Справа №451/394/13-ц
Провадження № 2/451/1/15
РІШЕННЯ

іменем України

12 лютого 2015 року

Радехівський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді - Міги Я.М.

при секретарі - Солтис Г.М.

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_1

відповідачів - ОСОБА_2

ОСОБА_3

представника відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Радехові справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Поздимирівської сільської ради Радехівського району Львівської області, третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини, скасування рішення виконавчого комітету Поздимирівської сільської ради Радехівського району Львівської області №9 від 13.03.2001 року, визнання недійсним свідоцтва про право власності на будівлі, визнання недійсним договору дарування від 8.09.2006 року, визнання права власності на будинок в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В :

У березні місяці 2013 року ОСОБА_4 звернувся до Радехівського районного суду із позовом про встановлення факту прийняття спадщини, скасування рішення виконавчого комітету Поздимирівської сільської ради Радехівського району Львівської області №9 від 13.03.2001 року, визнання недійсним свідоцтва про право власності на будівлі, визнання недійсним договору дарування від 8.09.2006 року, визнання права власності на будинок в порядку спадкування.

В процесі судового розгляду представником позивача ОСОБА_1 було уточнено позовні вимоги відповідно до яких позивач просив визнати незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13.03.2001р. №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2»; визнати незаконним свідоцтво про право власності на будівлі від 05.04.2001р., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; витребувати із чужого незаконного володіння від ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

В обгрунтування заявленого позову із врахування уточнених позовних вимог позивач вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько ОСОБА_6. Після смерті ОСОБА_6 залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, який був побудований ним за його життя. Після відкриття спадщини, позивач ОСОБА_4 фактично вступив в управління і володіння спадковим майном. Зокрема, після смерті батька продовжував проживати у спірному житловому будинку та здійснював його утримання. Тому вважався таким, що належним чином прийняв спадщину, однак не оформив її. На підставі договору дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 08.09.2006 року спірний житловий будинок був відчужений. Після укладення даного договору позивачу стало відомо, що житловий будинок належав на праві власності його батьку ОСОБА_6, право власності на який незаконно оформила ОСОБА_2, як одноосібний власник. А тому вважає, що він набув право власності на спірний будинок у порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6, який незаконно відчужила ОСОБА_2.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав із підстав викладених у позовній заяві та клопотання про уточнення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 позов підтримала і суду пояснила. Що дійсно, даний житловий будинок за життя належав на праві власності її чоловікові ОСОБА_6. Зважаючи на те, що ОСОБА_6 за життя документів на житловий будинок не виготовив, то вона вирішила оформити право власності на себе, як одноосібного власника, щоб іншим членам сім'ї у порядку спадкування не перейшла частка та приховавши той факт, що даний будинок належав на праві власності її чоловікові. Крім цього вказала, що вона нічого сину ОСОБА_4 про те, що у даному будинку є його частка у порядку спадкування не повідомляла та свідомо приховала даний факт. А тому при відчуженні спірного будинку на підставі договору дарування на набуття ОСОБА_3 надавав згоду ОСОБА_4 якому не було відомо, що у даному будинку є його частка у порядку спадкування.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечила із наступних підстав. Вважає, що у позивача відсутня частка у спірному будинку, оскільки він не набув право власності у порядку спадкування, оскільки не надав суду доказів на підтвердження факту проживання у спірному будинку на момент смерті ОСОБА_7. Крім того, зазначала, що даний будинок належав на праві власності саме ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок, яка у встановленому законом ним розпорядилася. Зазначає і те, що позивачем було пропущено строк позовної давності для пред'явлення позову.

Представник Поздимирівської сільської ради позовні вимоги у частині визнання незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13.03.2001 року за №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1» та визнання недійсним свідоцтва про право власності на будівлі від 05.04.2001 року. Вважає, що сільська рада не мала права виносити рішення «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1» від 13.03.2001 року, оскільки даний житловий будинок був побудований ОСОБА_7, якому і виділялася земельна ділянка для будівництва вказаного будинку.

Третя особа, без самостійних вимог ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд неповідомив.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, дослідивши обставини справи суд приходить до висновку про часткове задоволення позову із врахуванням наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7, який приходиться батьком позивачу ОСОБА_4. ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1967 року. Згідно рішення виконкому Яструбичівської сільської ради Радехівського району Львівської області громадянину ОСОБА_7 виділялася земельна ділянка під будівництво житлового будинку, що вбачається із витягу з протоколу №11 засідання виконкому Яструбичівскої сільської Ради депутатів трудящих від 07.06.1969 року. Із відповіді Поздимирівської сільської ради від 25.04.2013 року вбачається, що будинок по АДРЕСА_1 згідно погосподарської книги станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 до моменту його смерті рахувався за ОСОБА_7.

Судом встановлено, що згідно запису у погосподарській книзі №2 Поздимирської сільської ради на 1996-2000 роки у будинку по АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_7 (помер ІНФОРМАЦІЯ_3), ОСОБА_4 (позивач), ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9 (син ОСОБА_7) (а. с. ?).

Рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської Ради народних депутатів від 13.03.2001 року за №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1» було вирішено: 1. Оформити право власності на будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2. 2. Видати свідоцтво про право власності на вищевказаний будинок. 3. Червоноградському МБТІ зареєструвати свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за громадянкою ОСОБА_2 (а. с. ?).

Виконавчим комітетом Поздимирівської сільської Ради народних депутатів видано Свідоцтво про право власності на будівлі від 05.04.2001 року на ім'я ОСОБА_2 (а. с. ?).

08.09.2006 року дарувальник ОСОБА_2 подарувала обдарованій ОСОБА_3 на підставі договору дарування житловий будинок АДРЕСА_1.

Суд вважає, що позовна вимога про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13.03.2001 року за №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1» підлягає до задоволення враховуючи наступне.

ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 під час якого ними було побудовано житловий будинок АДРЕСА_1, а відтак житловий будинок вважається таким, що набутий у період перебування в шлюбі є об'єктом права спільної сумісної власності. Земельна ділянка для будівництва будинку виділялася саме ОСОБА_7.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Крім цього у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 підтвердила ту обставину, що житловий будинок будувався подружжям. А також те, що вона після смерті чоловіка ОСОБА_7 вона спадщини не прийняла ні шляхом подання заяви протягом 6-ти місячного строку з моменту її відкриття, ні шляхом вступу у фактичне володіння чи управління спадковим майном. Із довідки Поздимирівської сільської ради від 21.10.2010 року вбачається, що ОСОБА_2 на момент смерті ОСОБА_7 зареєстрована у спірному житловому будинку не була. Будь яких інших доказів про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 її дружиною ОСОБА_2 надано не було.

А тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 належав житловий будинок АДРЕСА_1 лише на праві спільної сумісної власності де її частка становила ?, оскільки інше не було визначено домовленістю сторін. Крім того, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_7 у спосіб визначений ст.549 ЦК УРСР 1963 року не прийняла.

За таких обставин, виконавчий комітет Поздимирівської сільської Ради народних депутатів не мав права виносити рішення про оформлення права власності на весь житловий будинок за гр. ОСОБА_2.

Посилання відповідача ОСОБА_3, що вимога про скасування рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13.03.2001 року за №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1» не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства не ґрунтується на законі. Представником позивача у процесі судового розгляду було уточнено позовні вимоги де він просив визнати саме незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13.03.2001 року за №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1», що узгоджується із способами захисту порушених, невизнаних та оспорюваних прав передбачених п.10 ч.2 ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР від 1963 року 549 ЦК УРСР від 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994р. №18/5 (була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідно ї місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець перед смертю спадкодавця проживав разом з ним.

Згідно довідки Поздимирської сільської ради від 21.10.2010р. вбачається, що на момент смерті ОСОБА_7 у спірному житловому будинку був зареєстрований сам ОСОБА_7 та у тому числі позивач ОСОБА_4. Крім цього сторони визнали той факт, що ОСОБА_4, як до ІНФОРМАЦІЯ_3 так і після смерті батька ОСОБА_4 проживав у спірному будинку та ним користувався. Дані обставини свідчать про те, що позивач фактично вступив в управління спадковим майном після смерті батька ОСОБА_7.

Посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_7 на момент своєї смерті хоча і був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, однак фактично проживав АДРЕСА_2 із своєю дружиною ОСОБА_2, що на думку відповідача підтвердила сама ОСОБА_2 не ґрунтується на доказах та фактичних обставинах справи.

Згідно до абз.2 п.23 постанови №2 Пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 р. Розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Зокрема, статтею 57 ЦПК передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК), не можуть використовуватися як засіб доказування.

За таких обставин, виконавчий комітет Поздимирівської сільської Ради народних депутатів не мав права виносити рішення про оформлення права власності на весь житловий будинок за гр. ОСОБА_2, а тому вказане рішення є незаконним.

Зважаючи на те, що рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської Ради народних депутатів від 13.03.2001 року за №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1» є незаконним, а тому є незаконним і свідоцтво про право власності на будівлі від 05.04.2001р., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 оскільки дане свідоцтво є похідним і видавалося саме на підставі скасованого рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України якщо майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Зважаючи на те, що майно було відчужене від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 08.09.2006 року, за безвідплатним договором, а тому вимоги позивача, який не був стороною договору, про витребування майна є підставними, оскільки ОСОБА_2 не мала права на його відчуження. Позивачем вірно обрано спосіб захисту порушеного права.

Згідно п.21 Постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Даний висновок узгоджується із висновком Верховного Суду України судової палати у цивільних справах від 07.11.2012 року у справі №6-107 цс 12 (предметом якої був спір про визнання договору недійним за позовом особи, яка не була стороною цього договору).

Позовна вимога про визнання за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 підлягає до задоволення частково з врахуванням наступного.

Сторони не заперували тих обставин, що спірний житловий будинок був побудований подружжям ОСОБА_7 та ОСОБА_2 у період перебування у шлюбі. Рішення виконкому Яструбичівської сільської ради Радехівського району Львівської області громадянину ОСОБА_7 виділялася земельна ділянка під будівництво житлового будинку, що вбачається із витягу з протоколу №11 засідання виконкому Яструбичівскої сільської Ради депутатів трудящих від 07.06.1969 року. Із відповіді Поздимирівської сільської ради від 25.04.2013 року вбачається, що будинок по АДРЕСА_1 згідно погосподарської книги станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 до моменту його смерті рахувався за ОСОБА_7.

Згідно запису у погосподарській книзі №2 Поздимирської сільської ради на 1996-2000 роки у будинку по АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_7 (помер ІНФОРМАЦІЯ_3), ОСОБА_4 (позивач та син ОСОБА_7), ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9 (син ОСОБА_7).

Відповідно до ст.529 ЦК УРСР від 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Спадкоємцями першої черги були ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_4 (син) та ОСОБА_9 (син). У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 повідомила, що вона спадщини після смерті чоловіка не прийняла. Доказів, які вказували протилежне у судовому засіданні не здобуто. Залучений до участі у справі, як третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_10, спадкоємець першої черги, будь-яких доказів на підтвердження факту прийняття спадщини у спосіб передбачений ст.549 ЦК УРСР від 1963 року надано суду не було.

Таким чином єдиним спадкоємцем першої черги, який належним чином у спосіб передбачений ст.549 ЦК УРСР від 1963 року прийняв спадщину шляхом вступу у фактичне володіння майном після смерті свого батька ОСОБА_7 є ОСОБА_4.

За таких обставин, позивачу належить ? частки у спірному житловому будинку внаслідок прийняття спадщини. А інша частина ? частки належить відповідачу ОСОБА_2 як частка у спільній сумісній власності.

Відповідача ОСОБА_3 вказує на те, що вона покращила спірний житловий будинок разом із своєю матір'ю за власні кошти після пожежі внаслідок чого у неї виникла частка у спірному будинку. При цьому посилається на вимоги ст. ст. 328, 332, ч. ч.3, 4 ст.368 ЦК України. Дані обставини не заслуговують на увагу, оскільки не є предметом судового розгляду, оскільки з такими ОСОБА_3 не зверталася.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У судовому засіданні встановлено, що спірний житловий будинок був побудований за час перебування у шлюбі подружжям ОСОБА_7 та ОСОБА_2. Те що, сім'єю ОСОБА_3 було проведено ремонт житлового будинку, то це не є створенням нового майна у розумінні ст.368 ЦК України.

Суд вважає, що посилання відповідача на те, що позивач пропустив строк звернення з позовом, а тому слід відмовити у задоволені позову не ґрунтується на обставинах справи. Відповідач ОСОБА_3 вказує, що позивач пропустив строк звернення з позовом до суду оскільки при укладенні договору дарування 08.09.2006 року надавав згоду на прийняття його дочкою в дар спірного будинку, що підтверджується нотаріально засвідченою заявою від 05.06.2006 року, а тому знав, що будинок належить його матері ОСОБА_2.

Відповідно до ст. ст. 71, 74, 75 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, згідно яких загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Крім цього суд вважає, що початок перебігу строку позовної давності починається не моментом укладення договору дарування 08.09.2006 року, а моментом коли позивачу стало відомо про рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13.03.2001р. №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2». Оскільки саме даним рішенням та моментом винесення свідоцтва про право власності на будівлі було порушено право власності позивача на спірний будинок. Про вказані документи позивачу стало відомо у 2008 році. Інших доказів, які би підтверджували, що позивачу було відомо про дані рішення з моменту їх винесення у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Крім того суд, вважає, що позивачем було пропущено строк звернення з позовом до суду із поважних причин, оскільки позивач вживав заходів для захисту свого права на житловий будинок, який він успадкував після смерті свого батька починаючи із 2008 року шляхом пред'явлення неодноразово позовів. Із матеріалів справи вбачається, що заяву про залишення позову без розгляду у справі №22ц/1390/5044/12 (про оскарження рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13.03.2001р. №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2» подавав) подавав саме представник, а не сам ОСОБА_4 (а. с. 70). Крім цього, позивач вказав, що повноважень представнику на залишення позову без розгляду ним не надавалися.

Керуючись ст. ст. 16, 257, 261, 267 ЦК України, ст. ст. 529, 549 ЦК УРСР від 1963 року, ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити частково.

Визнати незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13.03.2001р. №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2».

Визнати незаконним свідоцтво про право власності на будівлі від 05.04.2001р., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Витребувати із чужого незаконного володіння від ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

В решті частини позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийМіга Я. М.