У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у жовтні 2010 року його було затримано за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 201 КК України. Оскільки існувала загроза перекваліфікації його дій на ч. 2 ст. 201 КК України, санкція якої, передбачала додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, тобто існувала реальна можливість втратити майно, тому 18 листопада 2010 року між ним та відповідачами було укладено договір дарування ѕ частини квартири АДРЕСА_1. У подальшому, він був засуджений, а згодом звільнений від покарання у зв'язку із декриміналізацією його дій. Також зазначав, що за відсутності обставин щодо притягнення його до кримінальної відповідальності, цей правочин взагалі не було б вчинено, оскільки він не збирався відчужувати єдине житло.

У зв'язку з цим позивач просив суд визнати недійсним договір дарування ѕ частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ним та ОСОБА_4, ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В. від 18 листопада 2010 року за реєстровим номером 1079.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 січня 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування ѕ частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В. від 18 листопада 2010 року за реєстровим номером 1079.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, 233 ЦК України договір дарування слід визнати недійсним, оскільки позивач змушений був укласти даний правочин на вкрай невигідних умовах у зв'язку з притягненням його до кримінальної відповідальності.

З такими висновками судів погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що у жовтні 2010 року ОСОБА_3 було затримано за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 201 КК України.

Оскільки існувала загроза перекваліфікації дій ОСОБА_3 на ч. 2 ст. 201 КК України, санкція якої передбачали додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, ним будо прийнято рішення переоформити майно, яке перебувало у його власності (а. с. 39-43).

Через ці обставини позивачем було укладено декілька правочинів, а саме:

· 18 листопада 2010 року позивач подарував 2/4 частини квартири АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_5;

· 18 листопада 2010 року позивач подарував ј частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 (а. с. 29-30);

· 15 листопада 2010 року відповідач продала належні на праві спільної сумісної власності нежитлові приміщення виставкового салону за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 84.8 кв.м.

26 квітня постановою Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_3 був звільнений від покарання у зв'язку з декриміналізацією злочинних дій (а. с. 44-45).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього

Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Суди, посилаючись на вказані норми матеріального права, дійшли висновку, що спірний договір дарування укладений позивачем на вкрай невигідних для нього умовах у зв'язку з притягненням останнього до кримінальної відповідальності з додатковим покаранням у вигляді конфіскації майна.

При цьому суди не звернули належної уваги на роз'яснення п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 (далі - Постанова), згідно якого правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Для кваліфікації правочину за ст. 233 ЦК України необхідні наявність двох зазначених вище умов, доказуванню підлягає наявність причинно-наслідкового зв'язку між існуючою тяжкою обставиною та вчиненим на вкрай невигідних умовах правочином.

Проте суди не врахували, що укладення позивачем договору дарування з метою уникнення можливої конфіскації майна у зв'язку із притягненням його до кримінальної відповідальності не може вважатись правочином, що був укладений під впливом тяжкої обставини, оскільки мета такого правочину полягала не у «збереженні майна», а у протиправному ухиленні від передбаченої законом відповідальності за злочин.

Таким чином судами у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи і на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко