Справа № 199/3021/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відповідачки такою,що втратила право користування житловим приміщенням та знаття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

Згідно позову, позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_1, яке належить йому на підставі договору дарування від 28 березня 2006 року. 26 квітня 2007 року в житлі була зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 в якості дружини позивача, хоча остання в будинку ніколи не мешкала. 16 квітня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивач вважає, що відповідачка як така, що більше року не проживає в будинку позивача, порушує його право на користування і розпорядження майном. Відповідачка не несе ніяких витрат з утримання домоволодіння, не приймає участь у спільному побуті, не є членом сім'ї позивача. За твердженням позивача, ОСОБА_2 постійно мешкає в АДРЕСА_2. ОСОБА_1 просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування зазначеним жилим приміщенням та зняти її з реєстрації.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в суді заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки будинок АДРЕСА_1 сторонами в період шлюбу був зруйнований, а на його місті зведений новий, який до цього часу в експлуатацію не введений. За таких обставин, безпідставним, на думку відповідачки та її представника, є твердження позивача про те, що він є одноособовим власником вказаного домоволодіння. Крім цього, відповідачка та її представник стверджують, що відповідачка разом з донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, знялися з реєстраційного обліку в АДРЕСА_2, де мешкали разом з позивачем, та зареєструвалися за адресою: АДРЕСА_1. Це було зроблено на прохання позивача, для того, щоб він міг передати квартиру в іпотеку на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором (кредит був витрачений на придбання автомобіля). Оскільки зобов'язання за кредитом позивачем не виконуються, рішенням суду з останнього стягнуто заборгованість в розмірі 54312 грн., отже існує велика ймовірність того, що на квартиру, в якій мешкає відповідачка, буде звернуте стягнення. Також відповідачка та її представник стверджують, що визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням потягне і визнання втрати відповідного права неповнолітньою донькою сторін, яка після розірвання шлюбу між сторонами мешкає разом з відповідачкою.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини:

До матеріалів справи долучена копія договору дарування від 01 червня 2005 року (а.с. 8), за яким позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння з відповідними господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

За копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 9), право власності на зазначене домоволодіння було зареєстроване за позивачем 25 липня 2005 року.

Сторонами не оспорюється той факт, що позивач залишається зареєстрованим власником домоволодіння і на час розгляду справи в суді.

З копії домової книги для реєстрації громадян (а.с. 19-21) та копії паспорту (а.с. 32) вбачається, що в житловому будинку з 26 квітня 2007 року зареєстрована відповідачка ОСОБА_2.

Остання була зареєстрована за вказаною адресою у якості члена сім'ї власника житла, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 5), за яким сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 1987 року.

За копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 6), та копією рішення суду (а.с. 50), шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано в 2009 році.

Сторонами визнаний той факт, що протягом часу більше ніж один рік до дня звернення позивача до суду відповідачка не є членом сім'ї останнього, в житловому будинку не мешкає та її особисті речі в житлі відсутні.

Дослідженими доказами не встановлена наявність будь яких угод між сторонами щодо умов, порядку та строків користування житлом або збереженням за відповідачкою права на проживання у зазначеному житловому приміщенні.

Відповідачкою визнаний той факт, що позивач та інші особи не чинили та не чинять їй перешкоди у користуванні вказаним житлом і вона заселитися в житло не намагалася.

Також, сторонами визнаний той факт, що вказаний період часу ОСОБА_2 мешкає в квартирі за адресою: АДРЕСА_2, яка, за копією договору купівлі-продажу (а.с. 17) та реєстраційного посвідчення (а.с. 18) перебуває в спільній сумісній власності сторін.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного:

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як зазначено у ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Згідно ч. 1 ст. 3 Житлового кодексу, житлові відносини в Українській РСР регулюються Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік та виданими відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української РСР.

За ст. 150 цього ж Кодексу, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Таким чином, позивач, як власник домоволодіння, згідно ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 Житлового кодексу має право володіти, користуватися та розпоряджатися житлом на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Таке право позивача згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений або обмежений у його здійсненні.

Доводи відповідачки та її представника щодо того, що позивач не є одноособовим власником вказаного домоволодіння, оскільки житловий будинок був зруйнований, а на його місті зведений новий, який до цього часу в експлуатацію не введений судом відхиляються, оскільки на теперішній час позивач залишається зареєстрованим власником нерухомого майна, і таке право власності у встановленому законом порядку в суді не оспорюється.

Обґрунтування зазначених доводів наявністю в провадженні Апеляційного суду Дніпропетровської області цивільного провадження про поділ спільного майна подружжя є безпідставним, оскільки за наданою відповідачкою копією відповідного позову, останньою не заявляються вимоги про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідачка ОСОБА_2 на час розгляду справи в суді не є членом сім'ї позивача, договір найму житла між сторонами не укладався. Відповідачка з власної волі без поважної причини не проживає за місцем реєстрації в належному позивачу на праві власності домоволодінні більше одного року. Наведене свідчить про те, що протягом більш ніж одного року відповідачка забезпечує свою потребу в житлі за допомогою іншого жилого приміщення, ніж те, в якому вона зареєстрована.

За наведених обставин, відповідачка на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України втратила право користування жилим приміщенням і позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Суд відхиляє доводи відповідачки та її представника щодо можливого звернення стягнення на ту квартиру, в якій вона мешкає, оскільки наведене не впливає на право її проживання в належному відповідачу домоволодінні.

Посилання відповідачки та її представника на те, що визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, потягне і визнання втрати відповідного права неповнолітньою донькою сторін, судом до уваги не приймається, оскільки ґрунтується на хибному тлумаченні чинних правових норм. Суд, згідно вимог ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, а вимоги про визнання інших осіб, крім відповідачки, такими, що витратили право користування жилим приміщенням, позивачем не заявлялися і судом не вирішуються.

Вирішуючи позовні вимоги в частині зняття відповідачки з реєстрації, суд виходить з того, що згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, вже є достатньою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання в такому жилому приміщенні в порядку ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і винесення додаткового судового рішення про зняття з реєстрації закон не потребує.

За наведених обставин у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу понесених сторонами судових витрат, суд враховує роз'яснення, викладені у п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», за якими якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Оскільки позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 43,60 грн. (а.с. 1), а позовні вимоги, які є вимогами немайнового характеру задоволені частково, такі судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України розподіляються між сторонами порівну і з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню часткова компенсація таких витрат у розмірі 121,80 грн.

Керуючись ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ч. 1 ст. 3, ст. 150 Житлового кодексу, т. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та ст.ст. 10, 60, 212, 224 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відповідачки такою,що втратила право користування житловим приміщенням та знаття з реєстрації - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 121 (сто двадцять одна) гривня 80 (вісімдесят) копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :