У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням неодноразово уточнених позовних вимог станом на 25 березня 2014 року просив визнати дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП), що сталась 24 липня 2010 року приблизно об 11 год. 00 хв. у м. Одесі, страховим випадком відповідно до полісів обов'язкового та добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів; стягнути з відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - ВАТ НАСК «Оранта») відшкодування шкоди за полісом обов'язкового страхування, а саме: завданої здоров'ю - у розмірі 9 716 грн, завданої майну - 35 000 грн; стягнути з ВАТ НАСК «Оранта» відшкодування шкоди за полісом добровільного страхування у розмірі 47 047 грн; стягнути з ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 45 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 24 липня 2010 року приблизно об 11 год. 00 хв. у м. Одесі ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Ssang Yong Rexton», державний номерний знак НОМЕР_1, на перехресті вулиць Балківська та Розкидайлівська допустив зіткнення із автомобілями «МАЗ 53366», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_6, та автомобілем «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_3, яким керував ОСОБА_3

Відповідно до вироку Приморського районного суду м. Одеси 8 жовтня 2012 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Після ДТП його було доставлено до комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 1», де він перебував на стаціонарному лікуванні до 29 липня 2010 року, з 29 липня 2010 року до 10 серпня 2010 року - на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону, а з 11 серпня 2010 року до 18 вересня 2010 року - на амбулаторному лікуванні у Міській лікарні № 7 м. Одеси.

За час лікування ним витрачено 2 259 грн на придбання ліків, 2 489 грн - на перебування у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону, 4 968 грн - на придбання ліків та проходження медичних процедур.

У зв'язку з ДТП він поніс витрати на транспортування пошкодженого автомобіля, евакуацію, стоянку та отримання даних для експерта - 1 565 грн, а також за проведення експертизи - 750 грн.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 4 жовтня 2010 року власнику автомобіля «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_3, завдано майнову шкоду у розмірі 67 016 грн 28 коп., у тому числі втрата товарної вартості автомобіля - 4 682 грн 06 коп.

Крім того, він поніс витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн.

5 березня 2010 року ОСОБА_4 уклав із ВАТ НАСК «Оранта» договір про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ліміт відповідальності страховика - 51 000 грн за шкоду, завдану життю і здоров'ю на одного потерпліого та 35 000 грн за шкоду, завдану майну потерпілого).

5 березня 2010 року ОСОБА_4 уклав із ВАТ НАСК «Оранта» договір про добровільне страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ліміт відповідальності страховика - 100 000 грн, який виплачується після того, як вичерпано ліміт відповідальності за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів).

З огляду на понесені витрати на лікування, а також розмір завданої майнової шкоди, за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів із ВАТ НАСК «Оранта» на його користь необхідно стягнути 9 716 грн шкоди, завданої життю та здоров'ю та 35 000 грн майнової шкоди, а за полісом добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - 47 047 грн майнової шкоди.

Діями відповідача ОСОБА_4 йому також завдано моральну шкоду, розмір якої він оцінює у 45 000 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2 500 грн. вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_4 та ВАТ НАСК «Оранта» просять її відхилити та залишити ухвалені у справі судові рішення без змін.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 24 липня 2010 року приблизно об 11 год. 00 хв. у м. Одесі водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Ssang Yong Rexton», державний номерний знак НОМЕР_1, на перехресті вулиць Балківська та Розкидайлівська допустив зіткнення із автомобілями «МАЗ 53366», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_6, та автомобілем «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_3, яким керував ОСОБА_3, після чого здійснив наїзд на припаркований автомобіль «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_4, внаслідок чого зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а водій ОСОБА_3 - тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Відповідно до вироку Приморського районного суду м. Одеси 8 жовтня 2012 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 грудня 2012 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та притягнуто до кримінальної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 8 500 грн із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. Зазначеними судовими рішеннями вирішено цивільні позови до ОСОБА_4 про відшкодування завданої майнової шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2013 року вироку Приморського районного суду м. Одеси 8 жовтня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 25 грудня 2012 року скасовано в частині вирішення цивільних позовів до ОСОБА_4 та направлено справу в цій частині на новий розгляд у порядку цивільного судочинства. В іншій частині вказані судові рішення залишено без змін.

Власником автомобіля «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_3, є ОСОБА_7, яка з 10 серпня 2002 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_3

Відповідно до полісу № ВЕ/1459152 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 4 березня 2010 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована у ВАТ НАСК «Оранта» з 5 березня 2010 року до 4 березня 2011 року; ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану життю, здоров'ю (на одного потерпілого) становить 51 000 грн, а за шкоду, завдану майну (на одного потерпілого) - 35 000 грн.

Згідно із договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів серії ДЦВ № 000760, укладеного 5 березня 2010 року між ОСОБА_4 та ВАТ НАСК «Оранта», страховик зобов'язався відповідати за шкоду перед третіми особами з 5 березня 2010 року до 4 березня 2011 року; розмір страхового ліміту - 100 000 грн.

26 липня 2010 року ОСОБА_4 виплатив на лікування ОСОБА_3 4 025 грн, що підтверджується письмовою розпискою матері ОСОБА_3 - ОСОБА_8

11 березня 2013 року та 17 березня 2013 року ВАТ НАСК «Оранта» виплатило ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 6 840 грн, з яких 4 290 грн 19 коп. - за шкоду, завдану здоров'ю, 2550 грн - моральну шкоду, а 17 липня 2013 року - пеню за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 41 грн 98 коп.

Відмовляючи у відшкодуванні витрат на лікування із ВАТ НАСК «Оранта», суд першої інстанції виходив із того, що страхова компанія, а також винна у ДТП особа виплатила позивачу 4 290 грн 19 коп. та 4 025 грн відшкодування шкоди, завданої здоров'ю, а понесення витрат на лікування у більшому розмірі позивач не довів; позивач не надав суду доказів, що саме йому призначались лікарями препарати, які було ним придбано відповідно до наданих суду чеків.

Відмовляючи у відшкодуванні майнової шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не є власником пошкодженого автомобіля та не має права на відшкодування такої шкоди, визначеної висновком № 0906 від 4 жовтня 2010 року експертного автотоварознавчого дослідження. Суд першої інстанції також виходив із того, що зі слів позивача існує судове рішення за позовом його дружини, яка є власником пошкодженого автомобіля, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої ДТП.

Відмовляючи у стягненні з ВАТ НАСК «Оранта» витрат на проведення автотоварознавчої експертизи, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав страховику транспортний засіб для огляду протягом 10 днів із дня вчинення ДТП, що унеможливлює отримання ним відшкодування витрат як на евакуацію та стоянку, так і відшкодування майнової шкоди.

Через недоведеність понесених позивачем витрат на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у їх стягненні.

Стягуючи з ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 500 грн, суд першої інстанції виходив із глибини і тривалості моральних страждань позивача з урахуванням виплати ВАТ НАСК «Оранта» 2 550 грн моральної шкоди.

Апеляційний суд погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Із висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно із ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (тут і далі - Закон (у редакції, чинній на час ДТП)) обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно із ст. 24 Закону у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, які пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та купівлею лікарських препаратів. Зазначені витрати мають бути підтверджені документально відповідним медичним закладом.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись до суду із вимогами про відшкодування витрат, які пов'язані із лікуванням та купівлею лікарських препаратів, ОСОБА_3 посилався на те, що після ДТП він до 29 липня 2010 року перебував на стаціонарному лікуванні в комунальній установі «Міська клінічна лікарня № 1», з 29 липня 2010 року до 10 серпня 2010 року - на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону, а з 11 серпня 2010 року до 18 вересня 2010 року - на амбулаторному лікуванні у міській лікарні № 7 м. Одеси.

На підтвердження понесених витрат на лікування ОСОБА_3 надав оригінали квитанцій про придбання лікарських препаратів та понесення інших витрат.

Як убачається із виписки із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3, виданої комунальною установою «Міська клінічна лікарня № 1» м. Одеси, ОСОБА_3 за час перебування на стаціонарному лікуванні з 24 липня 2010 року до 29 липня 2010 року отримував дегідратаційну терапію, спазмолітики, антибіотики, Л-лізина есцинат, інфузійну протишокову терапію, після чого його було виписано в задовільному стані на амбулаторне лікування за місцем проживання (а.с. 204-205, т.1).

Позивачем не надано доказів щодо призначеного лікування в інших медичних закладах, в яких він проходив лікування, та понесені витрати відповідно до цих призначень.

Доводи касаційної скарги у цій частині висновки судів не спростовують.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд із урахуванням установлених обставин щодо глибини фізичних та душевних страждань позивача визначив розмір завданої йому моральної шкоди. Доводи касаційної скарги у цій частині не спростовують висновки судів.

Водночас не можна погодитись із висновками судів про відмову у відшкодуванні ОСОБА_3 майнової шкоди, завданої пошкодженням автомобіля «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_3.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивач не надав докази, що автомобіль був придбаний за спільні сумісні кошти подружжя, а не є особистою приватною власністю його дружини, не відповідає нормам матеріального права.

Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поза увагою суду залишилось те, що закон визначає презумпцію спільної сумісної власності на майно, набуте в шлюбі, інше має бути спростовано належними і допустимими доказами.

Як убачається із матеріалів справи, належний ОСОБА_7 автомобіль «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_3, було придбано за час перебування у шлюбі з ОСОБА_3

У порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд не з'ясував, чи є автомобіль «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_3, спільним майном подружжя, чи уповноважувала дружина ОСОБА_3 на отримання ним відшкодування майнової шкоди, заподіяної ДТП автомобілю, якщо ні, то в якому розмірі має право ОСОБА_3 отримати відшкодування майнової шкоди за умови, що автомобіль є спільним майном подружжя, чи має право на відшкодування він шкоди за умови її отримання ОСОБА_7, не вирішив питання залучення до участі у справі ОСОБА_7 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Не можна погодитись і з висновками судів про те, що ОСОБА_3 не має права на відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням автомобіля, оскільки ОСОБА_7 зверталась до суду з відповідним позовом та існує відповідне рішення суду.

Такий висновок судів є припущенням, у матеріалах справи відсутнє відповідне рішення суду про стягнення на користь ОСОБА_7 відшкодування шкоди, завданої пошкодженням автомобіля.

Згідно із ст. 33 Закону учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов'язані: вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати зазначені дії, вони мають підтвердити це документально. Учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов'язані зберегти транспортний засіб чи пошкоджене майно в такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, доки їх не огляне призначений страховиком аварійний комісар або експерт.

Відповідно до ст. 34 Закону страховик терміново, але не пізніше трьох робочих днів (враховуючи день отримання письмового повідомлення про страховий випадок), зобов'язаний направити аварійного комісара або експерта на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо у визначений строк аварійний комісар або експерт не з'явився, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому випадку страховик зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що під час огляду автомобіля був присутній представник ВАТ НАСК «Оранта» не спростовують висновки суду про ненадання транспортного засобу саме ВАТ НАСК «Оранта». Посилання у касаційній скарзі на акт огляду № 0906 транспортного засобу також висновки судів не спростовує, оскільки в акті не зазначено, який представник ВАТ НАСК «Оранта» брав участь в огляді, його підпис відсутній. В акті зазначено про представника СК «АХА-Страхування», який разом із ОСОБА_3 підписав його. ОСОБА_3 не надав суду докази, що у визначений законом строк ВАТ НАСК «Оранта» не направила аварійного комісара чи експерта для визначення розміру збитків.

Не можна погодитися з доводами касаційної скарги ОСОБА_3 про незаконність оскаржуваних судових рішень у частині відмови в стягненні витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі (ч. 2 ст. 56 ЦПК України).

Суду першої інстанції було надано витяг із договору про надання правової допомоги від 30 жовтня 2013 року, укладений між адвокатом ОСОБА_9 та ОСОБА_3, ордер від 30 жовтня 2013 року, виданий адвокату ОСОБА_9 на представництво інтересів ОСОБА_3, виписка із договору про надання правової допомоги (а.с. 88-89, 167).

У протоколі судового засідання від 10 грудня 2013 року ОСОБА_9 зазначена як представник позивача (а.с. 91, 130-131, 183-185).

У матеріалах справи відсутні дані про те, що представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9 було допущено до участі в розгляді справи як особу, яка надає правову допомогу на підставі ухвали суду.

Таким чином, підстави стягнення витрат на правову допомогу відсутні.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в частині відмови в стягненні із ВАТ НАСК «Оранта» страхового відшкодування у зв'язку з пошкодженням автомобіля підлягає скасуванню із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2015 року в частині відмови в позові про стягнення із відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь ОСОБА_3 відшкодування шкоди, завданої пошкодженням автотранспортного засобу, скасувати, та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник