Справа № 165/51/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Галушка О.Г.
Провадження № 22-ц/773/572/15 Категорія: 27 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого-судді - Бовчалюк З.А.,

суддів Карпук А.К., Здрилюк О.І.,

при секретарі Шугаловій О.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Нововолинського міського суду від 23 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Новолинського міського суду від 23 лютого 2015 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк для звернення до суду з позовом та не надав доказів того, що строк позовної давності пропущено з поважних причин, а відповідач заявив про застосування позовної давності.

Такі висновки суду є обґрунтованими та відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Правовідносини між фізичними особами щодо договорів позики регулюються нормами ст.ст.1046-1053 ЦК України.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено і це відповідає матеріалам справи та не оспорювалось сторонами, що 09 жовтня 2007 року позивач надав у позику відповідачу 7000 доларів США, які останній зобов'язувався повернути до 31 березня 2009 року.

На підтвердження договірних зобов'язань між сторонами було написано розписку про отримання ОСОБА_2 коштів (а. с. 9, 44), що відповідає вимогам ч. 2 ст. 1047 ЦК України.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами у даній справі виникли договірні зобов'язання, які випливають із договору позики, цей договір є укладеним відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася, і підтверджують досягнення сторонами договору позики згоди відносно всіх його істотних умов.

В судовому засіданні відповідач вказував про те, що борг ним повернутий у повному обсязі, однак зауважував що доказів які б дану обставину підтвердили надати не може.

В силу статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відтак доводи відповідача про повне повернення боргу є голослівними та спростовуються оригіналом розписки, яка перебувала у позивача ОСОБА_4

Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано констатував про заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 за договором позики.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України встановлює загальний термін позовної давності тривалістю у три роки.

Частина 5 ст. 267 ЦК України передбачає, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли 09 жовтня 2007 року, коли було передано кошти та написано про це відповідну розписку. За текстом даної розписки сторони погодили, що кінцевим терміном повернення боргу буде 31 березня 2009 року.

Відтак перебіг строку позовної давності розпочався 1 квітня 2009 року, оскільки позивач мав можливість достовірно пересвідчитись про неповернення в обумовлені договором строки коштів і як наслідок - про порушення свого права.

З позовною заявою ОСОБА_4 звернувся до суду лише 16 січня 2015 року, тобто із значним пропуском строку позовної давності (понад два роки). Жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність поважних причин пропуску строку позовної давності позивач не надав.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2008 року "Про судове рішення у цивільній справі".

В своїх заявах зроблених у суді першої інстанції як відповідач так і його представник просили застосувати у даній справі до вимог ОСОБА_4 позовну давність.

Письмова заява, про застосування наслідків спливу позовної давності, на відсутність якої вказував апелянт, статтею 267 ЦК України не передбачена.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції встановивши наявність невиконаних зобов'язань відповідача перед позивачем, констатував про пропуск строків позовної давності та відсутність поважних причин для їх поновлення, як підставу для відмови у позові.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Беручи до уваги вищенаведене, необґрунтоване поновлення строків позовної давності буде порушувати законні права та інтереси відповідача.

Суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Отже рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 відхилити, а рішення Нововолинського міського суду від 23 лютого 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: