УХВАЛА

іменем україни

29 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, акціонерного банку «Банк регіонального розвитку», публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк», акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», треті особи: Перший відділ державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, Другий відділ державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, відділ державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції, реєстраційна служба Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, реєстраційна служба Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області, про зняття арешту з предмету іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 9 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що державними виконавцями Першого та Другого відділів Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції звернуто стягнення на все нерухоме майно ОСОБА_3, у тому числі на квартиру АДРЕСА_1, яка передана в іпотеку за виконавчими документами для задоволення вимог стягувачів: публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк»), публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»), які не є іпотекодержателями, накладені арешти. Вказана квартира є предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним 17 травня 2005 року між ОСОБА_3 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»). Вказаний договір іпотеки укладений на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним 17 травня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_3 24 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та товариством було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, відповідно до яких до товариства перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки. Звернення стягнення на майно, яке передано в іпотеку, за виконавчими документами для задоволення вимог інших стягувачів, які не є іпотекодержателями, порушують його законні права, як іпотекодержателя, щодо виконання наявних зобов'язань, які виникли на підставі кредитного договору.

Ураховуючи наведене, позивач просив зняти арешт з предмету іпотеки.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 9 грудня 2014 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг України» задоволено. Знято арешт з квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, який накладений:

- 6 квітня 2011 року Другим відділом Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 6 квітня 2011 року;

- 4 жовтня 2011 року відділом Державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 3 червня 2011 року;

- 6 жовтня 2011 року Другим відділом Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 6 жовтня 2011 року;

- 18 жовтня 2011 року Першим відділом Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 жовтня 2011 року;

- 15 травня 2012 року Другим відділом Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11 травня 2012 року;

- 17 липня 2008 року Другим відділом Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12 червня 2008 року;

- 15 грудня 2010 року Другим відділом Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції на підставі постанови про відкриття провадження;

- 26 січня 2011 року Другим відділом Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції на підставі постанови про відкриття провадження від 25 січня 2011 року;

- 21 лютого 2011 року Другим відділом Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції на підставі постанови відкриття провадження;

- 16 березня 2011 року відділом Державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25 жовтня 2010 року;

- 16 травня 2013 року Другим відділом Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16 травня 2013 року.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що на даний час спірна квартира, на яку накладено арешт, є предметом іпотеки за договором іпотеки від 17 травня 2005 року, укладеним між ПАТ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_3, а тому примусове звернення стягнення в інтересах інших стягувачів здійснено державними виконавцями з порушенням вимог закону та унеможливлює реалізацію іпотекодержателем зазначеного першочергового права на задоволення вимог до боржника за рахунок предмета іпотеки.

Апеляційний суд погодився з такими висновками. При цьому апеляційний суд вважав, що факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 17 травня 2005 року між ОСОБА_3 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 31 тис. доларів США за сплатою 12 % річних з кінцевим строком повернення до 17 травня 2011 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 17 травня 2008 року між ОСОБА_3 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено договір іпотеки, предметом якої була квартира АДРЕСА_1.

17 травня 2005 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна внесений реєстраційний запис про заборону відчуження предмету іпотеки об'єкту нерухомого майна - вказаної квартири.

24 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю за умовами якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними ПАТ «ОТП Банк».

24 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки.

Також судами встановлено, що державними виконавцями Першого та Другого відділів Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції 6 квітня 2011 року, 4 жовтня 2011 року, 6 жовтня 2011 року, 18 жовтня 2011 року, 15 травня 2012 року, 17 липня 2008 року, 20 грудня 2010 року, 26 січня 2011 року, 21 лютого 2011 року, 16 березня 2011 року, 16 травня 2013 року в інтересах АБ «Банк регіонального розвитку», ПАТ «КБ «Надра», ПАТ «ВТБ Банк», ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_4, ПАТ «Універсал Банк», ПАТ «ВіЕйБі Банк», АКБ «Укрсоцбанк» накладені арешти на все нерухоме майно ОСОБА_3, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки.

Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами.

При цьому згідно з ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто в разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Тобто, зазначені норми закону передбачають можливість задоволення вимог кредитора, які не забезпечені заставою/іпотекою, проте за певних умов, визначених наведеною вище нормою права.

Частиною 4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Отже, заставодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно, але має довести, що заборгованість відповідача перед ним значно перевищує вартість предмета застави.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив з того, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як іпотекодержатель, має переважне право на примусове звернення стягнення на предмет іпотеки, спірну квартиру, а тому примусове звернення стягнення в інтересах інших стягувачів, які не є іпотекодержателями, здійснено державними виконавцями з порушенням вимог закону та унеможливлюють реалізацію товариством зазначеного першочергового права на задоволення вимог до боржника за рахунок предмета іпотеки.

Також апеляційний суд виходив із того, що заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором від 17 травня 2005 року не погашена і розмір заборгованості згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 24 грудня 2010 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» становила 8 462 долари 39 центів США.

Тобто, апеляційний суд, з'ясувавши, що ОСОБА_3 має заборгованість перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна», у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не встановив її розмір на момент вирішення спору, не визначив, яка вартість предмета іпотеки, чи стягувалась з боржника кредитна заборгованість.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 9 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко