АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6582/15 Головуючий 1 інст. - Скляренко М.О.
Справа № 625/207/15-ц Доповідач - Макаров Г.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломацького районного суду Харківської області від 21 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

встановила:

04.06.2015 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру стягуваних з нього аліментів на користь відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження. В обґрунтування позову зазначив, що за рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 08 липня 2014 року з нього на користь відповідача стягуються аліменти на утримання їх спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 01 травня 2014 року до досягнення дитиною повноліття.

Також, позивач зазначав, що має сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження та за рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 09 вересня 2014 року з нього стягуються аліменти на утримання старшого сина який продовжує навчання в розмірі 1/7 частина заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму доходів для працездатних осіб. Крім того позивач вказував що він сплачує кредит відповідно до умов кредитного договору, укладеного 20 листопада 2012 року між ним та ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» та переоформленого 25 листопада 2014 року, а також щомісячно сплачує за комунальні послуги.

У зв'язку і тим, що загальний розмір сплачуваних аліментів за двома рішеннями складає 10/21 частин доходу, а також беручи до уваги те, що розмір стягуваних аліментів на користь відповідача складає 1/3 частину всіх видів доходу, позивач просить суд зменшити розмір стягуваних із нього на користь ОСОБА_2. аліментів на утримання сина з 1/3 частини всіх видів заробітку до 1/4 частини.

Рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 21 липня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, оскільки суд не узяв до уваги докази, щодо зміни його матеріального становища.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як зазначено у ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Згідно зі ст.183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 27 Конвенції «Про права дитини», дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст.192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів на дитину, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках передбачених законом.

У п.23 вищезазначеної Постанови Пленуму від 15.05.2006 року роз'яснено, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

В абз. 4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», роз'яснено, що максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника, відповідно до ч.3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (606-14) «Про виконавче провадження» не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

Сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження.

Як вбачається з рішення Коломацького районного суду Харківської області від 08 липня 2014 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання їх неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з01 травня 2014 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.5-6).

Відповідно до рішення Люботинського міського суду Харківської області від 09 вересня 2014 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 стягнуто аліменти на утримання їх спільного сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження у розмірі 1/7 частина заробітку відповідача щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, починаючи з 01 липня 2014 року і до закінчення дитиною навчання, тобто до 30 червня 2015 року.

Згідно довідки про доходи, виданої Відокремленим підрозділом «Моторвагонне депо Люботин» Державного підприємства «Південна залізниця» 08 травня 2015 року за вих. № 123 ОСОБА_1. з листопада 2014 року по квітень 2015 року нарахована заробітна плата в розмірі 37853 гривні 96 копійок з якої сплачені аліменти на суму 19460 гривень 41 копійка та отримана позивачем заробітна плата в розмірі 18393 гривні 55 копійок (а.с.08).

Посилання на ту обставину, що загальний розмір стягуваних з нього аліментів є занадто великим, суд не прийняв до уваги, оскільки це не суперечить нормам вищевказаного законодавства України.

Таким чином, загальний розмір стягнутих із ОСОБА_1. аліментів не перевищує встановлений ч.2 ст. 128 КЗпП України та ч.3 ст. 70 Закону України Про виконавче провадження максимальний розмір відрахувань із заробітної плати боржника за виконавчими документами про стягнення аліментів, а тому позов, із такої підстави задоволеним бути не може.

Позивач не довів ту обставину, що загальний розмір стягуваних з нього аліментів перевищує максимально допустимий розмір відрахувань із заробітної плати. При цьому, позивачем, також не доведено належними та допустимими доказами наявності визначених ст. 192 СК України обставин, що дають суду право зменшити розмір аліментів, визначений за рішенням суду.

Суд вважав, що посилання позивача на те, що в нього склалося дуже скрутне становище через наявність грошових зобов'язань, що виникли із кредитного договору та внаслідок сплати щомісячних платежів за комунальні послуги, не свідчить про наявність підстав для задоволення позову, оскільки визначаючи розмір аліментів, що необхідно стягувати із ОСОБА_1. на користь ОСОБА_2. 08 липня 2014 року Коломацький районний суд Харківської області врахував те, що відповідач повністю визнав позов, а також взяв до уваги всі визначені ч.1 ст. 182 СК України обставини, в тому числі і матеріальне становище платника аліментів, який, як вбачається із змісту самого позову, на той час вже користувався кредитними коштами відповідно до умов кредитного договору, укладеного 20 листопада 2012 року між ним та публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанк Росії».

Суд зазначив, що надана ОСОБА_1. банківська виписка до угоди, сформована 07 липня 2015 року (а.с. 12), а також долучені позивачем копії квитанцій (а.с. 13 17), не свідчать про зміну майнового стану платника аліментів та не можуть слугувати підставою для зменшення розміру аліментів, оскільки з їх змісту не можливо зробити достовірний висновок про те, що вся сума заборгованості ОСОБА_1. перед банківською установою виникла в нього вже після ухвалення 08 липня 2014 року Коломацьким районним судом Харківської області вищевказаного рішення про стягнення аліментів на користь ОСОБА_2., а також не можна дійти до висновку, що на час ухвалення відповідного рішення, яким з ОСОБА_1. стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини всіх його доходів, платник аліментів не сплачував за комунальні послуги за незмінним місцем свого проживання за адресою: Харківська область, харківський район, АДРЕСА_1

Стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_5 на утримання дитини, яка продовжила навчання, припинено 30 червня 2015 року, оскільки, як зазначалося вище рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 09 вересня 2014 року з позивача на користь ОСОБА_5. стягнуто аліменти на утримання їх спільного сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження у розмірі 1/7 частина заробітку відповідача щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, починаючи з 01 липня 2014 року і до закінчення дитиною навчання, тобто до 30 червня 2015 року.

Таким чином, судом встановлено, що на теперішній час з ОСОБА_1. аліменти стягуються лише за судовим рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 08 липня 2014 року.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволені позову.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Коломацького районного суду Харківської області від 21 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: