Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/339/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Кучеренко О. П.
Доповідач Чельник О. І.
РІШЕННЯ

іменем України

19.02.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Белінської І.М., Сукач Т.О.

при секретареві: Постоєнко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 11 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства освіти і науки України, Піщанобрідського аграрного ліцею про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року позивач звернулася в суду з позовом до Міністерства освіти і науки України (далі по тексту МОН України), Піщанобрідського аграрного ліцею (далі по тексту ліцей) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 20 жовтня 1996 року вона була прийнята на посаду директора Піщанобрідського професійного аграрного ліцею. 31.10.2014 року наказом МОН України №560-К її було звільнено з займаної посади згідно з п.7 ст.36 КЗпП України та достроково розірвано дію контракту від 18.02.2012 року. Вказане звільнення з посади директора ліцею вважає незаконним та безпідставним. Зазначила, що МОН України було порушено гарантії КЗпП України щодо заборони звільнення в період тимчасової непрацездатності, оскільки звільнення з посади проведено в період її тимчасової непрацездатності, що суперечить вимогам ч.4 ст.40 КЗпП України. Також зазначила, що з наказом про звільнення з роботи її ознайомлено не було, копію наказу їй не видавали, а лише надіслали електронною поштою. Вказані дії відповідача є порушенням ст.47 КЗпП України. Крім того, зазначила, що відповідно до п.7 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи. Жодних вироків щодо неї судами не приймались, а тим більше не застосовувалось жодного покарання, яке б виключало можливість продовження роботи. Вважає, що МОН України звільнило її без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст.235 КЗпП України зобов'язаний поновити її на попередній посаді. Крім того, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України відповідач при поновленні її на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, який слід стягнути з ліцею.

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 11 грудня 2014 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ МОН України від 30.10.2014 року №560-К, яким ОСОБА_2 звільнено з посади директора Піщанобрідського професійного аграрного ліцею за п.7 ч.1 ст.36 КЗпП України з 31 жовтня 2014 року. Змінено формулювання звільнення ОСОБА_2 в наказі МОН України від 30.10.2014 року №560-К та викладено в такій редакції: ОСОБА_2, директора Піщанобрідського професійного аграрного ліцею, звільнити з роботи з 31 жовтня 2014 року за п.7-1 ч.1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з набранням законної сили постанови суду про її притягнення до відповідальності за корупційне правопорушення, відповідно до ст.22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду у зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема вказала, що судом порушено принцип диспозитивності судового процесу, оскільки вимоги про зміну формулювання причин її звільнення вона не ставила. Скасувавши оскаржуваний наказ як незаконний, суд першої інстанції вніс зміни причин формулювання звільнення у скасований наказ. При цьому, скасувавши оскаржуваний наказ як незаконний суд першої інстанції не навів жодних доводів стосовно того, на підставі яких норм законодавства відмовив у задоволенні інших позовних вимог, а саме про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул.

Відповідачі своїх представників у судове засідання не направили. Про час та місце слухання справи повідомлені належним чином (а.с.92-93). МОН України надав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просило апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с.74-81). Колегія суддів визнала за можливе слухання справи у відсутність належним чином повідомлених відповідачів на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, його представника, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах, встановлених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу заступника Міністра освіти і науки, молоді та спорту від 01.02.2012 року №38-к «Про призначення директорів професійно-технічних навчальних закладів Кіровоградської області» за результатами конкурсного відбору ОСОБА_2 призначено директором Піщанобрідського професійного аграрного ліцею на строк до 01.02.2017 року, отже, позивач є посадовою особою.

Відмовляючи у задоволенні позову про поновлення на роботі та стягненні середнього заробітку суд першої інстанції виходив з того, що постановою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 20.08.2014 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 16.09.2014 року, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні корупційного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.172-7 КУАП з накладенням стягнення у виді штрафу у розмірі 170,00 грн. (а.с.39-44). Постанова суду першої інстанції набрала законної сили 16.09.2014 року та 07.10.2014 року судом була направлена до Департаменту освіти і науки Кіровоградської ОДА, який рішення суду отримав 13.10.2014 року, що підтверджується супровідним листом суду від 07.10.2014 року №6330 та поштовим повідомленням про вручення.

Суд дійшов висновку, що оскільки на підставі Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" до КЗпП України було внесено зміни, відповідно до яких у статті 36 частина перша була доповнена пунктом 7-1 (набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції"), та статтю 36 КЗпП було доповнено частиною 2, відповідно до якої у випадках, передбачених пунктами 7 і 7-1 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, вказані норми підлягають безумовному беззаперечному виконанню у разі набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення.

Пункт 7 ст.36 КЗпП України, відповідно до якого позивача звільнено з посади директора ліцею, передбачає припинення трудового договору у зв'язку з набранням законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи.

Дійсно, матеріали справи не містять відомостей про те, що відносно позивача розглядалася кримінальна справа та його було засуджено до позбавлення волі або до іншого покарання. Тому, скасовуючи наказ, суд дійшов висновку, що обставинам, які стали підставою звільнення, дано неправильну юридичну кваліфікацію та вніс зміни до цього ж наказу, який визнав незаконним та скасував. Вважав, що оскільки підставою для звільнення стали постанови Добровеличківського районного суду від 20.08.2014 року та апеляційного суду Кіровоградської області від 16.09.2014 року, які набрали чинності, в оскаржуваному наказі дана відповідачем неправильна юридична кваліфікація з посиланням на п.7 ч.1 ст.36 КзпП замість п.7-1, тому суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю на підставі роз'яснень, викладених у п.18 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може з огляду на таке.

Колегія суддів погоджується з тим, що обставинам, які стали підставою звільнення МОН України дано неправильну юридичну кваліфікацію. Проте, вважає, що з позивачем трудовий договір не може бути припиненим як за п.7 ч.1 ст.36 КЗпП України, оскільки вироку суду про засудження позивача до позбавлення волі або до іншого покарання матеріали справи не містять, так і за п.7-1 ч.1 ст.36 КЗпП з огляду на таке.

Відповідно до абзацу 2 ч.2 ст.22 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" інші особи, яких притягнуто до кримінальної або адміністративної відповідальності за корупційні правопорушення, пов'язані з порушенням обмежень, передбачених цим Законом, до яких віднесено і позивача по справі, підлягають звільненню з роботи (служби) у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, якщо інше не передбачено законом.

Після набрання чинності Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" 13.05.2013 року до статті 36 КЗпП України було внесено зміни та відповідно до п.7-1 ч.1 ст.36 Кодексу підставами припинення трудового договору є набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення корупційного правопорушення, пов'язаного з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Колегія суддів не погоджується з висновком суду про те, що оскільки ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення позивач підлягає безумовному звільненню за п.7-1 ч.1 ст.36 КЗпП у триденний строк з дня отримання роботодавцем копії судового рішення, яке набрало законної сили.

З аналізу норм абз.2 ч.2 ст.22 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" та п.7-1 ч.1 ст.36 КЗпП колегія суддів приходить до висновку, що особи підлягають звільненню у триденний строк з дня отримання органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, відносно осіб, яких притягнуто не за будь-які корупційні правопорушення, а саме за корупційні правопорушення, пов'язані з порушенням обмежень, передбачених цим Законом, виключний перелік яких міститься у ст.6-13, 15-17 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Зазначене встановлено і Конституційним Судом України у п.2 рішення від 13.03.2012 року по справі №6-рп/2012, згідно з яким до заходів, спрямованих на запобігання і протидію корупції, які передбачені у Законі, належать обмеження щодо використання такими особами службового становища, стосовно сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, одержання дарунків (пожертв), роботи близьких осіб, а також обмеження щодо осіб, які звільнилися з посад або припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави, місцевого самоврядування, проведення спеціальної перевірки щодо осіб, які претендують на зайняття посад, пов'язаних із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, запровадження фінансового контролю, встановлення загальних вимог до поведінки зазначених осіб, проведення антикорупційної експертизи проектів нормативно-правових актів, вимоги щодо прозорості інформації, яка надається уповноваженими особами, заборона на одержання безоплатних послуг і майна органами державної влади та органами місцевого самоврядування (статті 6-13, 15-17 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції").

Зі змісту постанов Добровеличківського районного суду від 20.08.2014 року та апеляційного суду Кіровоградської області від 16.09.2014 року убачається, що позивача визнано винним у вчиненні корупційного адміністративного правопорушення за п.п. "а" п.2 ст.4, ч.1 ст.14 (урегулювання конфлікту інтересів) Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", а саме за неповідомлення безпосереднього керівника про наявність конфлікту інтересів при прийнятті рішень про преміювання чоловіка позивача - ОСОБА_3 впродовж 2013 та 2014 років, та притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.172-7 КУпАП (порушення вимог щодо повідомлення про конфлікт інтересів), у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. (а.с.39-44).

Виходячи з вищезазначеного судом першої інстанції було відмовлено позивачеві у поновленні на раніше займаній посаді директора ліцею та стягненні середнього заробітку.

При цьому статтю 14 (урегулювання конфлікту інтересів) Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" до обмежень, передбачених цим Законом, не віднесено ні Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", ні вищезазначеним рішенням Конституційного Суду України від 13.03.2012 року по справі №6-рп/2012.

Відповідно до ст.1 вказаного Закону конфлікт інтересів - це суперечність між особистими майновими, немайновими інтересами особи чи близьких їй осіб та її службовими повноваженнями, наявність якої може вплинути на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, а також на вчинення чи невчинення дій під час виконання наданих їй службових повноважень.

З постанов судів про притягнення позивача до адміністративної відповідальності убачається, що ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності за неповідомлення про конфлікт інтересів при прийнятті рішень про преміювання упродовж 2013-2014 років її чоловіка - ОСОБА_3

Стаття 9 (обмеження щодо роботи близьких осіб) Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" передбачає обмеження щодо роботи близьких осіб, відповідно до ч.1 якої особи, зазначені у підпунктах "а", "в"-"ж" пункту 1 та підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 4 цього Закону, не можуть мати у безпосередньому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути безпосередньо підпорядкованими у зв'язку з виконанням повноважень близьким їм особам. При цьому частина 2 вказаної статті містить виключення в обмеженні щодо роботи близьких осіб та передбачає, що положення абзаців першого та другого цієї частини не поширюються на:

1) народних засідателів і присяжних;

2) близьких осіб, які безпосередньо підпорядковані один одному у зв'язку з перебуванням кожного з них на виборній посаді;

3) осіб, які працюють у сільських населених пунктах (крім тих, що є районними центрами), а також гірських населених пунктах;

4) осіб, які працюють в галузі освіти, науки, культури, охорони здоров'я, фізичної культури та спорту, соціального захисту, крім державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування.

Зважаючи на те, що позивач працює в сільському населеному пункті, який не є районним центром, та працює в галузі освіти, дія ч.1 ст.9 цього Закону, якою до заходів, спрямованих на запобігання і протидію корупції, віднесено обмеження щодо роботи близьких осіб, на позивача не поширюється, за вказаною статтею її не було притягнуто до адміністративної відповідальності, а тому і положення абз.2 ч.2 ст.22 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" та п.7-1 ч.1 ст.36 КЗпП України на позивача не поширюються. Порушень інших обмежень, віднесених до заходів, спрямованих на запобігання і протидію корупції, відносно позивача не встановлено.

Таким чином, оскільки позивач не є суб'єктом, на якого поширюється дія абз.2 ч.2 ст.22 Закону та п.7-1 ч.1 ст.36 КЗпП України, звільнення позивача відбулось безпідставно, тому наказ від 30 жовтня 2014 року №560-К «Про звільнення ОСОБА_2» є незаконним та підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ч.ч.1-2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 в частині поновлення на роботі на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню. ОСОБА_2 підлягає поновленню на посаді директора ліцею з 31 жовтня 2014 року.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню з Піщанобрідського професійного аграрного ліцею, який здійснює нарахування та проводить виплати заробітної плати, за період з 31 жовтня 2014 року по 19 лютого 2015 року (82 дні) у сумі 7006,44 грн., виходячи з такого розрахунку.

Матеріали справи містять довідку від 12.11.2014 року №475 про заробітну плату позивача за серпень-вересень 2014 року, яка складає 11807,12 грн. (а.с.5). Виходячи з кількості робочих днів у серпні (20) та у вересні (22) середньоденний заробіток складає 281,12 грн. (11807,12 грн. : 42 дні). Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 22003,88 грн. (281,12 грн. х 82 дні).

Позивач надала довідку про те, що протягом періоду за час звільнення з посади директора вона працювала в ліцеї викладачем та їй нараховано заробітну плату за листопад 2014 року - лютий 2015 року у сумі 16045,40 грн. (а.с.94), тому на вказану суму має бути зменшено середній заробіток до 7006,44 грн. (22003,88 грн. - 16045,40 грн.).

Відповідно до ст.88 ЦПК України та ст.4, ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» витрати по сплаті судового збору слід стягнути з відповідачів, а саме з МОН України за задоволення немайнових вимог про визнання наказу незаконним, його скасування та поновлення на роботі у сумі 243,6 грн., з Піщанобрідського професійного аграрного ліцею за задоволення майнової вимоги про стягнення середнього заробітку у сумі 243,6 грн.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319, 367 ЦПК України колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 11 грудня 2014 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України №560-К від 30.10.2014 року.

Поновити ОСОБА_2 на посаді директора Піщанобрідського професійного аграрного ліцею з 31 жовтня 2014 року.

Стягнути з Піщанобрідського професійного аграрного ліцею на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 жовтня 2014 року по 19 лютого 2015 року у сумі 7006 грн. 44 коп. без урахування податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Піщанобрідського професійного аграрного ліцею у дохід держави судовий збір у сумі 243,60 грн.

Стягнути з Міністерства освіти і науки України у дохід держави судовий збір у сумі 243,60 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: