У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю позивача та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 23 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Публічне акціонерне товариство "Кредобанк", до ОСОБА_1 про визначення частки у праві спільної сумісної власності та усунення перешкод у користуванні часткою у праві спільної сумісної власності,

в с т а н о в и л а :

6 червня 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визначення частки у праві спільної сумісної власності на квартиру та усунення перешкод у користуванні часткою у праві спільної сумісної власності на неї.

Рішенням Рівненського міського суду від 23 березня 2015 року позов задоволено частково. За позивачем визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В поданій апеляційній скарзі відповідачка посилалася на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 1 серпня 2007 року, який рішенням Рівненського міського суду від 20 березня 2014 року був розірваний.

При вирішенні спору суд першої інстанції керувався положеннями ч. 1 ст. 60 та ч. 4 ст. 65 СК України. Проте всупереч п. п. 23 і 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" місцевий суд не з'ясував джерело та час його придбання. При поділі майна не врахував борги подружжя за їх зобов'язаннями.

На підставі договору № Б-31/05-2 ИФ купівлі-продажу цінних паперів від 31 травня 2007 року, укладеного нею ще до шлюбу, додаткових до нього договорів № 1 від 19 жовтня 2007 року та № 2 від 7 березня 2008 року, які були укладені між нею та ТОВ „Київська компанія з управління активами" в особі ТОВ „Київська фондова компанія", договору № P-1-2-03/12 бронювання об'єкту нерухомості від 31 травня 2007 року, укладеного нею також до шлюбу, додаткового до нього договору № 1 від 7 березня 2008 року, що були укладені між нею та ТОВ „Офісний центр „Висока Вежа", вона, відповідачка, набула у власність спірну квартиру, що підтверджується розпорядженням Рівненського міського голови № 2091-р від 18 листопада 2008 року „Про розподіл та передачу житлової площі та нежитлових приміщень організаціям та фізичним особам в житловому будинку АДРЕСА_1". 27 січня 2009 року виконавчим комітетом Рівненської міської ради на її ім'я було видано свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

27 січня 2009 року право власності на спірну квартиру було зареєстроване КП „РМБТІ", про що свідчить відповідний витяг № 21679382.

Для внесення чергових платежів з придбання спірної квартири вона, ОСОБА_1, на підставі укладеного 17 березня 2008 року кредитного договору № 106-08 з ВАТ „Кредобанк" взяла кредит у розмірі 24 500 дол. США. Усі платежі за даним договором здійснювала лише вона.

Позивачем не надано доказів, що він сплачував даний кредит.

Покликаючись на ці обставини, відповідачка рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 вважала незаконним та необґрунтованим і просила апеляційний суд його скасувати й ухвалити у цій частині нове рішення, яким позивачу у задоволенні його вимог про визнання за ним права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_1 з 1 серпня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Рівненського міського суду від 20 березня 2014 року (справа № 569/2790/14-ц) (а. с. 9). До реєстрації свого шлюбу сторони зустрічалися протягом року.

У відповідності та на підставі договору № Б-31/05-2 ИФ купівлі-продажу цінних паперів від 31 травня 2007 року, укладеного відповідачкою до шлюбу, додаткових до нього договорів № 1 від 19 жовтня 2007 року та № 2 від 7 березня 2008 року, які були укладені між ОСОБА_1 та ТОВ „Київська компанія з управління активами" в особі ТОВ „Київська фондова компанія", договору № P-1-2-03/12 бронювання об'єкту нерухомості від 31 травня 2007 року, укладеного відповідачкою також до шлюбу, додаткового до нього договору № 1 від 7 березня 2008 року, що були укладені ОСОБА_1 та ТОВ „Офісний центр „Висока Вежа", розпорядження Рівненського міського голови № 2091-р від 18 листопада 2008 року „Про розподіл та передачу житлової площі та нежитлових приміщень організаціям та фізичним особам в житловому будинку АДРЕСА_1".

27 січня 2009 року виконавчим комітетом Рівненської міської ради на ім'я відповідачки ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 41-43, 44, 45, 46-48, 49, 50, 51, 66, 67, 68, 69-71, 72).

27 січня 2009 року право власності на цю квартиру було зареєстроване у КП „РМБТІ", про що свідчить відповідний витяг номер 21679382 (реєстраційний номер 26238575) (а. с. 56).

Місцевий суд на підставі пояснень свідків ОСОБА_4 (матері позивача) та ОСОБА_5 (батька відповідача) прийшов до вірного висновку про те, що договір № Б-31/05-2 ИФ купівлі-продажу цінних паперів від 31 травня 2007 року та договір № P-1-2-03/12 бронювання об'єкту нерухомості від 31 травня 2007 року були укладені за спільною згодою батьків та їх дітей, сторін у даній справі, перед весіллям позивача з відповідачкою з метою забезпечення молодої сім'ї житлом. Оплата за договором № Б-31/05-2 ТФ купівлі-продажу цінних паперів проводилася за рахунок спільних коштів, а саме: коштів, наданих подружжю батьками як позивача, так і відповідачки, а також за кошти самих сторін у справі. За ці ж кошти здійснювався і ремонт спірної квартири.

Крім того, як пояснив свідок ОСОБА_5, батько апелянта, всі четверо батьків на весіллі подарували дітям (позивачу та відповідачці) символічний ключ від квартири.

17 березня 2008 року відповідачка ОСОБА_1 уклала з ВАТ „Кредобанк" кредитний договір № 106-08, за яким отримала 24 500 доларів США строком до 16 березня 2018 року для купівлі нерухомості в м. Рівному на АДРЕСА_1 (а. с. 116-118).

В цей же день для забезпечення виконання цього кредитного зобов'язання між матір'ю позивача ОСОБА_4 і ВАТ „Кредобанк" (тобто фактично в інтересах відповідачки ОСОБА_1) було укладено договір поруки № 106-08/2 від 17 березня 2008 року, відповідно до якого мати позивача ОСОБА_4 поручилася перед ВАТ „Кредобанк" за виконання відповідачкою ОСОБА_1 кредитних зобов'язань за кредитним договором № 106-08 від 17 березня 2008 року (а. с. 125).

30 квітня 2009 року між ВАТ „Кредобанк" і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 106-08/3, відповідно до якого ОСОБА_1 передала банку в іпотеку спірну трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. При цьому позивач ОСОБА_2 дав свою письмову нотаріально посвідчену згоду на передачу в іпотеку спірної квартири, як набутої сторонами за спільні кошти подружжя під час перебування у зареєстрованому шлюбі, про що зазначено у самій заяві (а. с. 119-122; 126).

Відповідно до вимог статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тому враховуючи встановлені у справі обставини (час набуття сторонами спірної квартири, придбання її за спільні кошти подружжя, дарування батьками сторонам у справі на весіллі символічного ключа від квартири, час набуття права власності на спірну квартиру (27 січня 2009 року)), колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що квартира АДРЕСА_1 була набута сторонами за час шлюбу та становить їх спільну сумісну власність подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки іншої домовленості між сторонами щодо їх часток у спільному майні подружжя не визначено і судом не встановлено, то враховуючи вимоги частини першої статті 70 СК України, спірна квартира належить сторонам у рівних частках.

Достовірних і переконливих доказів про те, що у придбання спірного нерухомого майна крім спільних коштів були вкладені також особисті приватні кошти, що належали одному з подружжя, сторонами суду не подано.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд при поділі майна не врахував борги кожного подружжя за їх зобов'язаннями, не заслуговують на увагу, оскільки будь-яких вимог із зазначеного приводу та доказів про неналежне виконання позивачем цих зобов'язань відповідачка суду не надала, що втім не позбавляє її права звернутися в суд до ОСОБА_2 з окремим позовом.

У зв'язку з викладеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки доводи поданої апеляційної скарги обґрунтованості зроблених місцевим судом висновків не спростовують.

В решті рішення місцевого суду в апеляційному порядку не оскаржено.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 23 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: