У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

06 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Гримич М.К., Євтушенко О.І., Мартинюка В.І., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», публічне акціонерне товариство «Астра Банк», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання права власності на Ѕ частини спільного майна подружжя та його поділ, за касаційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_5 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 15 липня 1998 року він перебуває у шлюбі з ОСОБА_6, у якому вони придбали нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень, житлового будинку та транспортних засобів. На підставі положень ст. ст. 60, 61, 63, 68, 69, 71 СК України просив визнати спільною сумісною власністю подружжя майно, придбане у шлюбі, та визнати за ним право власності на Ѕ частини спільного сумісного майна подружжя.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року позов задоволено.

Визнано нежитлове приміщення по АДРЕСА_1; нежитлове приміщення по АДРЕСА_2; нежитлове приміщення по АДРЕСА_3; нежитлове приміщення по АДРЕСА_4; нежитлове приміщення (магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1»), розташоване на території КП «Ринок Ранковий» по АДРЕСА_5; житловий будинок по АДРЕСА_6; земельну ділянку площею 0,06 га по АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 49,79 кв. м, розташовану на території КП «Ринок Ранковий» по АДРЕСА_5, спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частини нежитлового приміщення по АДРЕСА_1; нежитлового приміщення по АДРЕСА_2; нежитлового приміщення по АДРЕСА_3; нежитлового приміщення по АДРЕСА_4; нежитлового приміщення (магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1»), розташованого на території КП «Ринок Ранковий» по АДРЕСА_5; житлового будинку по АДРЕСА_6; земельну ділянку площею 0,06 га по АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 49,79 кв. м, розташовану на території КП «Ринок Ранковий» по АДРЕСА_5.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині визнання нежитлового приміщення по АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та визнання за ОСОБА_5 права власності на Ѕ частини нежитлового приміщення по АДРЕСА_3, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 липня 1998 року, майно, яке належить ОСОБА_6, придбано у період з 2003 року по 2011 рік, тобто під час перебування у шлюбі, та є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки кожного із подружжя в якому є рівними.

Суд апеляційної інстанції частково погодився з такими висновками суду першої інстанції, проте дійшов висновку про скасування рішення районного суду в частині визнання нежилого приміщення, що розташоване по АДРЕСА_3, спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та визнання права власності на Ѕ частини нежилого приміщення за ОСОБА_5, оскільки воно було набуте ОСОБА_6 на підставі договору дарування, а тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю.

Проте повністю погодитись із такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що з 15 липня 1998 року по теперішній час ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі, у період якого з 2003 року по 2011 року сторонами набуто наступне майно:

· нежитлове приміщення (аптека) площею 483,7 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1, власником якого зазначена ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20 листопада 2003 року, також ОСОБА_6 є власником будівлі комерційних послуг за адресою: АДРЕСА_1, на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 червня 2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано Обухівським бюро технічної інвентаризації 10 липня 2007 року;

· земельна ділянка площею 0,0600 га для комерційного використання за адресо: АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 грудня 2004 року, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 25 жовтня 2005 року;

· нежитлове приміщення (аптека) площею 198 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, власником якого є ОСОБА_6 на підставі рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради від 06 грудня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14 грудня 2011 року;

· нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3, власником якого є ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 07 лютого 2003 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03 листопада 2003 року;

· нежитлова будівля-павільйон, розташована по АДРЕСА_4, яка належить ОСОБА_6, на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 13 лютого 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р. 13 лютого 2004 року;

· магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташований по АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу, належить ОСОБА_6;

· земельна ділянка площею 49,79 кв. м для комерційного використання, розташована за адресою: АДРЕСА_5 на підставі державного акта на право власності на землю, виданого 28 серпня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2002 року, належить ОСОБА_6;

· нежитлова будівля (аптека) площею 217 кв. м на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 травня 2011 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Української міської ради від 26 травня 2011 року, належить ОСОБА_6;

· житловий будинок АДРЕСА_6, загальною площею 589,3 кв. м, який зареєстрований на ім'я ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27 березня 2006 року.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України). Відтак при вирішенні спору про поділ майна подружжя слід виходити з презумпції рівності часток подружжя у набутому ними майні.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам розґяснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону України «Про підприємництво».

Відповідно до ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено. Як зазначається у ч. 2 ст. 52 ЦК України, фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. На підставі цього положення, а також норм ст. ст. 57, 61 СК України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Таким чином, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-79цс13 у справі за позовом про визнання недійсними договорів та визнання права власності, яка відповідно до положень статті 360 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим, визнаючи нежитлове приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_4 та земельну ділянку площею 49,79 кв. м для комерційного використання, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 районний суд, у порушення зазначених вимог закону дійшов помилкового висновку про те, що зазначені об'єкти нерухомості є об'єктом спільної сумісної власності сторін у справі, оскільки вони були придбані ОСОБА_6 як суб'єктом підприємницької діяльності (а. с. 16-23 т. 1).

Апеляційний суд зазначеної помилки районного суду не виправив і помилково залишив рішення в цій частині без змін.

З огляду на наведене, враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення суду в частині визнання нежитлового приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_4, та земельної ділянки площею 49,79 кв. м для комерційного використання, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 об'єктом права спільної сумісної власності та їх поділ не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року в частині задоволення вимог про визнання нежитлового приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_4, та земельної ділянки площею 49,79 кв. м для комерційного використання, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 об'єктом права спільної сумісної власності та їх поділ скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.К. Гримич
О.І. Євтушенко
В.І. Мартинюк
О.В. Ступак