УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О. Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради до ОСОБА_4, Брюховицької селищної ради, треті особи: Управління Держкомзему у м. Львові, приватні нотаріуси Львівського міського нотаріального округу Стефанюк Оксана Ігорівна та Урумува Жанна Михайлівна, про витребування майна від добросовісних набувачів,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року прокурор Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради звернувся з позовом, в якому просив:

- поновити строк для звернення до суду;

- скасувати рішення Брюховицької селищної ради від 23 жовтня 2008 року № 618 «Про виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2004 року;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 листопада 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 8676, укладений між Брюховицькою селищною радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Новобуддизайн» (далі - ТОВ «Новобуддизайн»);

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 грудня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №10400, укладений між ТОВ «Новобуддизайн» та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 в частині передачі у власність ОСОБА_7 8275/18000 частини земельної ділянки загальною площею 0,7931 га за кадастровим № НОМЕР_2, яка знаходиться в районі АДРЕСА_1;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 червня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 2196, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_15 в частині передачі у власність ОСОБА_4 1501/7931 ідеальної частки земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_2, яка знаходиться в районі АДРЕСА_1;

- визнати недійсним договір поділу земельної ділянки, що є спільною частковою власністю, зареєстрований в реєстрі за № 2742, укладений 10 липня 2009 року між ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_15;

- визнати нечинним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_4 06 серпня 2009 року серії НОМЕР_3, а також витребувати у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1501 га, кадастровий № НОМЕР_1, та зобов'язати повернути спірну земельну ділянку у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 19 листопада 2004 року Брюховицькою селищною радою було прийнято рішення від 23 жовтня 2008 року № 618, згідно з яким між Брюховицькою селищною радою та ТОВ «Новобуддизайн» укладено договір купівлі-продажу від 05 листопада 2008 року, реєстровий № 8676, земельної ділянки загальною площею 8,8643 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з яких: 1,8000 га - для житлового будівництва, 7,0643 га - для будівництва об'єктів дошкільного спортивно-навчального центру.

У подальшому ТОВ «Новобуддизайн» відчужило земельну ділянку площею 1,8000 га для житлового будівництва (кадастровий № НОМЕР_4) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 грудня 2008 року, укладеного з покупцями ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, згідно з яким ОСОБА_7 отримав земельну ділянку площею 0,7931 га та земельну ділянку площею 0,0344 га. Під час проведення перевірки прокуратурою Шевченківського району м. Львова встановлено, що ТОВ «Новобуддизайн» виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Вказав, що 11 червня 2009 року ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу відчужив земельну ділянку площею 0,7931 га (кадастровий № НОМЕР_2), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, покупцям: ОСОБА_11 - 1503/7931 ідеальної частки, ОСОБА_12 - 1503/7931 ідеальної частки, ОСОБА_13 - 1503/7931 ідеальної частки, ОСОБА_14 -1501/7931 ідеальної частки; ОСОБА_4 - 1501/7931 ідеальної частки, ОСОБА_16 - 420/7931 ідеальної частки земельної ділянки.

20 липня 2009 року ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_15 уклали між собою договір про поділ земельної ділянки, що є у спільній частковій власності.

На підставі вищевказаних договорів ОСОБА_4 06 серпня 2009 року зареєструвала право власності на спірну земельну ділянку площею 0,1501 га, кадастровий № НОМЕР_1, державний акт серії НОМЕР_3.

Також позивач вказав, що ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 червня 2010 року рішення цього ж суду від 15 листопада 2004 року було переглянуто за нововиявленими обставинами та скасовано з підстав того, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 лютого 2005 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 квітня 2005 року, ухвалою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 серпня 2005 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 жовтня 2009 року, визнано неправомірними та скасовано рішення Брюховицької селищної ради від 11 березня 2004 року № 245 та від 18 березня 2004 року № 263 про вилучення земельних ділянок, лісів 1 групи в кварталі 44 Львівського держлісгоспу загальною площею 19,1 га та віднесення їх до земель селища рекреаційного призначення.

За викладених обставин вважає відповідачів такими, що набули права власності на спірне майно всупереч встановленому законом порядку, а відтак спірне майно підлягає поверненню законним власникам та розпорядникам.

Також, посилаючись на отримання ухвали Вищого адміністративного суду України лише 11 січня 2010 року та позбавлення можливості подати позовну заяву у встановлений законом строк, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 27 січня 2012 року, з урахуванням кількості відповідачів - фізичних осіб, позовні вимоги, у тому числі й до ОСОБА_4, за клопотанням прокуратури Шевченківського району м. Львова роз'єднано в самостійні провадження.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2014 року позов задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_4 земельну ділянку, яка знаходиться у АДРЕСА_1, площею 0,1501 га, кадастровий номер НОМЕР_1, державний акт серії НОМЕР_5 від 06 серпня 2009 року та зобов'язано ОСОБА_4 повернути спірну земельну ділянку у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 квітня 2014 року прокурору Шевченківського району м. Львова, який діє в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного агентства лісових ресурсів України, Львівської міської ради, поновлено строк позовної давності.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 29 квітня 2014 року закрито провадження в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 листопада 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8676, укладеного між Брюховицькою селищною радою та ТОВ «Новобуддизайн».

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свої доводи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, та, врахувавши правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-99цс14, виходили з того, що земельні ділянки загальною площею 8,8643 га (у тому числі й спірна земельна ділянка), що розташовані в районі АДРЕСА_1, які були відчужені за рішенням селищної ради, належать до земель лісового фонду, що віднесені до категорії лісів першої групи (ліси населених пунктів, які призначені для виконання рекреаційних, санітарно-гігієнічних та оздоровчих функцій), та на час прийняття селищною радою рішення про їх відчуження перебували в державній власності та вибули з володіння власника - держави - поза його волею, оскільки відповідно до чинного законодавства право розпорядження ними належало Кабінету Міністрів України, проте жодних дій щодо розпорядження зазначеними земельними ділянками Кабінетом Міністрів України не вчинялось, а тому суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для витребування спірної земельної ділянки в добросовісного набувача в порядку статті 388 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана