САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/69/15-ц
Провадження №2/726/81/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2015 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у складі: головуючого судді Мілінчук С. В., при секретарі Руснак Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Другої Чернівецької державної нотаріальної контори в особі Державного нотаріуса ОСОБА_3 про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобовязання видати свідоцтво про право на спадщину, суд,-

ВСТАНОВИВ :

Позивачі звернулись до суду з позовною заявою про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобовязання видати свідоцтво про право на спадщину в якій вказують, що 02.09.2000 року помер їхній батько ОСОБА_1. Після його смерті спадкоємцями за законом є тільки позивачі.

Зазначають, що до складу спадкового майна, після смерті батька входить будинковолодіння по провулку Селезнівському, 6 у м. Чернівці право власності на яке зареєстроване 09.08.1950 року за ОСОБА_4 на підставі рішення Чернівецького міськвиконкому від 25.07.1950 року. Вказують, що з часу отримання свідоцтва на право власності і до теперішнього часу будинковолодіння неодноразово перебудовувалось та мала місце добудова нових господарських будівель та споруд, про що свідчить довідка ЧКОБТІ від 30.09.2014 року, проте вказані добудови здійснені без належних на те дозволів.

Вказують, що після смерті батька фактично прийняли спадщину, оскільки на момент його смерті проживали разом із ним. Далі, 02.04.2014 року позивачі звернулись до Другої Чернівецької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте нотаріусом була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки заявниками не надано оригіналу правовстановлюючого документу на вищевказане будинковолодіння. Позивачі вважають таку відмову необґрунтованою та незаконною.

Дійсно, у позивачів відсутній оригінал правовстановлюючого документу на будинковолодіння по провулку Селезнівському, 6, оскільки в період із 1948 року по 1991 рік там були зведені нові господарські будівлі та споруди, які вважаються самочинним будівництвом. Проте позивачі переконані, що право власності на збудовані споруди виникло у їх батька обґрунтовано, оскільки посилаючись на діючі на той час нормативні акти, що регулюють порядок реєстрації будинків та домоволодінь, право власності набувалось на підставі записів у господарських книгах, що може бути представлено нотаріусу та є підставою для видачі їм свідоцтва про право на спадщину.

На підставі викладеного, позивачі просять суд ухвалити рішення, яким визнати незаконною та скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобовязати Чернівецьке міське управління юстиції в особі другої Чернівецької державної нотаріальної контори розглянути заяву та видати позивачам свідоцтво про право власності на 1/2 частину кожному житлового будинку по провулку Селезнівському, 6 на підставі поданих документів без проведення перереєстрації права власності на будинок в реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В судовому засіданні позивачі та їх представник дали пояснення аналогічні викладеним у позові, позовні вимоги просили задовольнити в повному обсязі.

Державний нотаріус в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що при ухваленні постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії керувалась виключно чинним законодавством України та немає жодних підстав для скасування такої постанови.

Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дітьми померлого 02.09.2000 року ОСОБА_1 та єдиними його спадкоємцями за законом, що підтверджується копіями свідоцтв про народження та матеріалами спадкової справи.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Позивачі, які на момент смерті батька постійно проживали разом з ним, фактично прийняли спадщину, проте до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулись тільки 02.04.2014 року.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дій, державним нотаріусом було відмовлено позивачам у видачі їм свідоцтва про право на спадщину, оскільки ними не було надано правовстановлюючий документ про належність спадкового майна спадкодавцю, право власності на майно не зареєстровано у відповідних органах.

Оцінюючи правильність та законність дій державного нотаріуса, суд виходить з наступного.

Відповідно п. 4.12 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року N 296/5 свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

У відповідності до п. 4.14. зазначеної глави, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обовязково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Згідно п. 4.15. вказаної глави видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Пунктом 4.18. передбачено, що якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно пункту 1 глави 7 порядку відповідно до статті 46 Закону нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості та (або) документи повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця.

Так, державний нотаріус, користуючись своїм правом на витребування відомостей про склад спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_1, звернувся з запитом до Чернівецького міського комунального бюро технічної інвентаризації з проханням, у звязку із відсутністю у спадковій справі відомостей, надати інформацію стосовно майна, яке значиться за померлим, яке знаходиться у м. Чернівці по провулку Селезнівському, 6.

Як вбачається із відомостей наданих ЧКОБТІ в листі № 788, згідно реєстрової книги та архівної справи за вказаною адресою знаходиться будинковолодіння, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1, згідно свідоцтва на право власності від 09.08.1950 року виданого на підставі рішення Чернівецького міськвиконкому та внесено в книгу за № 9 сторінка 43, проте такий правовстановлюючий документ у спадкоємців відсутній.

В процесі судового розгляду, судом із ЧКОБТІ було витребувана копія свідоцтва про право власності № 1024 від 09.08.1950 року, яким встановлено той факт, що спірне будинковолодіння дійсно належить ОСОБА_1 Встановлено також, що в період з 1948 року по 1991 рік в межах будинковолодіння було здійснено добудову господарських споруд, які не є самочинними, проте які, як і сам будинок відповідним чином не зареєстрований та немає відомостей про відповідність його будівельним та іншим нормам, протипожежної безпеки та можливості його подальшої безпечної експлуатації.

Позивачі вказують, що спадкове нерухоме майно побудоване в період з 1948 року по 1991 рік, відомості про належність вказаного майна спадкодавцю зафіксовано в погосподарській книзі та державна реєстрація права власності на таке майно на час забудови не проводилась.

Проте судом враховується і той факт, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріуси керуються Цивільним кодексом України, який набрав чинності у 2004 році, та перехідними положеннями, які застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, що виникли до набрання чинності цим Кодексом, його положення застосовуються до тих прав та обовязків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядку), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Відповідно п. 4.12 глави 10 Порядку свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів, перелік яких досить широкий і тільки при їх наявності можливе вчинення тих чи інших нотаріальних дій.

Вказане знаходить своє відображення і в ст. 1 глави 13 порядку де чітко зазначено, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Разом з тим, у випадку порушення нотаріусом положень п. 4.15. глави 10 порядку стає неможливим виконати і наступний припис - перевірка відсутності заборони або арешту спадкового майна, що є безперечним порушенням при вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З огляду на викладене, суд вважає правомірною відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки позивачами не надано до нотаріальної контори необхідних правовстановлюючих документів на спадкове майно, а витребувані із ЧКОБТІ довідки, які підтверджують право власності не можуть вважатися належним документом для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину. А тому в даному випадку право спадкоємців може бути визнано в судовому порядку шляхом, який повинен був бути розяснений нотаріусом сторонам після винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачам, нотаріус діяла у відповідності до Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України N 296/5 від 22 лютого 2012 року та була позбавлена можливості вийти за межі вимог норм чинного законодавства, якими користується нотаріус при вчиненні нотаріальних дій при видачі свідоцтва про право на спадщину на майно. За таких умов вимоги позивачів про визнання дій нотаріуса незаконними та застосування наслідків до таких дій задоволені бути не можуть.

Керуючись ст.ст. 1268, 1261, ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України N 296/5 від 22 лютого 2012 року ст.ст. 10, 11, 174, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В позовних вимогах ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернівецької області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_5