АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6182/15 Справа № 206/1639/15 Головуючий у 1 й інстанції - Сухоруков А.О. Доповідач - Козлов С.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Тамакулової В.О., Болтунової Л.М.,

при секретарі: Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори, третя особа - Дніпропетровське міське управління юстиції, про визнання неказанною відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальнеої дії, зобовязання видати свідоцтво про право вланості на спадщину за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконною постанову державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Камендо О.М. від 11 червня 2013 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов'язати Восьму дніпропетровську державну нотаріальну контору видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті його батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та задовольнити його позов, посилаючись на неповне з'ясування судом всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів скарги колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення та скасування рішення суду з наступних підстав.

Як правильно встановлено судом, на підставі рішення Ігренської міської ради депутатів трудящих № 4 від 02.06.1959 року та укладеного батьком позивача ОСОБА_4 і посвідченого 27.11.1959 року Першою дніпропетровською державної нотаріальною конторою за реєстровим № 2-13213 договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності, згідно п. 15 якого він під страхом недійсності повинен бути зареєстрований, ОСОБА_4 в 1972-1983 роках побудував житловий будинок з надвірними побудовами на земельній ділянці АДРЕСА_1, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, після чого позивач звернувся в нотаріальну контору з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але постановою від 11 червня 2013 року державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Камендо О.М. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, вказаний договір від 27.11.1959 року не був зареєстрований в КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації".

Вважаючи такі дії нотаріуса незаконними позивач звернувся до суду з таким позовом.

Пункт 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, передбачає, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Згідно п. 30 Положення про житлово-будівельні колективи та індивідуальних забудовників у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 30 квітня 1958 року № 514, яке діяло на час посвідчення договору, між забудовником, якому виділяється земельна ділянка для житлового будівництва, та виконкомом міської (районної) Ради депутатів трудящих укладається договір про надання земельної ділянки в безстрокове користування і будівництво жилого будинку.

Відповідно до п. 32 цього Положення документом, що підтверджує право особистої власності на одноквартирний будинок, є нотаріально посвідчений договір, укладений між виконкомом міської (районної) Ради депутатів трудящих з індивідуальним забудовником (п.30), зареєстрований в органі технічної інвентаризації, а там, де такого органу немає, - у виконкомі місцевої Ради депутатів трудящих.

Згідно п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності.

Відповідно до п. 7 цієї Інструкції реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів), зокрема, нотаріально посвідчених договорів про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію (п. 14 додатку №1 до Інструкції від 31 січня 1966 року).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2013 року в задоволенні позовних вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено, а рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2014 року визнано за ОСОБА_2 права та обов'язки забудовника домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

За таких обставин, дійшовши правильного висновку про законність прийнятої нотаріусом постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва від 27 листопада 1959 року не був зареєстрований у встановленому законом порядку, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Доводи ОСОБА_2 у скарзі про те, що вказаний договір є правовстановлюючим документом, на підставі якого можлива видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, та згідно законодавства, яке діяло на той час, виникнення права власності на житловий будинок не залежало від державної реєстрації, а збудоване домоволодіння до 05 серпня 1992 року немає потреби вводити в експлуатацію,не ґрунтуються на висновках вищенаведеного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2013 року та нормах права, яке регулює спірні правовідносини, а фактично зводяться до їх одностороннього тлумачення лише на свою користь і повторного обґрунтування заявлених ним вимог з викладенням тих же обставин, яким суд дав належну оцінку у сукупності з наданими сторонами доказами за своїм внутрішнім переконанням відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Крім того, після визнання за ОСОБА_2 прав та обов'язків забудовника вказаного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті його батька за рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2014 року позивач не позбавлений можливості захистити свої законні права щодо спірного майна шляхом звернення до відповідних органів, в компетенцію яких входить вирішення виниклого питання, та оскаржити їх рішення при відмові заявлених вимог, про що було роз'яснено у тому рішенні суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: