АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 22-ц/796/6041/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Зарицька Ю.Л.
справа №758/8078/14-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Задорожному А.Г.

за участю представника відповідача Полухіної О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою Університету банківської справи Національного банку України (м.Київ) на рішення Подільського районного суду м.Києва від 06 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Університету банківської справи Національного банку України, третя особа - ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення нарахованої але не виплаченої премії, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про поновлення на посаді провідного фахівця Севастопольського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України (м.Київ); стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахованої але не виплаченої премії в сумі 2950 грн., 8000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 02 лютого 2012 року працював у Севастопольському інституті банківської справи Університету банківської справи Національного банку України на посаді інженера-програміста 1-ї категорії відділу інформаційних технологій, з 08 січня 2013 переведений на посаду провідного фахівця цього відділу.

30 травня 2014 року на підставі наказу №92-к від 28 травня 2014 року ОСОБА_2 звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв»язку із скороченням штату.

Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки його не попереджено за два місяці про майбутнє звільнення; звільнення відбулося без рішення НБУ, якому інститут повинен був внести пропозицію, проте таке рішення було прийнято після фактичного звільнення; без погодження із профспілковою організацією; позивачу не запропоновано іншу роботу.

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 06 березня 2015 року позовні вимоги задоволено частково, вирішено скасувати наказ ректора Університету банківської справи Національного банку України (м.Київ) №92-к від 28 травня 2014 року в частині звільнення ОСОБА_2; поновити ОСОБА_2 на роботі в Севастопольському інституті банківської справи Університету банківської справи Національного банку України (м.Київ) на посаді інженера-програміста 1-ї категорії відділу інформаційних технологій з 28 травня 2014 року; стягнути з Університету банківської справи Національного банку України (м.Київ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 57273,53 грн. та 500 грн. моральної шкоди. Вирішено питання про стягнення на користь держави судового збору.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Університетом банківської справи Національного банку України (м.Київ) подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі посилається на законність звільнення позивача в умовах окупації території півострова Крим Російською Федерацією та визначення Україною цієї держави відповідальною за всіма наслідками, що пов»язані з окупацією; вказує на неможливість фактичного регулювання діяльності інституту та зупинення його діяльності, скорочення (звільнення) керівного складу та інших працівників.

Посилається на те, що судом позивача поновлено на передостанній посаді, а не на посаді, з якої його було звільнено. Зазначає, що суд у тексті рішення припустився помилки у даті наказу №92-к про звільнення позивача з роботи (правильно - 28 травня 2014 року, зазначено 28 серпня 2014 року). Вказує на те, що, обчислюючи розмір середнього заробітку для визначення розміру суми виплати за час вимушеного прогулу, суд в порушення постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, виходив не з останніх двох місяців, що передують звільненню. Зазначає, що судом допущена арифметична помилка у визначені суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 57273,53 грн., правильним є 37273,53 грн.

Вважає недоведеними вимоги про відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримала, просив її задовольнити.

Позивач та третя особа в судове засідання не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ст.305 ЦПК України колегія ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи вимоги в частині поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що перед звільненням не було дотримано вимог ст.49-2 КЗпП України про завчасне, за два місяці, попередження працівника, що вивільняється, не запропоновано іншої роботи, інститут не ліквідований, його діяльність зупинена та він входить до складу Університету.

Відповідно до розрахунків суду першої інстанції, середній заробіток за час вимушеного прогулу обрахований, виходячи із середньоденної заробітної плати за лютий та березень 2014 року в розмірі 206,5 грн.

Також суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, що завдана порушенням трудових прав, на підставі ст.237-1 КЗпП України.

Судом першої інстанції установлено, що 11 лютого 2012 року позивача прийнято на роботу до Севастопольського інституту банківської справи Української академії банківської справи Національного банку України на посаду інженера-програміста 1 категорії відділу інформаційних технологій відповідно до наказу № 36-вк від 02 лютого 2012 року.

08 січня 2013 року позивача переведено на посаду провідного фахівця.

30 травня 2014 року позивача звільнено з роботи відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення штату) згідно із наказом №92-к від 28 травня 2014 року.

Згідно даних витягу з наказу № 92-к від 28 травня 2014 року про звільнення працівників інституту, у зв'язку із зупиненням діяльності Севастопольського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України (м.Київ), що викликане окупацією АР Крим та м.Севастополя Російською Федерацією і неможливістю продовжувати трудові відносини з працівниками та відповідно до наказу Університету від 16 травня 2014 року №188-К «Про заходи у зв'язку з тимчасовим призупиненням діяльності СІБС», звільнено 30 травня 2014 у зв'язку зі скороченням штату працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України ОСОБА_2, провідного фахівця із виплатою ОСОБА_2 компенсації за невикористану щорічну основну відпустку в кількості 2 календарних днів та невикористану щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці в кількості 1 календарного дня за період роботи з 02 лютого 2014 року по 30 травня 2014 року, разом кількість невикористаної щорічної відпустки складає 3 календарних дні.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно Статуту Університету банківської справи Національного банку України та Положення про Севастопольський інститут банківської справи Університету банківської справи Національного банку України - Інститут є відокремленим структурним підрозділом Університету без статусу юридичної особи.

Відповідно до п.1 розділу II Статуту Університету банківської справи Національного банку України, п.2.2 розділу 2 п.10.1 розділу 10 Положення про Севастопольський інститут банківської справи Університету банківської справи Національного банку України питання щодо затвердження структури Університету та граничної чисельності працівників, в тому числі припинення діяльності Інституту, віднесено до повноважень Національного банку України.

До компетенції Університету банківської справи Національного банку України згідно із вказаними документами (п.2 розділу III Статуту та п.3.10 розділу 3 Положення) віднесено внесення пропозицій Національному банку України щодо зміни структури Університету та його інститутів.

Наказом ректора Університету банківської справи Національного банку України від 16 травня 2014 року №188 призупинено діяльність Севастопольського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України на час тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та міста Севастополя з 16 червня 2014 року (п.1 Наказу), наказано директору ОСОБА_4 звільнити працівників Севастопольського інституту банківської справи з роботи 30 травня 2014 року, а начальникові відділу роботи з персоналом ОСОБА_5 забезпечити подальше працевлаштування в Університеті банківської справи Національного банку України або Українській академії банківської справи Національного банку України працівників, які виявили бажання виїхати з окупованої території (п.5 Наказу).

В Університеті банківської справи утворено комісію щодо припинення діяльності Севастопольського інституту банківської справи та винесено питання подальшого його функціонування на розгляд робочої групи Національного банку України (п.8 Наказу).

Постановою Правління Національного банку України №368 від 17 червня 2014 року «Про зупинення діяльності Севастопольського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України»:

- визнано такою, що втратила чинність структуру Севастопольського інституту банківської справи, яка була затверджена Постановою Правління НБУ від 19 червня 2013 року №238;

- затверджено структури Університету банківської справи Національного банку України, Львівського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України, Харківського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України, Черкаського інституту банківської справи Університету банківської справи Національного банку України та граничну чисельність Університету банківської справи.

Цією ж постановою Ректору Університету банківської справи доручено вжити заходів щодо попередження працівників Севастопольського інституту банківської справи про їх скорочення та здійснити інші організаційні заходи відповідно до вимог законодавства України, а також внести зміни до штатного розпису Університету банківської справи згідно з процедурою, передбаченою Наказом Національного банку України від 08 жовтня 2003 року №209 «Про порядок підготовки та затвердження штатних розписів та змін до них».

Проте, відповідачем не надано належним та допустимих доказів виконання вимог ст.ст. 40 ч.2, 49-2 КЗпП України щодо як дотримання порядку попередження позивача про наступне вивільнення за два місяці, так і надання іншої роботи.

Відтак, за встановлених фактичних обставин справи щодо допущених відповідачем порушень вимог чинного законодавства про працю при розірванні трудового договору з ініціативи роботодавця за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення прав ОСОБА_2 та поновлення його на роботі.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відхиляються колегією суддів як безпідставні, оскільки дотримання законодавства про працю при звільненні працівників з ініціативи роботодавця зазначеним законом не скасовано.

Доводи апеляційної скарги в частині відповідальності держави, яка є відповідальною за окупацію частини території України, колегія суддів вважає помилковими, оскільки рішення про звільнення позивача є волевиявленням відповідача.

При цьому, визначення у наказі про звільнення такої підстави як окупація частини території України, колегія суддів вважає такими, що не узгоджуються із предметом регулювання п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Зміст зазначеної норми свідчить, що нею передбачено декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідація, реорганізація, перепрофілювання, банкрутство, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому вживані в цій нормі поняття стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи свідчить про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи та може бути підставою для звільнення його працівників згідно п.1ч.1 ст.40 КЗпП України лише за умови дотримання власником вимог ч.2 ст. 40 , ст.ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Твердження в суді апеляційної скарги щодо закриття відокремленого підрозділу після ухвалення рішення судом першої інстанції, не є підставою для скасування судового рішення, оскільки апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість ухваленого рішення станом на час його прийняття, а подальші зміни організаційної структури юридичної особи можуть мати інші юридичні наслідки.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення трудових прав та відновлення порушеного права у спосіб поновлення позивача на роботі. За змістом ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З матеріалів справи убачається, що позивача звільнено з посади провідного фахівця з 30 травня 2014 року. Відтак, є помилковим висновок суду про поновлення на посаді інженера-програміста 1-ї категорії відділу інформаційних технологій з 28 травня 2014 року та в цій частині рішення суду підлягає зміні.

Окрім того, суд першої інстанції при визначенні розміру належної до стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу припустився помилки.

Відповідно до розрахунків суду першої інстанції, середній заробіток за час вимушеного прогулу обрахований, виходячи із середньоденної заробітної плати за лютий та березень 2014 року (206,5 грн.).

Проте, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з відповідними змінами та доповненнями). З урахуванням цих норм, зокрема, абз.3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два місяці, що передують події, з якою пов»язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Визначення середньоденної заробітної плати відповідно до даних наявної у матеріалах справи довідки від 12 лютого 2015 року про доходи позивача зазначеним вимогам не відповідає, оскільки за період березень та квітень не враховані всі виплати, що включається в такий розрахунок відповідно до зазначеного Порядку (за виключенням премій до свят, які є одноразовими виплатами та не пов»язані з конкретними результатами праці) (том 1 а.с. 192-193).

Ураховуючи правила розрахунку, визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з відповідними змінами та доповненнями) середньоденна заробітна плата позивача становить 254 грн. 51 коп. (4114 грн. 28 коп. (березень 2014 р.) + 6320 грн. 65 коп. (квітень 2014 р.) = 10434 грн. 93 коп. : 41). Час вимушеного прогулу станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції становить 197 днів. Ураховуючи, що позивачем отримано вихідну допомогу в розмірі 3819 грн. 97 коп., за час вимушеного прогулу підлягає до стягненню сума 46318 грн. 50 коп. (254,51 х 197-3819,97).

В частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вірно виходив із встановленої обставини порушення трудових прав позивача, наявності факту моральних страждань, та обґрунтовано визначив розмір на відшкодування з урахуваннях конкретних обставин справи, вимог розумності і справедливості. Доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції в цій частині не спростовуються.

Відповідно до ст.88 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню з відповідача судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. (в частині вирішення вимог немайнового характеру) та 463 грн. 18 коп. (в частині вирішення вимог майнового характеру), а всього 706 грн. 78 коп.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Університету банківської справи Національного банку України (м.Київ) задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 06 березня 2015 року в частині поновлення на роботі ОСОБА_2 змінити, зазначивши про поновлення на роботі в Севастопольському інституті банківської справи Університету банківської справи Національного банку України на посаді провідного фахівця з 30 травня 2014 року.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 06 березня 2015 року в частині стягнення з Університету банківської справи Національного банку України на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, зменшивши розмір суми, що підлягає стягненню, з 57773 грн. 53 коп. до 46318 грн. 50 коп.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 06 березня 2015 року в частині стягнення судового збору скасувати, стягнути з Університету банківської справи Національного банку України на користь держави судовий збір в розмірі 706 грн. 78 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В.Болотов