УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Горелкіної Н.А, Іваненко Ю.Г., Євграфової Є.П., Наумчука М.І.
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка виступає в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, треті особи: Жовтневий районний відділ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області, Орган опіки та піклування Жовтневого району м. Запоріжжя, Жовтневий відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, про виселення та зняття з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з указаним позовом, свої вимоги мотивуючи тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2012 року у справі № 2/0808/150/2012 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 лютого 2008 року № 014/17-46/523-55 перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на загальну суму 390 693 грн 72 коп. звернуто стягнення предмет іпотеки - на квартиру АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі.

Станом на теперішній час на примусовому виконанні у Жовтневому відділі державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (далі - Жовтневий ВДВС Запорізького МУЮ) перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/0808/150/2012, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 13 листопада 2012 року, щодо звернення стягнення на вищезазначений предмет іпотеки.

З довідки міського комунального підприємства «Основаніє» позивачу стало відомо, що в іпотечній квартирі станом на 16 жовтня 2013 року зареєстровані ОСОБА_7, ОСОБА_8, неповнолітній ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Вищезазначена квартира належить ОСОБА_8 та на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором передана в іпотеку за договором іпотеки від 18 лютого 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. за реєстровим № 1253.

23 жовтня 2013 року за вих. № 114-16-0-00-6/3446 банком на адресу відповідачів направлялася вимога щодо виселення та зняття з реєстрації осіб, які мешкають та зареєстровані у спірній квартирі.

Оскільки відповідачами вимога банку не виконана, позивач просив суд виселити ОСОБА_7, ОСОБА_8, неповнолітнього ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 з квартири АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі та зняти їх з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21 січня 2015 року, позов задоволено.

Виселено ОСОБА_7, ОСОБА_8, неповнолітнього ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 з квартири АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі та знято їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 лютого 2008 року між позивачем та ОСОБА_8 був укладений кредитний договір № 014/17-46/523-55, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 289 500 грн терміном до 18 лютого 2018 року зі сплатою 16,5 % річних.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 18 лютого 2008 року між позивачем та ОСОБА_8 був укладений договір іпотеки, за яким відповідач передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі.

За умовами пункту 1.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором отримати задоволення вимог за рахунок заставленого майна.

Оскільки ОСОБА_8 належним чином умови кредитного договору не виконував, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 03 жовтня 2011 року звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2012 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8 за кредитним договором від 18 лютого 2008 року № 014/17-46/523-55 перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 390 693 грн 72 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі, що належить ОСОБА_8 на праві власності, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Так як після ухвалення зазначеного рішення кредитна заборгованість погашена не була, постановою головного державного виконавця Жовтневого ВДВС Запорізького МУЮ від 08 листопада 2013 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 13 листопада 2012 року № 2/808/150/2012 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 23 жовтня 2013 року за № 114-16-0-00-/3446 надіслав відповідачам вимогу про виселення. Вимога отримана кожним з відповідачів 29 жовтня 2013 року, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень. Зазначена вимога відповідачами добровільно не виконана, а тому є підстави для задоволення позову та виселення відповідачів на підставі ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV (далі - Закон) та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st11> суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону.

Так, згідно з ч. 2 ст. 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою ст. 40 Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч. 2 ст. 39 та/або ч. 1 ст. 40 Закону, так і ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР).

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15.

Суди попередніх інстанцій вищевикладеного не врахували, не звернули уваги на те, що квартира, яка є предметом договору іпотеки, придбана відповідачем не за рахунок отриманого кредиту (свідоцтво про право власності на житло № 1477, видане Виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Запоріжжя 22 серпня 1994 року (1/4 частини), та договір дарування від 09 лютого 2008 року (3/4 частини), не сприяли повному та всебічному розгляду справи в частині встановлення наявності жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання, які можуть бути надані відповідачам, та дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та виселення осіб без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами як першої, так і апеляційної інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що у свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

За таких обставин ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова Ю.Г. Іваненко М.І. Наумчук