Ухвала

іменем україни

29 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання незаконним звільнення з роботи та поновлення на роботі, відшкодування заробітної плати за час вимушеного прогулу та за фактично виконану роботу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 04 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 27 грудня 2013 року між сторонами був укладений безстроковий трудовий договір, згідно з умовами якого вона була прийнята на посаду касира торговельного залу магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», який знаходиться в АДРЕСА_1, на 0,5 ставки із заробітною платою в розмірі 745 грн на місяць та тривалістю робочого часу по 04 години щоденно, крім вихідних в четвер та неділю.

Всупереч вказаним умовам договору вона працювала з 09 до 21 години з перервою на 30 хвилин та отримувала заробітну плату в розмірі 745 грн на місяць.

30 квітня 2014 року їй в усній формі було повідомлено про її звільнення та прийняття на займану посаду іншої особи. При цьому 11 червня 2014 року на порозі власного будинку нею були знайдені два конверти з листами від 23 та 29 травня 2014 року, в яких її було попереджено про можливість звільнення із займаної посади за вчинені нею прогули. Пізніше нею був отриманий лист від 11 червня 2014 року, в якому її повідомлено про звільнення із займаної посади.

Вважає, що її звільнення є незаконним, оскільки вона не вчиняла прогулів, так як не могла потрапити до приміщення магазину у зв'язку з відсутністю у неї ключів від приміщення, а також неможливістю виконувати свої обов'язки у зв'язку з прийняттям на її посаду іншого працівника.

Також звертала увагу, що відповідачем ОСОБА_5, як роботодавцем, перед звільненням не було проведено жодної належної перевірки за правилами ст. 149 КЗпП України.

Враховуючи наведене, просила визнати незаконним її звільнення з посади касира торговельного залу магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» в АДРЕСА_1 фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновити її на займаній посаді та відмінити рішення Чернівецького міського центру зайнятості від 11 червня 2014 року про зняття з реєстрації безстрокового трудового договору від 27 грудня 2013 року, зобов'язати відповідача відшкодувати їй заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 30 квітня 2014 року і по день звернення до суду із позовом, зобов'язати відповідача провести розрахунок за весь час роботи, здійснивши доплату за фактично відпрацьований час з розрахунку 11 год. 30 хв. за кожний робочий день з урахуванням оплати за 4 години щоденно, починаючи з 27 грудня 2013 року.

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2014 року позовні вимоги задоволені частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 з роботи підприємцем ОСОБА_5 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлено її на роботі у підприємця ОСОБА_5 на посаді касира торговельного залу магазину в АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за період вимушеного прогулу з 05 травня по 28 листопада 2014 року в сумі 5 625 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 04 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції змінено.

З мотивувальної частини рішення виключено посилання суду на ту обставину, що ОСОБА_3 не скоювала прогулу.

Доповнено мотивувальну частину рішення посиланням на ту обставину, що приватний підприємець ОСОБА_5 в порушення приписів ч. 1 ст. 148 КЗпП України наклала на ОСОБА_3 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи після спливу місячного строку з моменту виявлення дисциплінарного проступку.

В решті рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позову, справу передати на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 27 грудня 2013 року між сторонами був укладений безстроковий трудовий договір, згідно з умовами якого вона була прийнята на посаду касира торговельного залу магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», який знаходиться в АДРЕСА_1, на 0,5 ставки із заробітною платою в розмірі 745 грн на місяць та тривалістю робочого часу по 4 години щоденно, крім вихідних в четвер та неділю.

Згідно з актом від 05 травня 2014 року, який підписаний ОСОБА_5 та ОСОБА_7, 05 травня 2014 року з 09 год. 30 хв. в торговому залі магазину за адресою: АДРЕСА_1, касир торговельного залу ОСОБА_3 була відсутня на робочому місці протягом дня з невідомих причин.

23 травня та 29 травня 2014 року позивачці ОСОБА_3 були направлені листи, в яких зазначено, що вона з 05 травня 2014 року не виходить на роботу та запропоновано з'явитися в Чернівецький міський центр зайнятості для зняття з реєстрації договору та запису про трудову діяльність у трудовій книжці та попереджено про можливість звільнення за ст. 40 КЗпП України. Вказані листи були отримані ОСОБА_3, відповідно, 26 травня та 30 травня 2014 року.

Листом Чернівецького міського центру зайнятості від 12 червня 2014 року ОСОБА_3 була повідомлена про розірвання трудового договору, укладеного між сторонами у справі, з 05 травня 2014 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та зняття його з реєстрації 11 червня 2014 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при розірванні трудового договору фізична особа - підприємець ОСОБА_5 допустила грубі порушення трудового законодавства, що передбачає порядок звільнення осіб за прогул.

Підставою для розірвання трудового договору, укладеного з ОСОБА_3, є акти про відсутність позивачки на робочому місці від 05, 06 та 23 травня 2014 року, складені ОСОБА_5 Роботодавцем не було проведено належної перевірки по даному факту, не були взяті пояснення позивачки про причини її невиходу на роботу та відсутня доповідна записка завідуючої магазином про вищевказані факти.

Змінюючи рішення в частині задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував, що позивачка була звільнена з роботи з порушенням положень ст. 148 КЗпП України, оскільки дисциплінарний поступок, а саме: прогул, який ОСОБА_3 вчинила 05 травня 2014 року, був виявлений безпосередньо відповідачкою в цей день, однак рішення про звільнення позивача з роботи за порушення дисципліни прийняла 11 червня 2014 року, тобто після спливу місячного строку з моменту виявлення дисциплінарного проступку.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

За змістом ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Аналіз положень ст. 148 КЗпП свідчить про те, що нею передбачено обчислення місячного строку для застосування стягнення не з дня виявлення факту (дії, бездіяльності), а саме проступку. Виявлення проступку означає не тільки виявлення факту (дії), але і встановлення чи є сам по собі такий факт проступком.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем ОСОБА_5 були складені акти про відсутність ОСОБА_3 на робочому місці, зокрема 05, 06 та 23 травня 2014 року.

При цьому, встановлюючи, що рішення про звільнення позивача з роботи за порушення дисципліни було прийнято відповідачем після спливу місячного строку з моменту виявлення дисциплінарного проступку, суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги та не надав жодної оцінки акту про відсутність позивача на робочому місці від 23 травня 2014 року та не перевірив, чи мав вчинений позивачем прогул триваючий характер.

Разом з тим, залишаючи без змін рішення районного суду в частині поновлення позивача на роботі у приватного підприємця ОСОБА_5 на посаді касира торговельного залу магазину в АДРЕСА_1, суд апеляційної інстанції не з'ясував фактичних обставин справи, оскільки позивач стверджувала, що вона працювала у фірмі «ІНФОРМАЦІЯ_1», та просила поновити її на посаді саме у цьому магазині, а не у підприємця.

Крім того, як вбачаться з інформації Виконавчого комітету Усть-Путильської сільської ради від 23 червня 2014 року, власником магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» є ОСОБА_8, а ОСОБА_5, як приватний підприємець на території Усть-Путильської сільської ради не зареєстрована.

Всупереч вимогам статей 214, 215 ЦПК України суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення районного суду, на зазначені положення закону уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин, належним чином не перевірив доводів відповідача, не перевірив строки притягнення до дисциплінарної відповідальності, а також не встановив обовʼязків позивача та дійсне місце роботи останньої.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, правовідносини між сторонами не визначені, судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 04 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

О.В. Умнова