Ухвала

іменем україни

15 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги та надбавки за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від

26 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від

21 січня 2015 року,

встановила:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 22 лютого 2011 року по 28 серпня

2014 року перебувала у трудових відносинах з Державною науковою установою «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти». Наказом від 26 серпня 2014 року її звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Зазначала, що при звільненні з нею було проведено розрахунок не повністю. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 82 493,89 грн, вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку та надбавку за вислугу років в розмірі 38 316,30 грн.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26 листопада

2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

21 січня 2015 року, позовну заяву повернуто позивачу для подачі до належного суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить касувати постановлені у справі ухвали, справу направити для подальшого розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частково задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, посилався на те, що згідно даних офіційного веб-сайту Державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» остання фактично знаходиться за адресою: м. Київ,

вул. Митрополита Василя Липківського, 36, яка територіально не відноситься до Подільського району м. Києва.

Проте даний висновок не ґрунтується на процесуальному законі.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 вказувала наступну адресу відповідача: 04070, м. Київ, вул. Сагайдачного, 37.

Згідно із ч. 2 ст. 109 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Відповідно до ст. 93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Частиною 1 ст. 89 ЦК України встановлено, що юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру.

Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців» визначено порядок державної реєстрації юридичної особи, видачу свідоцтва про її реєстрацію та включення відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

У п. 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», судам роз'яснено, що місцезнаходження юридичної особи - це адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені (ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців»), а відомості про її місцезнаходження містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (ст. 16 зазначеного Закону)

Згідно із ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України.

У ч 2. ст. 20 вищевказаного Закону зазначено, що відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, надаються, зокрема, у вигляді витягу з Єдиного державного реєстру.

Таким чином, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців є належними та допустимим доказом, що підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами, які доводять чи спростовують обставини щодо місцезнаходженням юридичної особи.

Слід відмітити, що вказана адреса відповідача у позовній заяві відповідає відомостям з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Повертаючи позову заяву, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, а зіславшись на відомості даних офіційного веб-сайту належним чином не перевірив та не врахував, що матеріалами справи такий висновок суду не підтверджено.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд не дав належної правової оцінки доказам позивача щодо інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо місцезнаходженням відповідача, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, та не навів доводів, які б спростовують доводи скарги, що призвело до постановлення передчасної ухвали про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, якщо було порушено порядок, встановлений для його вирішення.

З урахуванням наведеного, постановлені у справі ухвали не можуть залишатись в силі та з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 26 листопада

2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 січня 2015 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська