РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2015 року Провадження №2/425/4/15

Справа №425/3413/13-ц

м. Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Томко Л.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у праві спільної часткової власності на нерухоме майно та про визнання права власності на таку частку,

в с т а н о в и в:

До Рубіжанського міського суду Луганської області, із позовом про стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації вартості ? частки, належної ОСОБА_3, і ? частки, належної ОСОБА_4, у праві спільної часткової власності на жилий будинок зі службовими будівлями, розташованими за адресою: Україна, місто Рубіжне Луганської області, провулок Залізнодорожній, 45, а також про визнання права власності на вказані частки за ОСОБА_2, звернулись ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 липня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення з неї грошової компенсації вартості ? частки, належної ОСОБА_4, у вказаному праві спільної часткової власності на жилий будинок зі службовими будівлями, розташованими за адресою: Україна, місто Рубіжне Луганської області, провулок Залізнодорожній, 45, а також про визнання за нею права власності на вказану частку залишені без розгляду.

Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 08 серпня 2014 року, прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про зміну предмета позовних вимог та залучено до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_4. Свої вимоги позивач визначив наступним чином: Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості ? частки, належної ОСОБА_3 у праві спільної часткової власності на жилий будинок зі службовими будівлями, розташованими за адресою: Україна, місто Рубіжне Луганської області, провулок Залізнодорожній, 45, в рівній частині з кожного з них, зокрема по 13176 гривень з кожного, а також визнати право власності на вказану частку за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частинах за кожним з них.

На підставі ухвали Рубіжанського міського суду Луганської області від 27 серпня 2014 року, суд звернувся із судовим дорученням про надання правової допомоги до компетентного суду Російської Федерації, а розгляд справи було зупинено.

Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 25 червня 2015 року, розгляд справи поновлено у звязку із отриманням документів, складених компетентним судом Російської Федерації на виконання вказаного доручення, а розгляд справи призначено до розгляду на 02 липня 2015 року, 12 годину.

У судове засідання, призначене на 02 липня 2015 року, усі особи, які беруть участь у справі не зявились, але позивач та відповідач: ОСОБА_2 подали заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.31,49,58,108), а відповідач ОСОБА_4 під час його опитування у порядку виконання судового доручення компетентним судом Російської Федерації надав згоду на слухання справи без його участі (а.с.85-87).

Тому, у звязку із неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України), розгляд справи відбувався без участі осіб, які беруть участь у розгляді справи, а фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У звязку із поданням позивачем письмової заяви про відмову від позову, в частині вимог до ОСОБА_4, Рубіжанський міський суд Луганської області, на підставі ухвали від 02 липня 2015 року, провадження у справі в указаній частині закрив.

А тому, розгляд справи здійснювався в межах таких підтриманих позивачем позовних вимог: про стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації вартості ? частки, що належить ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності на нерухоме майно у вигляді домоволодіння, розташованого за адресою: Україна, місто Рубіжне Луганської області, провулок Залізничний,45, а також у визнанні за ОСОБА_2 права власності на таку частку.

Позиція позивача полягала у тому, що їй на праві спільної часткової власності належить домоволодіння, розташоване за адресою: Україна, місто Рубіжне Луганської області, провулок Залізничний,45. Але оскільки виділення в натурі ? частки у вказаному майні неможливе, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи, позивач має право стягнути з відповідача грошову компенсацію такої частки, яка за висновком експерта складає 26352 гривні.

Позиція відповідача полягала у тому, що сплатити відповідачу грошову компенсацію вона не в змозі, через своє існуюче фінансове становище. Зокрема, вона продовжує знаходитись у відпустці без збереження заробітної плати, як матір, дитина якої потребує домашнього догляду за висновком лікарської консультаційної комісії від 18 березня 2015 року №12, а джерел доходів, окрім допомоги чоловіка вона не має. При цьому, заробіток чоловіка витрачається на потреби сім`ї, а також утримання майна у тому числі й в частині, що належить позивачу.

Взявши до уваги пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини:

ОСОБА_2, 28 жовтня 1998 року, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, отримала в дар ? частку жилого будинку зі службовими будівлями, що знаходяться за адресою: місто Рубіжне Луганської області, провулок Залізничний,45. І 09 листопада 1998 року, зареєструвала договір у бюро технічної інвентаризації (а.с.57 тому 1).

ОСОБА_1 та ОСОБА_4, 11 березня 2010 року, отримали спадщину ОСОБА_5 у вигляді ? частки жилого будинку зі службовими будівлями, що знаходяться за адресою: місто Рубіжне Луганської області, провулок Залізничний,45, тобто кожний по ? частці. А 29 березня 2010 року, кожний з них зареєстрував своє право власності на ? частку у праві спільної часткової власності на означений жилий будинок зі службовими будівлями (а.с.58-61 тому 1; 131-132 та 137-138 тому 3).

На час прийняття в дар вказаного жилого будинку зі службовими будівлями, а також станом на дату розгляду справи, ОСОБА_2 мала зареєстроване та фактичне місце проживання у цьому жилому будинку (а.с.10-11 тому 1; 18,108 тому 3).

А ОСОБА_1 та ОСОБА_4, на момент отримання ними спадщини та станом на дату розгляду справи, мали зареєстроване місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак, фактично проживають на території Російської Федерації (а.с.5-6,10-11 тому 1; а.с.36,62,83-84 тому 3).

За висновком судової будівельно-технічної експертизи від 16 травня 2014 року, дійсна ринкова вартість ? частки домоволодіння №45, розташованого за адресою: місто Рубіжне Луганської області, провулок Залізничний, станом на 25 квітня 2014 року складає 26352 гривні; означене домоволодіння не підлягає розділу в натурі як на дві рівні частини в частках по ?, так і на три частини в частках ?, ? та ?, а також в частках наближених до ідеальних, через не дотримання у такому разі вимог державних будівельних норм та правил України (а.с.149-175 тому 2).

Будучи власником ? частки у праві спільної часткової власності на вказане домоволодіння, ОСОБА_1 вважаючи, що має право на стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації свої частки у звязку із неможливістю виділення її в натурі, звернулась до неї з вказаною позовною вимогою, а також з вимогою про визнання за останньою права власності на цю частку (а.с.4 тому 1, а.с.2,29,36,42,47,83, тому 3).

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні правовідносини у сфері спільної часткової власності, в межах яких між ними, як співвласниками нерухомого майна, виник спір щодо наявності у позивача права на отримання саме грошової компенсації вартості його ? частки у цьому майні, у звязку із неможливістю виділу цієї частки в натурі за рахунок одного з трьох співвласників.

Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. А стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. При цьому правовий режим власності, згідно пункту 7 частини 1 статті 92 Конституції України, визначається виключно законами України.

Так, положення частин перших статей 355 та 356 Цивільного кодексу України прямо визначають, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Разом із цим частина 1 статті 364 вказаного кодексу прямо встановлює, що співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Застосовуючи вказану норму матеріального права, суд враховує висновки Верховного Суду України, надані ним у пункті 6 постанови пленуму №7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», зокрема в тій частині, що судам при вирішенні справ про виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Судом, на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи від 16 травня 2014 року встановлено, що поділ в натурі домоволодіння з приводу якого виник спір, у тому числі жилого будинку як його частини, як на дві рівні частини в частках по ?, так і на три частини в частках ?, ? та ?, а також в частках наближених до ідеальних, через не дотримання у такому разі вимог державних будівельних норм та правил України неможливий (а.с.149-175 тому 2).

Як наслідок, суд не має будь-яких обґрунтованих сумнівів у тому, що виділ в натурі ? частки позивачу у спірному домоволодінні з самостійним виходом для нього не є можливим, а також сумнівів у тому, що є реальна технічна можливість переобладнання спірного жилого будинку в ізольовані квартири згідно частки позивача й інших співвласників (а.с.149-175 тому 2).

Дійсно, положення частини 2 статті 364 Цивільного кодексу України передбачають, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової та іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Разом з цим, положення частини 2 статті 214 ЦПК України передбачають, що при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1,2 частини 1 статті 355 цього кодексу.

Так, Верховний Суд України у своїй постанові від 19 лютого 2014 року, прийнятої за результатом розгляду заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2013 року з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України, при застосуванні частини 1 і 2 статті 364 Цивільного кодексу України зазначив, що крім вказаної спеціальної норми права, суду слід враховувати й загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 Цивільного кодексу України) щодо справедливості, добросовісності та розумності, з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників; суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з'ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки; правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Судом встановлено, що відповідач, на час прийняття в дар спірного домоволодіння, а також станом на дату розгляду справи, мала зареєстроване та фактичне місце проживання у жилому будинку, який є складовою частиною спірного домоволодіння, за адресою: місто Рубіжне Луганської області, провулок Залізничний, 45 (а.с.10-11 тому 1; 18, 108 тому 3).

А ОСОБА_1 та ОСОБА_4, на момент отримання ними спадщини та станом на дату розгляду справи, мали зареєстроване місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак, фактично проживають на території Російської Федерації (а.с.5-6,10-11 тому 1; а.с.36,62,83-84 тому 3).

В матеріалах справи відсутні будь-які належні, достовірні та допустимі докази того, що відповідач ОСОБА_2 має будь-яке інше житло, окрім того, в якому вона проживає.

Однак, письмовими доказами, які є в матеріалах справи підтверджується, що ОСОБА_2, з 01 серпня 2005 року, працює в Управлінні праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області на посаді завгоспа, але починаючи з 01 квітня 2014 року вона знаходиться у відпустці без збереження заробітної плати, як матір дитини, що потребує домашнього догляду за висновком лікарської консультаційної комісії від 19 березня 2014 року №7 та від 18 березня 2015 року №12, а будь-яких власних джерел доходу не має. Суд враховує, що згідно пояснень самого відповідача вона живе на допомогу чоловіка, дохід якого також йде на погашення комунальних платежів та утримання як її частки у спірному домоволодінні, так і частки інших співвласників. А її старша донька не працює, оскільки навчається у стаціонарному порядку (а.с.9-11,18-21,108-111 тому 3).

Але суд констатує, що ні донька, ні чоловік відповідача не являються субєктами спірних правовідносин, а тому й не можуть нести тягар сплати грошової компенсації вартості частки позивача у спірному домоволодінні.

За таких обставин, суд вважає, що станом на дату розгляду справи (у тому числі з урахуванням періоду починаючи з 01 квітня 2014 року) відповідач дійсно не має реальної фінансової можливості сплатити позивачу грошову компенсацію вартості її ? частки у спірному домоволодінні, що складає 26352 гривні, оскільки взагалі не має власного джерела доходу на протязі кількох років, а позивач не зміг довести зворотнього чи хоча б наявності вільних грошових коштів у відповідача, отриманих до вказаного періоду за рахунок яких можна було б виконати рішення суду.

Як наслідок вказане, а також ретельне вивчення обставин справи дає підстави суду для висновку, що реалізація права позивача на отримання вказаної компенсації саме за рахунок грошових коштів ОСОБА_2, які в неї відсутні, може призвести до порушення права власності останньої на спірне домоволодіння під час примусового виконання рішення суду. А принцип справедливості цивільного законодавства, передбачений статтею 3 Цивільного кодексу України, ґрунтується на тому, що реалізація права одного співвласника не може відбуватись за рахунок обмеження чи порушення прав іншого.

Тому, у задоволенні позовних вимог, як в частині стягнення грошової компенсації вартості частки, так і в частині визнання права власності на цю частку за відповідачем, як похідної вимоги, слід відмовити.

Однак на думку суду, відмова у задоволенні позовних вимог, не позбавляє права позивача, в майбутньому, знову звернутись до суду із позовом до відповідача, якщо фінансовий стан останнього зміниться в бік покращення.

Також, суд вважає що відмова у задоволенні позову не призводить до обмеження чи позбавлення права позивача на отримання саме грошової компенсації своєї частки, оскільки за змістом частини 2 статті 362 Цивільного Кодексу України, позивач має право предявити такий позов до іншого співвласника, яким є ОСОБА_4, і який, як було встановлено судом у порядку виконання судового доручення, має постійне місце роботи та отримує заробітну плату (а.с.85-87 тому 3).

І головне, положення частини 2 статті 362 Цивільного кодексу України, у випадку неможливості виділу частки співвласника у натурі, передбачають право на отримання компенсації своєї частки не тільки у грошовому, а й в іншому матеріальному вигляді.

Тобто, право на отримання компенсації вартості своєї частки, у випадку неможливості виділу її в натурі, може бути задоволено не тільки за рахунок грошового еквіваленту, а й за рахунок іншого майна.

Однак позивач подав позовну заяву, якою просив захистити його право на отримання компенсації вартості своєї частки виключно за рахунок грошових коштів. А можливість отримання позивачем у якості компенсації вартості своєї частки не грошових коштів, а іншого майна, позивач не розглядав та перед відповідачем і судом такого питання не ставив.

Тому, згідно частини 2 статті 11 ЦПК України, суд враховує, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

А в силу положень частини першої цієї ж статті, суд, розглядає цивільні справи виключно в межах заявлених вимог, а тому не може виходити за їх межі з власної ініціативи.

Таким чином, позивач не довів, а суд не знайшов жодної причини для того, щоб захистити право позивача на отримання компенсації вартості його частки у домоволодінні №45, розташованого за адресою: місто Рубіжне Луганська область, провулок Залізничний, саме за рахунок грошових коштів ОСОБА_2.

І оскільки, позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі, в силу положень статті 88 ЦПК України, підстави для розподілу усіх понесених позивачем судових витрат відсутні.

Отже, керуючись статтями 11,15,18,57-66,79,88,157-197,208,209,212-215,218,223 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості ? частки, що належить ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності на нерухоме майно у вигляді домоволодіння, розташованого за адресою: Україна, місто Рубіжне Луганської області, провулок Залізничний,45, а також у визнанні за ОСОБА_2 права власності на таку частку, відмовити у повному обсязі.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - Д.С. Коваленко