Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю ОСОБА_1.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Березнівського районного суду від 30 червня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк "Аваль" до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а :

17 лютого 2015 року ПАТ „Райффайзен Банк „Аваль" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1. і ОСОБА_2. про стягнення боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Березнівського районного суду від 30 червня 2015 року позовні вимоги задоволено.

З відповідачів на користь позивача солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 15 770, 17 доларів США, що за курсом НБУ станом на 30 червня 2015 року становило 331 415 грн. 76 коп.

У рахунок погашення кредитної заборгованості, що виникла у ОСОБА_1. за кредитним договором № 014/89-07/1095 від 1 липня 2008 року, укладеним між ним і ВАТ „Райффайзен Банк „Аваль", звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 113, 2 кв. м, що належить ОСОБА_2. на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 3 березня 2003 року, шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною, встановленому на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позичальник ОСОБА_1 посилався на те, що місцевий суд помилково не застосував до спірних правовідносин ч. 1 ст. 1 Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 3 червня 2014 року та не відмовив у зв'язку з цим у задоволенні позовних вимог ПАТ „Райффайзен Банк „Аваль" про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Покликаючись на ці обставини, відповідач просив апеляційний суд рішення місцевого суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач рішення місцевого суду вважав законним та обґрунтованим і просив апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення скасуванню з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом установлено, що 1 липня 2008 року між ВАТ „Райффайзен Банк „Аваль", правонаступником якого є ПАТ „Райффайзен Банк „Аваль", і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/89-07/1095, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 15 000 доларів США строком на п'ять років до 26 червня 2013 року під 15 % річних (а. с. 4-6).

У цей же день з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 кредитних зобов'язань банк уклав з ОСОБА_2. договір іпотеки, за яким ОСОБА_2. передала в іпотеку кредитній установі належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 113,2 кв. м (а. с. 15-21).

30 грудня 2009 року між позивачем і відповідачем ОСОБА_1 було підписано договір про внесення змін до кредитного договору № 014/89-07/1095 від 1 липня 2008 року, згідно з яким строк погашення заборгованості було продовжено до 26 червня 2016 року (а. с. 7-9).

26 жовтня 2010 року позивач і відповідач ОСОБА_1 підписали додаткову угоду про зменшення фінансового навантаження на позичальника шляхом проведення реструктуризації за кредитом (а. с. 11-12).

Проте у порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України позичальник ОСОБА_1 узятих на себе зобов'язань за укладеними з банком кредитним та іншим договорами не виконав і станом на 30 червня 2015 року допустив кредитну заборгованість у сумі 15 770, 17 доларів США, що за курсом НБУ станом на 30 червня 2015 року становило 331 415 грн. 76 коп., з яких: 10 688, 16 доларів США (224 615, 51 грн.) - заборгованість за кредитом; 2 914, 1 доларів США (61 240, 85 грн.) - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 167, 91 доларів США (45 559, 4 грн.) - пеня за прострочення кредиту та відсотків.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 кредитних зобов'язань іпотекодержатель відповідно до умов укладених договорів та Закону України „Про іпотеку" направив позичальнику й іпотекодавцю письмові вимоги про необхідність у 60-денний строк з дати вимоги повернути весь кредит достроково та попередив про негативні наслідки у випадку невиконання його вимог (а. с. 22, 23).

У лютому 2015 року позивач пред'явив до відповідачів даний позов про стягнення боргу за кредитним договором і звернення стягнення на предмет іпотеки та уточнив ці вимоги у процесі розгляду справи (а. с. 2-3, 85).

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно зі ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 12 цього Закону у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Проте 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", відповідно до якого протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Колегія суддів констатує, що даний закон розповсюджує свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами спору.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_1 одержав споживчий кредит у кредитній установі ПАТ „Райффайзен Банк „Аваль" в іноземній валюті. У забезпечення виконання укладеного кредитного договору ОСОБА_2. передала банку в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 113,2 кв. м., що не перевищує установленої Законом України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" загальної площі предмета іпотеки в 140 кв. м.

У судовому засіданні апеляційного суду з'ясовано, що відповідачі іншого житла не мають, спірний житловий будинок використовується ними та іншими членами їх сім'ї для постійного проживання, про що свідчать їхні пояснення, дані про їх реєстрацію, а також відповідні витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 18-21, 24-27).

Позивачем наведених вище обставин не спростовано.

У поданій апеляційній скарзі позичальник ОСОБА_1 просить застосувати до спірних правовідносин Закон України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Поняття "мораторій" у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відповідно до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій - це тимчасове обмеження і згідно зі ст. 3 цього закону він втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Таким чином, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону.

Однак суд першої інстанції при вирішенні спору сторін Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не застосував, а обмежився лише посиланням на нього у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, у зв'язку з чим фактично переклав обов'язок із застосування зазначеного Закону на інших осіб (ДВС, сторін у справі тощо), з чим колегія суддів погодитися не може.

Відповідно до ст. 124 Конституції України здійснюючи правосуддя в Україні та обґрунтовано задовольнивши позовні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, місцевий суд зобов'язаний був в оскаржуваному рішенні встановити порядок його виконання, а саме зазначити, що таке рішення підлягає виконанню з моменту припинення дії мораторію, встановленого Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Помимо викладеного, згідно зі ст. 11 Закону «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Проте суд першої інстанції не лише звернув стягнення на належний іпотекодавцю предмет іпотеки, а й додатково, вийшовши за межі пред'явлених у справі позовних вимог, у солідарному порядку разом із позичальником стягнув з нього на користь банку ще й усю суму кредитної заборгованості, чим піддав іпотекодавця подвійній матеріальній відповідальності.

Між тим, ані позивач у поданій позовній заяві, ані суд в оскаржуваному рішенні не навели підстав для стягнення з обох відповідачів у справі допущеної кредитної заборгованості та судових витрат у справі в солідарному порядку.

Чинним законодавством солідарного стягнення судових витрат у справі взагалі не передбачено.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 42 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

З урахуванням викладеного рішення місцевого суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає скасуванню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 11, 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", ст.ст. 9, 109 ЖК України ст.ст. 512-518, 526, 1046, 1049, 1050, 1054, 1077 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Березнівського районного суду від 30 червня 2015 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк "Аваль" до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк "Аваль" заборгованість за кредитним договором № 014/89-07/1095 від 1 липня 2008 року у загальній сумі 15 770 (п'ятнадцять тисяч сімсот сімдесят) доларів і 17 центів США, з яких: 10 688, 16 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 914, 1 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 167, 91 доларів США - пеня за прострочення кредиту та відсотків.

У рахунок погашення 15 770 (п'ятнадцять тисяч сімсот сімдесят) доларів і 17 центів США кредитної заборгованості, що виникла у ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/89-07/1095 від 1 липня 2008 року, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 113, 2 кв. м, що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 3 березня 2003 року, шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною, встановленому на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не підлягає виконанню.

Стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у рівних частках на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк "Аваль" судовий збір у сумі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: