ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/2864/15-ц
провадження № 2/753/2771/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"09" квітня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЯДЕЙКО К.О.

за участю

позивача ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_2;

відповідач не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ХЛІБОКОМБІНАТ ПЕРШИЙ ПРИВАТНИЙ" про визнання звільненою з посади, стягнення заробітної плати та зобов'язання вчинити дії -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ХЛІБОКОМБІНАТ ПЕРШИЙ ПРИВАТНИЙ" (далі по тексту - відповідач, ТОВ "ХПП") про визнання звільненою з посади, стягнення заробітної плати та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач - ОСОБА_1 з 04.09.2012 року працює на посаді головного бухгалтера ТОВ "ХПП". 23 січня 2015 року вона звернулась з заявою на ім'я директора товариства про її звільнення з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України). 24 січня 2015 року позивач листами на ім'я учасників ТОВ "ХПП" ОСОБА_3, ОСОБА_4, а також Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" та Акціонерного товариства "ПроКредитБанк" повідомила адресатів про своє звільнення з займаної посади та просила провести з нею остаточний розрахунок.

Оскільки зазначенні листи залишилися без відповідного реагування, позивач вважає своє право порушеним та просить суд захистити його шляхом визнання її звільненою з посади головного бухгалтера ТОВ "ХПП" з 23 січня 2015 року за власним бажанням згідно з ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 8 600 грн. та зобов'язати останнього внести до трудової книжки відповідний запис.

Ухвалою суду від 11.02.2015 року відкрито провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причин своєї неявки суд не повідомив, тому суд приходить до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у відповідності до приписів ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), оскільки позивач та її представник не заперечували проти вирішення справи саме таким чином.

Вислухавши пояснення позивача, її представника, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з вересня 2012 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем, займаючи при цьому посаду головного бухгалтера, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці.

23 січня 2015 року позивач звернулася до директора ТОВ "ХПП" з листом про її звільнення за власним бажанням та проведення з нею остаточного розрахунку.

В подальшому, 24 січня 2015 року позивач листами на ім'я учасників ТОВ "ХПП" ОСОБА_3, ОСОБА_4, а також Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Публічного акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" та Акціонерного товариства "ПроКредитБанк" повідомила адресатів про своє звільнення з займаної посади та просила провести з нею остаточний розрахунок, що підтверджується наявними у матеріалах справи описами вкладень у цінні листи.

Як на підставу для задоволення позовних вимог в частині звільнення позивача з займаної посади та внесення відповідних змін до трудової книжки, позивач посилається на відсутність на робочому місця директора товариства, на що вказує лист Дарницького районного управління Головного управління МВС України в м. Києві від 16 січня 2015 року з якого вбачається, що ОСОБА_4, який є директором товариства відповідача, підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та на даний час переховується від органів досудового розслідування, а її звернення до іншого учасника товариства позитивного результату у вирішенні цього питання не дали.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За підсумовуючим аналізом наведеної правової норми, суд дійшов висновку, що ст. 38 КЗпП України зобов'язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить. Окрім того, за умовою цієї норми закону власник зобов'язаний звільнити також працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань. Тобто законодавець поклав в її основу зобов'язання саме власника або уповноваженого ним органу вирішення питань щодо звільнення працівників.

Разом з тим за положенням ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. А статтею 14 цього кодексу передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Тобто, законодавство пов'язує право звернення за судовим захистом з суб'єктивною думкою фізичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об'єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи.

Водночас, відповідно до частини першої ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. А частиною першою ст. 16 цього Кодексу визначено, що особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Спосіб захисту порушеного права визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений частиною другою ст. 16 ЦК України. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином, законодавець визначив, що цивільне право або охоронюваний законом інтерес можуть бути захищені судом не будь-яким способом, а тільки тим, що передбачений договором чи законом.

Як вбачається з позовної заяви, позивач у даному спорі визначив спосіб захисту свого порушеного права шляхом визнання її звільненою з займаної посади. Однак, серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, а також КЗпП України, не зазначено саме такого способу захисту як визнання особи звільненою, оскільки повноваженнями на вказані дії наділений відповідно до трудового законодавства виключно власник або уповноважений ним орган.

Суд не наділений повноваженнями згідно чинного законодавства вийти за межі позовних вимог при розгляді справ позовного провадження. У даному випадку позивач розпорядився своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, однак невірно вибрав спосіб захисту свого права, й останній має бути вирішений у інший, ніж заявлений позивачем.

При цьому, виходячи із загальних засад цивільного, трудового законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків можна дійти висновку про те, що в разі невиконання власником або уповноваженим ним органом вимог законодавства про працю чи трудового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі ст. 16 ЦК України шляхом визнання дій незаконними, а також зобов'язання інших учасників товариства до вчинення дій стосовно звільнення особи з займаної посади.

За таких обставин, враховуючи, що предмет позову в цій частині не відповідає встановленим законом способу захисту прав, позовні вимоги щодо визнання позивача звільненою з займаної посади підлягають залишенню без задоволення і як наслідок не підлягають задоволенню вимоги про зобов'язання відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки.

Стосовно вимоги про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі, суд дійшов до наступних висновків.

Як на підставу для звернення до суду з вказаною позовною вимогою позивач посилається на ст. 116 КЗпП України, відповідно до вимог якої, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Оскільки посилання на ст. 116 КЗпП України позивачем визначено як єдиною підставою для звернення до суду з зазначеною позовною вимогою, а вимога про визнання її звільненню з займаної посади судом задоволена не була, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати при звільненні є передчасними, а відтак також задоволенню не підлягають.

Керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, відповідно до якого рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.