСОБА_7 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений депозитний договір «Стандарт» № SAMDNWFD100, за яким банк прийняв від вкладника 31460,0 доларів США строком на 6 місяців зі сплатою 9% річних, з можливістю поповнення вкладу та (а.с.8-9).

Відповідно до п.1 договору, нарахування процентів здійснювалося щомісяця. Пунктом 4 договору передбачено, що дія договору припиняється з виплатою всієї суми вкладу разом з відсотками. Мінімальний термін вкладу 6 місяців, у разі закінчення його строку і відсутності заяви вкладника про його припинення він продовжував діяти ще на 6 місяців, а також він мав право на його дострокове розірвання повідомивши банк за два банківських дні до дати розірвання договору (п.6,7,10 Договору SAMDNWFD200 від 22 листопада 2013 року).

Згідно договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив ОСОБА_7 особовий рахунок № 5689, на який повинен зараховуватись вклад та відсотки.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

У ст. 1061 ЦК України зазначено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу у розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Відповідно до п. 2. 1. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України № 516 від 03 грудня 2003 року (далі - Положення № 516), грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Пунктом 2.9 Положення № 516 передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку.

Пунктом 3.3 Глави 3 Положення № 516 передбачено, що банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ / заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком.

Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

23 жовтня 2014 року позивачем цінним листом на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» (вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпропетровськ) було надіслано заяву про припинення дії договору «Стандарт» № SAMDNWFD200, укладеного на 366 днів, в якій він просив вважати припиненим зазначений договір із 23 листопада 2014 року, на підставі закінчення строку його дії та повернути протягом трьох банківських днів, починаючи з 23 листопада 2014 року суму вкладу та відсотки. Цим же цінним листом була надіслана вимога про дострокове припинення дії договору «Стандарт» № SAMDNWFD100, що був укладений на строк 6 місяців, оскільки з 21 липня 2014 року його дію було продовжено на той же строк, а тому просив вважати його достроково розірваним (а.с.6,10-11).

Згідно листа від 30 жовтня 2014 року № 20.1.0.0.0/7-20141029/332 ОСОБА_7 отримав лист від ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому його проводили свої вибачення за заподіяні незручності і просили з розумінням поставитись до ситуації, що склалася не з вини банку, який завжди готовий до співпраці на основі відповідності взаємних дій законодавству України.

Кошти позивачу повернуті не були.

Згідно розрахунку заборгованості за договором «Стандарт» № SAMDNWFD200 від 22 листопада 2013 року, станом на 22 квітня 2015 року неповернутий банківський вклад дорівнює 8370 грн., а відсотки за ним 2131,63 грн., а всього 10 501,63 грн.(а.с.108).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором «Стандарт» № SAMDNWFD100 від 20 січня 2014 року, що станом на 20 квітня 2015 року сума вкладу становила 31460,0 доларів США та відсотки 3720,46 доларів США.

В порушення зазначених нормативних актів, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав суду доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та ним не укладались зазначені договори банківського вкладу, не відкривалися рахунки за цими договорами, не надходили грошові кошти до банку, доказів на підтвердження припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням, тощо.

Крім того, відповідачу, відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, пропонувалось надати свої зауваження чи заперечення щодо розрахунку відсотків. Однак, відповідач правом надати свій розрахунок, зауваження чи заперечення щодо розрахунку позивача не скористався (а.с.94).

Згідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Позивач надав докази на підтвердження своїх вимог, відповідач своїми доводами їх не спростував.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на неможливість виконання договору банківського вкладу через конфіскацію окупаційною владою в Криму майнового комплексу ПАТ КБ «ПриватБанк», що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк»», є безпідставним.

Відповідно до ст.ст. 91, 92, 95, 96 ЦК України, тільки юридична особа є учасником правовідносин, а не філія чи представництво, і вона самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Учасником договорів банківського вкладу з ОСОБА_7 було саме ПАТ КБ «ПриватБанк», а не Філія «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», і саме воно брало на себе зобов'язання по виконанню договорів. Договори банківського вкладу позивача не містять вказівок на те, що при закритті Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк»» ОСОБА_7 втрачає право на повернення своїх коштів. Також, в договорах відсутня вказівка на обов'язкове місце виконання договорів, зокрема: у тому відділенні, в якому вони укладалися, а тому відсутні підстави вважати, що при конфіскації майнового комплексу філії банку умови договорів банківського вкладу можуть порушуватись. Крім того, відсутність у банка договорів на паперових носіях, платіжних документів, доступу до кас і готівки Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк»», не звільняє від виконання зобов'язань юридичної особи за тими оригіналами договорів, платіжних документів, які надавав (для огляду) позивач і які не спростовані відповідачем.

Твердження ПАТ КБ «ПриватБанк» про покладання Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на Російську Федерацію обов'язку по відшкодуванню шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації Криму, не заслуговують на увагу, оскільки цей Закон може стосуватись ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині відшкодування йому шкоди за конфіскацію окупаційною владою в Криму майнового комплексу ПАТ КБ «ПриватБанк», а не вимог позивача до юридичної особи про отримання своїх коштів за договором банківського вкладу, які не є шкодою.

Доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» про здійснення компенсаційних виплат вкладникам РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» АНО «ФЗВ» суперечать ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та не стосуються ОСОБА_7, який з 05 червня 2013 року зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, а із листування між банком та позивачем, а також із судової кореспонденції вбачається, що ОСОБА_7 фактично проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.1,11, 26, 45, 96, 107, 141).

Суд першої інстанції врахував наведене та правильно виходив з того, що відповідач повинен повернути вклади та відсотки на них.

Однак судом першої інстанції не враховано наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

У абз. 2, 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що у разі пред'явлення суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

П.1 ч.1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави. А відповідно до ч.2 зазначеного Декрету резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Ч. 2 ст.192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частина третя статті 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, позивач, здійснюючи вклад у іноземній валюті, а відповідач як банк, що має право на здійснення валютних операцій , приймаючи даний вклад на депозитний рахунок, діяли в межах існуючого законодавства про систему валютного регулювання і валютного контролю. У зв'язку з чим при ухваленні рішення суд мав керуватися зазначеними вище нормами матеріального права та роз'ясненнями Верховного Суду України з цього питання та зазначити гривневий еквівалент суми вкладу та відсотків за договором банківського вкладу в іноземній валюті, але помилково не застосував цих норм матеріального права.

Крім того, стягуючи з ПАТ КБ «ПриватБанк» - 2500 грн. по оплаті правової допомоги суд сприйняв, як доказ надані фахівцем у галузі права ОСОБА_8 квитанції про оплату юридичної допомоги від 26 листопада 2014 року на суму 1000 грн., 25 грудня 2014 року на суму 500 грн., 25 грудня 2014 року на суму 1000 грн., які видана самим адвокатом, що не є правильним (а.с.110-112).

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України, визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Згідно ст.1 зазначеного закону, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Разом з тим склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що 25 грудня 2014 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 бути його представником в судах будь-якої інстанції (а.с.25).

26 листопада 2014 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 уклали договір про надання юридичних послуг(а.с.26).

Однак судом не перевірено, що надані квитанції не відповідають встановленим вимогам, тому бути належним доказом оплати витрат, повязаних із наданням правової допомоги, не можуть. У справі також відсутній розрахунок наданих юридичних послуг.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Враховуючи наведене, судова колегія уважає, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПРиватБанк» підлягає до часткового задоволення: рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу в доларах США належить змінити, а в частині стягнення з банку 2500 грн. по оплаті правової допомоги скасувати, як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307,309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 "ПриватБанк" про стягнення депозитних коштів в частині стягнення боргу в доларах США змінити та доповнити в цій частині рішення, що вклад в еквіваленті станом на 27 квітня 2015 року складає 706 327,35 грн., а відсотки в еквіваленті станом на 27 квітня 2015 року складають 83530,33 грн.

В частині стягнення з Публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 "ПриватБанк" на користь ОСОБА_7 2500 грн. витрат по справі за надання правової допомоги - скасувати.

В задоволенні позову в цій частині - відмовити.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :