Справа № 333/4257/15-ц
Пр. № 2/333/2048/15
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А ЇНИ

про забезпечення позову

07 липня 2015 року м. Запоріжжя

Суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя Наумова І.Й., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Топаз» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Топаз» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позивач у поданій до суду належним чином оформленій заяві просить вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони органам державної виконавчої служби накладати арешт на рахунок ПАТ «Топаз» (69071, м. Запоріжжя, вул. Магістральна, 84; ) №3629 в ПАТ «Сбербанк Росії», МФО 320627 для виплати заборгованості з заробітної плати в сумі 21 482,00 грн. до повного виконання рішення суду в разі задоволення позову.

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1, яка працює на посаді начальника технічного бюро, зазначила, що з лютого 2014 року по липень 2014 року відповідач не виплатив йому заробітну плату. Заявник звернулася до відповідача з листом з проханням пояснити причину виникнення заборгованості. Листом від 02.06.2015 року за вих. № 144 відповідач повідомив заявнику, що причиною виникнення заборгованості з виплати заробітної плати на підприємстві став арешт грошових коштів на всіх рахунках підприємства в установах банків у процедурі виконавчого провадження. Заявник надав суду копію довідки, виданої відповідачем, про наявність заборгованості перед ним із заробітної плати. Таким чином, наявність арешту на рахунках відповідача в установах банків є перешкодою для виконання рішення у справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Згідно зі ст. ст. 21, 94 КЗпП України власник підприємства, установи, організації зобов'язаний виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». Європейський суд з прав людини у рішеннях у справах «Тарнавський проти України» (2006 рік), «Трихліб проти України» (2005 рік), «Черняєв проти України»(2005 рік), «Анацький проти України» (2005 рік) визнав заробітну плату, невиплачену працівнику, його майном, яким він має право вільно володіти, право на яке захищено статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а факт невиплати заробітної плати визнав порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, забезпечення захисту права кожного на оплату його праці є пріоритетним обовязком держави як перед громадянами, так і перед Радою Європи, держави-члени якої (у т.ч. й Україна) є учасниками Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Суддя, вивчивши надані документи, приходить до висновку, що заява позивача є обґрунтованою, і підлягає задоволенню, та вважає за необхідне задовольнити заяву про застосування заходів забезпечення позову, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Так, наявність арешту на всіх банківських рахунках роботодавця призводить до того, що всі кошти, що надходять на підприємство, установу, організацію, спрямовуються на погашення боргу перед стягувачем. Водночас право працівника на отримання заробітної плати не може бути поставлене у залежність від наявності у роботодавця заборгованості перед контрагентами, і наявність заборгованості перед контрагентами не звільняє роботодавця від обовязку виплачувати заробітну плату працівникам, при тому, що забезпечення громадянам права на заробітну плату - основоположного права людини і громадянина, закріпленого Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, - є водночас міжнародним обовязком України як члена Ради Європи.

За таких умов арешт усіх рахунків відповідача може утруднити виконання рішення у цій справі, оскільки до зняття арешту з рахунків кошти, що на них надходитимуть, будуть спрямовуватись на погашення заборгованості перед іншим кредитором, а не перед працівниками підприємства-боржника.

Суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 152 ЦПК України не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату.

Водночас відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року № 9, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Враховуючи це, суд виходить з неможливості зняття арешту з усіх рахунків відповідача, оскільки в такому разі будуть порушені права та інтереси інших кредиторів, однак знаходить можливим заборонити органам та посадовим особам державної виконавчої служби накладати арешт на один окремий рахунок відповідача для проведення через нього виплат заробітної плати працівникам підприємства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії. Частина 1 ст. 152 ЦПК України не заперечує права суду в порядку забезпечення позову покладати певні обовязки на осіб, які не беруть участь у справі (п. п. 1,4, 6, 7). Таким чином, заборона вчиняти певні дії в порядку забезпечення позову може бути встановлена як щодо осіб, які беруть участь у справі, так і щодо інших осіб, які не мають відношення до справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 151-153 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову -задовольнити.

Заборонити органам та посадовим особам державної виконавчої служби накладати арешт на рахунок Публічного акціонерного товариства «Топаз» (69071, м. Запоріжжя, вул. Магістральна, 84; ) №3629 в ПАТ «Сбербанк Росії», МФО 320627 для виплати заборгованості з заробітної плати в сумі 21 482,00 грн. до повного виконання рішення суду в разі задоволення позову..

Направити ухвалу сторонам для відома.

Строк пред'явлення ухвали до виконання - до 07.07.2016 року.

Відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Згідно з ч. 10 ст. 153 ЦПК України оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя ОСОБА_2

Адреса проживання боржника:

ПАТ «Топаз» - 69071, м. Запоріжжя, вул. Магістральна, 84 ( №3629 в ПАТ «Сбербанк Росії», МФО 320627).

Адреса проживання стягувача: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 - м. Запоріжжя, вул. Стешенка, б. 18, ІПН: НОМЕР_1

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Строк предявлення виконавчого документа до виконання : 07.07.2016 року

Суддя: ______________________ Наумова І.Й.

Секретар: ___________________ Кунець В.В.