УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до обласного комунального підприємства «Новомосковська пересувна механізована колона № 91» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Куриляки Ярослава Миколайовича, який діє від імені обласного комунального підприємства «Новомосковська пересувна механізована колона № 91», на рішення Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом. Зазначав, що з вересня 2005 року працював на посаді виконроба обласного комунального підприємства «Новомосковська пересувна механізована колона № 91». 7 жовтня 2011 року його звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України. При звільненні йому не було виплачено заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобовʼязаний виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, яка за період із 7 жовтня 2011 року становить 31 695 грн 44 коп. Вважав, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, яка полягає в тому, що він не мав можливості розпоряджатися своїми коштами, в нього склалось важке матеріальне становище, він не мав можливості проходити лікування, оскільки є інвалідом 3 групи, що призвело до порушення нормальних життєвих звʼязків, яку оцінив у 700 грн. Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року, позов

ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з обласного комунального підприємства «Новомосковська пересувна механізована колона № 91» на користь

ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі станом на 7 жовтня

2011 року в розмірі 8 268 грн 26 коп, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 7 жовтня 2011 року по 29 серпня

2014 року в розмірі 32 378 грн 24 коп., у рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 700 грн, всього 41 346 грн 50 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах середньомісячного заробітку в розмірі 960 грн.

Куриляк Я.М., який діє від імені обласного комунального підприємства «Новомосковська пересувна механізована колона № 91», звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи спір про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суди виходили із того, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з вересня 2005 року працював на посаді виконроба обласного комунального підприємства «Новомосковська пересувна механізована колона № 91».

7 жовтня 2011 року його звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України. При звільненні йому не було виплачено заборгованості по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку.

Статтею статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в цій статті, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України).

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації кошти у визначені ст. 116 КЗпП України строки, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача 9600 грн невиплаченої заробітної плати та 1780 грн компенсації за невикористану відпустку.

Однак, задовольняючи позов у частині стягнення належних при розрахункові коштів у розмірі 8268 грн 26 коп., суди не врахували вказаних норм права, задовольнили у повному обсязі вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не врахували, що спір на користь працівника вирішено частково, не навели мотивів стягнення на користь працівника коштів за час затримки проведення розрахунку у розмірі, який він просив.

З приводу цих обставин суди ніяких висновків не зробили, не звернули уваги, що у випадку вирішення спору про часткове стягнення на користь працівника належних йому до виплати при звільненні коштів, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, не навели мотивів стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки у повному обсязі.

Крім того, суди не з'ясували чи працював ОСОБА_3 у день звільнення, а, відповідно, коли у відповідача виник обов'язок провести розрахунок з ним, що може вплинути на час затримки проведення розрахунку.

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не можна визнати законними та обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

При цьому колегія суддів виходить з положень ст. 335 ЦПК України згідно яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вимоги про стягнення моральної шкоди обґрунтовувались позивачем несвоєчасною виплатою заробітної плати, а не затримкою проведення розрахунку.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що судом не розглянуто поданий обласним комунальним підприємством «Новомосковська пересувна механізована колона № 91» зустрічний позов про відшкодування завданої підприємству шкоду, то вони спростовуються ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2012 року, якою відмовлено у прийнятті зустрічного позову.

Тобто вказаний позов не був прийнятий до провадження, а тому, з врахуванням положень ст. 11 ЦПК України, не підлягав розгляду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Куриляки Ярослава Миколайовича, який діє від імені обласного комунального підприємства «Новомосковська пересувна механізована колона № 91», задовольнити частково.

Рішення Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року у частині вирішення вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова В.І. Мартинюк М.І. Наумчук