УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договорами позики, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 17 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, у якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договорами позики в розмірі 1 276 400 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_7 отримав у нього в борг грошові кошти, а саме: 09 червня 2009 року - 100 тис. доларів США, 03 липня 2009 року - 50 тис. доларів США, 05 травня 2010 року - 10 тис. доларів США, а всього отримав 160 тис. доларів США, які зобов'язався повернути протягом одного року. Відповідач зобов'язання по поверненню коштів не виконав, а тому позивач просив суд задовольнити позов.

У вересні 2014 року представник позивача - ОСОБА_8 звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог та просив стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договорами позики в загальному розмірі 2 484 312 грн 78 коп., яка складається з основної суми боргу в розмірі 160 тис. доларів США, інфляційних втрат в розмірі 19 350,9 доларів США та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 14 400 доларів США (а. с. 125-126).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26 вересня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 борг за договором позики від 05 травня 2010 року в розмірі 129 500 грн та 3 % річних в розмірі 11 655 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 195 грн 51 коп. та 114 грн 71 коп.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 17 грудня 2014 року рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованості за договорами позики від 09 червня 2009 року та від 03 липня 2009 року скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договорами позики від 09 червня 2009 року та від 03 липня 2009 року в розмірі 2 095 036 грн 68 коп., з яких: заборгованість за тілом позики становить 1 922 052 грн; 3 % річних становить 172 984 грн 68 коп.

Рішення в частині розподілу судового збору змінено, збільшено розмір судового збору стягнутого з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6, з 310 грн 22 коп. до 3 441 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити у справі нове рішення про відмову в позові у повному обсязі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з розпискою від 09 червня 2009 року ОСОБА_7 отримав у борг від ОСОБА_6 100 тис. доларів США, які зобов'язався повернути протягом одного року (а. с. 4).

Зі змісту розписки від 03 липня 2009 року вбачається, що відповідач отримав у борг від ОСОБА_6 50 тис. доларів США, які зобов'язався повернути протягом одного року (а. с. 5).

Відповідно до розписки від 05 травня 2010 року ОСОБА_7 отримав від позивача в борг 10 тис. доларів США, які також зобов'язався повернути протягом одного року (а. с. 6).

В судовому засіданні представник відповідача визнав, що за вищевказаними розписками ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_6 160 тис. доларів США, однак кошти не повертав оскільки отримав їх як оплату за надані послуги.

Встановивши зазначені обставини, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до висновків про доведеність позивачем факту передачі відповідачеві в борг коштів за вказаними вище розписками від 09 червня, 03 липня 2009 року та 05 травня 2010 року в загальному розмірі 160 тис. доларів США.

Керуючись нормами ст. ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, районний суд дійшов до висновків, що боргові зобов'язання відповідача перед позивачем за договором позики оформленим розпискою від 05 травня 2010 року мають бути виконані в примусовому порядку оскільки добровільно відповідач заборгованість не погашає, а позов у цій частині є обґрунтованим та доведеним. Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, на відповідача покладається обов'язок по сплаті позивачеві 3 % річних від простроченої суми за позикою від 05 травня 2010 року. Інфляційні нарахування за даними зобов'язаннями не підлягають стягненню оскільки 05 травня 2010 року відповідач отримав 10 тис. доларів США позики в іноземній валюті, а не в гривні.

Щодо боргових зобов'язань за договорами позики, оформленими розписками від 09 червня та 03 липня 2009 року, районний суд дійшов до висновків, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском позивачем без поважних на те причин трирічного строку позовної давності та наявності заяви відповідача про застосування наслідків спливу процесуального строку, передбачених ст. 267 ЦК України.

Апеляційний суд не погодився з висновками районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості по розписках від 09 червня та 03 липня 2009 року та визнав обґрунтованими доводи представника позивача, викладені в клопотанні від 19 вересня 2014 року (а. с. 138) про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, а саме те, що позивач є громадянином Норвегії, українською мовою практично не володіє і відповідно не знає українського законодавства, внесення відомостей про кримінальне правопорушення по факту шахрайських дій відносно ОСОБА_6 до Єдиного державного реєстру та закриття 19 серпня 2014 року відповідного кримінального провадження з цього питання.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись неможна.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Вирішуючи спір, апеляційний суд вказаних вимог закону не врахував. Зазначивши в мотивувальній частині рішення про безпідставність відмови судом першої інстанції в поновлені строку та про можливість поновлення строку позовної давності, не навів переконливих обґрунтувань щодо своїх висновків.

За правилами ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Суд апеляційної інстанції не встановив, що докази судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні їх було неправомірно відмовлено, нових доказів на предмет перевірки поважності/неповажності пропуску позивачем строку позовної давності не досліджував, у рішенні не зазначив у чому саме полягає безпідставність відмови судом першої інстанції в поновлені строку позовної давності до частини позовних вимог, яка при цьому норма матеріального права застосована районним судом неправильно.

Обставини та докази, на які апеляційний суд посилався при визнанні поважними причин пропуску позивачем строку позовної давності щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості по розписках від 09 червня та 03 липня 2009 року, були предметом дослідження суду першої інстанції, який обґрунтовано такі доводи спростував і визнав їх недостатніми для поновлення строку позовної давності до таких позовних вимог.

Як зазначено вище, згідно з розпискою від 09 червня 2009 року ОСОБА_7 отримав у борг від ОСОБА_6 100 тис. доларів США, які зобов'язався повернути протягом одного року, тобто трирічний строк позовної давності щодо правовідносин за такою позикою закінчився 09 червня 2013 року.

Згідно з розпискою від 03 липня 2009 року відповідач отримав у борг від ОСОБА_6 50 тис. доларів США, які зобов'язався повернути протягом одного року. Трирічний строк позовної давності щодо правовідносин за такою позикою закінчився 03 липня 2013 року.

З даним позовом до суду ОСОБА_6 звернувся у грудні 2013 року, а тому, з врахуванням викладених вище обставин, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за позиками від 09 червня та 03 липня 2009 року є обґрунтованими.

При вирішенні спору в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 по зобов'язаннях оформлених розпискою від 05 травня 2010 року на суму 10 тис. доларів США та 3 % річних від такої простроченої суми, суд першої інстанції дійшов до вірних висновків про доведеність та обґрунтованість позову в цій частині. Наявні в матеріалах справи документи та доводи касаційної скарги таких висновків суду не спростовують. Вирішення питання щодо розподілу судових витрат, за правилами ст. 88 ЦПК України, є похідним.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

У зв'язку з наведеним вище, колегія суддів не може визнати рішення апеляційного суду законним та обґрунтованим, таке рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 17 грудня 2014 року скасувати.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26 вересня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська