Ухвала

іменем України

22 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Касьяна О.П., Наумчука М.І.,Мартинюка В.І., Мостової Г.І.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Служба у справах дітей Калуської районної державної адміністрації, про виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, у якому просило виселити ОСОБА_6, ОСОБА_7 разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_10 та іншими особами з будинку АДРЕСА_1 у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, оскільки відповідачі відмовляються виселитися у добровільному порядку.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд, мотивуючи свої вимоги тим, що судами порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що на момент розгляду справи набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і він поширюється на спірні відносини, оскільки кредит наданий в іноземній валюті, загальна площа будинку, який є предметом іпотеки, не перевищує 240 кв. м і є місцем постійного проживання іпотекодавця та членів його сім'ї, а вимога про виселення є похідною від звернення стягнення на предмет іпотеки, тому відповідачі не можуть бути виселені.

Проте з такими судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна на таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно з законом, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилають як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 11 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, за яким банк надав відповідачці кредит в розмірі 115 987,63 доларів США, а відповідачка зобов'язалася їх повернути до 11 вересня 29018 року та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та порядку, які встановлені кредитним договором.

У цей же день на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_6 укладено договір, за яким відповідач передав в іпотеку належний йому житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 180,50 кв. м.

Відповідачка не виконала своїх зобов'язань за договором, внаслідок чого утворився борг, який станом на 22 вересня 2011 року становить 218 113,6 доларів США, в рахунок погашення якого рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2013 року звернуто стягнення на житловий будинок як на предмет іпотеки, а 15 червня 2014 року банк направив відповідачам письмову вимогу про їх виселення, проте вони у добровільному порядку помешкання не звільнили.

Вирішуючи спір про виселення, суд першої інстанції не виконав вимог процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, а застосувавши Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII, зробив передчасний висновок про те, що його вимоги є підставою для відмови у задоволенні позову, не врахував, що цей Закон не змінює законодавство, яке регулює кредитні відносини та забезпечення зобов'язань, а лише тимчасово забороняє примусове відчуження майна без згоди власника, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, а відтак, не перевірив, чи можуть бути вимоги цього закону підставою для відмови у виселенні відповідачів.

При цьому не уточнив позовних вимог щодо осіб, яких позивач просив виселити, не перевірив доводів позивача та не встановив обставини справи, не з'ясував, хто та чи підлягає виселенню з будинку, не надав належної оцінки цим обставинам з урахуванням вимог ч. 4 статті 9, статті 109 Житлового кодексу Української РСР, статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку", та не встановив наявності підстав для задоволення позову.

Крім того, не перевірив, чи надавались кредитні кошти саме на придбання цього будинку і чи їх повернення забезпечене договором іпотеки та чи можуть бути виселені відповідачі без надання іншого житла з урахуванням правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Суд апеляційної інстанції цих недоліків не усунув, не виконав вимог ст. ст. 213, 303 ЦПК України та не перевірив законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги позивача про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не застосовується у даному випадку, постановив передчасну ухвалу про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Невиконання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є підставою для скасування ухвалених судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити, рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: О.П. Касьян

В.І. Мартинюк

М.І. Наумчук

Г.І. Мостова