Ухвала

іменем україни

23 липня 2015 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Кузнєцов В.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 25 лютого 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Красноокнянський районний сектор державної міграційної служби України в Одеській області про виселення відповідачів, вселення позивачів, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та скасування реєстрації місця проживання та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу будинку таким, що відбувся та визнання права власності на житловий будинок,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись в суд із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачу ОСОБА_6 на праві приватної власності належить будинок в АДРЕСА_1, право власності на який він набув у шлюбі з ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 06 лютого 1993 року. Позивачі проживали і були зареєстровані у вказаному будинку, однак у 2002 році змінили місце проживання і виписалися з будинку. Так як будинок ними не використовувався, то вони дозволили проживати там ОСОБА_2 з дружиною ОСОБА_3 та дітьми ОСОБА_4, ОСОБА_5 У 2006 році позивачі вирішили повернутися до свого будинку, однак дізналися, що відповідачі без їх дозволу зареєструвалися у їх будинку. Позивач неодноразово направляв відповідачам листи, у яких вимагав виселитися та повернути ключі від будинку, однак відповідачі не виконували зазначених вимог. У 2014 році стало відомо, що у будинку проживає лише ОСОБА_2 З 16 липня 2014 року позивачі зареєструвалися у зазначеному житловому будинку, однак відповідач ОСОБА_2 продовжує там проживати і не допускає позивача до вказаного будинку, чим порушує права позивача як власника <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843258/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>будинку.

У жовтні 2014 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку таким, що відбувся та визнання права власності на житловий будинок, посилаючись на те, що 19 листопада 2002 року між ним та відповідачами за пропозицією останніх була укладена угода про купівлю-продаж спірного будинку. ОСОБА_2 просив застосувати позовну давність до заявлених ОСОБА_7, ОСОБА_6 позовних вимог.

Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 25 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2015 року, позов ОСОБА_7, ОСОБА_6 задоволено ч <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_97/ed_2010_07_01/pravo1/KD0004.html?pravo=1>астково. Виселено ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення із житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 та який належить ОСОБА_6, визнано ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - вказаним будинком. Вселено ОСОБА_6, ОСОБА_7 у зазначений житловий будинок, який належить ОСОБА_6, вирішено питання про судові витрати. В решті позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять ухвалені у справі судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими.

Судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно, всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР (ст. ст.379, 382 ЦК України), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог суд першої інстанції враховуючи вказані вище норми закону, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вірно виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сі <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1>м'ї ОСОБА_6, не укладав договору найму житла з власником, не має права власності на будинок або на його частку, у зв'язку з чим відповідач ОСОБА_2 незаконно користується майном, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_6, чим п <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843258/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>ерешкоджає власнику здійснювати свої права щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи ту обставину, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації більше шести місяців без поважних причин, дійшов обґрунтованого висновку щодо визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо безпідставності заявлених позовних вимог, з огляду на те, що договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, на який посилається позивач за зустрічним позовом не був посвідчений ні нотаріально, а також не містив відмітки про державну реєстрацію, що в свою чергу не передбачає визнання такого договору дійсним з підстав, передбачених положеннями ст. 220 ЦК України.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Красноокнянський районний сектор державної міграційної служби України в Одеській області про виселення відповідачів, вселення позивачів, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та скасування реєстрації місця проживання та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу будинку таким, що відбувся та визнання права власності на житловий будинок.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних В.О. Кузнєцов

і кримінальних справ