Справа № 203/2834/15-ц
Провадження № 2/0203/962/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2015 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Лісіцині М.С.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2, яка діє також в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, до ДП «Придніпровська залізниця», про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків наданих послуг

встановив:

26 лютого 2015 року позивачка звернулась до Личаківського районного суду міста Львова із позовом до відповідача ДП «Придніпровська залізниця» про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків наданих послуг. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 09 січня 2015 року вона та двоє її малолітніх синів 2007 та 2009 р.р. народження поверталися з м. Дніпропетровська до м. Львова потягом № 509. Через 20 хвилин після відправлення поїзда провідник принесла білизну, яка була мокрою та брудною. Заміна білизни була тривалою і зайняла більше трьох годин. Таким чином, на думку позивача, відповідач надав послуги неналежної якості, чим спричинив позивачці та її дітям, в інтересах яких також подано позов, моральну шкоду, оцінену в 300 грн. щодо кожної особи (а.с. а.с. 1 3).

Ухвалою Личаківського районного суду міста Львову від 21 квітня 2015 року справу було передано по підсудності до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська (а.с. 29).

Позивачка ОСОБА_2 в судовому засідання свої позовні вимоги підтримала, подала заяву, в якій просила подальше слухання справи здійснювати без її участі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, пояснивши, що договірні відносини між сторонами не передбачають такого способу захисту цивільних прав як відшкодування моральної шкоди, що підтверджується практикою судів апеляційної та касаційної інстанції. Крім того, звертав увагу суду на те, що послуги позивачці було надано в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

09 січня 2015 року позивачка та її неповнолітні діти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 їхали потягом № 509 сполученням Дніпропетровськ Львів, що підтверджується наявними у справі доказами та не заперечується сторонами (а.с. а.с. 10 12)

Згідно придбаних позивачкою для неї та її дітей проїзних документів серії АФ № 836297, серії АФ № 836298, серії АФ № 836299 було оплачено користування білизною (а.с. 10).

Після посадки до вагону позивачка зясувала, що надані три комплекти постільної білизни є вологими та брудними про що за її зверненням було складено акт за участю працівників відповідача (а.с. 9)

Після цього, протягом декількох годин вологі комплекти білизни було замінено білизною належної якості, що визнається сторонами.

Згідно п. 63 Порядку обслуговування громадян залізничним транспортом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1997 року № 252 (за наступними змінами та доповненнями), постільні речі у пасажирському вагоні (матрац, подушка, наволочка, ковдра, простирадло та рушник) видаються провідником вагона у разі сплати пасажиром за його власним бажанням у квиткових касах за користування такими речами. Доставка постільних речей на спальне місце пасажира і збирання її за 30 хвилин до прибуття пасажира до місця призначення є обов'язком провідника. Провідник вагона повинен надавати допомогу в застиланні постільної білизни інвалідам, хворим, людям похилого віку та пасажирам з малими дітьми.

Відповідно до п. 7.25 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та звязку України від 27 грудня 2006 року № 1196, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04 квітня 2007 року за № 310/13577 (з наступними змінами та доповненнями) пасажири всіх вагонів зі спальними місцями, що сплатили вартість користування постільними речами, забезпечуються ними провідником вагона. Якщо вартість користування постільними речами сплачена в квитковій касі, пасажир надає провіднику проїзний чи інший документ, що підтверджує цю сплату. У випадках, коли пасажир не оплатив вартості користування постільними речами у квитковій касі (при терміновому виїзді на похорон, у зв'язку з нещасними випадками з рідними чи близькими, у разі непередбаченої значної зміни графіка руху поїзда, у разі зміни на шляху прямування поїзда категорії вагона, у якому слідуватиме пасажир, тощо), він може сплатити за користування у вагоні постільними речами начальнику поїзда або провіднику вагона, який зобов'язаний видати пасажиру відповідний документ (квитанцію) про сплату.

Таким чином, законодавство передбачає забезпечення пасажира постільною білизною, якщо він оплатив користування нею, проте не визначає конкретного часу, коли вона має бути надана або замінена у разі невідповідності санітарним вимогам.

Суд відзначає, що потяг Дніпропетровськ Львів, яким користувалась позивачка та її діти, виїхав з станції «Дніпропетровськ Головна» о 13 год. 55 хвилин та прибував до Львову наступного дня о 08 години 17 хвилин. Протягом декількох годин з часу відправлення поїзду постільна білизна для позивачки та її дітей була замінена на білизну належної якості, тобто вони не були позбавлені можливості його використання у нічний час та протягом значної частини вечірнього часу.

Оцінюючи можливість задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України серед способів захисту цивільних прав визначено відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що у кожній справі необхідно з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Згідно зі ст. 105 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 1998 року № 457 (далі Статут залізниць), залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Одночасне застосування норм Цивільного кодексу України, що регулюють договірні перевезення (ст. ст. 908 928) та позадоговірні правовідносини (ст. 1167 ЦК України), крім випадків, зазначених у ст. 928 Цивільного кодексу України, є неможливим.

При цьому, згідно ст. 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Ні положенням Цивільного кодексу України, що регулюють відносини перевезення, ні Законом України «Про залізничний транспорт» не передбачають відшкодування моральної шкоди у випадку, на який посилається у своїх позовних вимогах позивачка. Не містять подібних положень і Статут залізниць України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 1998 року № 457 (з наступними змінами та доповненнями), Порядок обслуговування громадян залізничним транспортом, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1997 року № 252 (за наступними змінами та доповненнями), Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджені наказом Міністерства транспорту та звязку України від 27 грудня 2006 року № 1196.

Судом не було встановлено наявність окремого договору між позивачкою та відповідачем, який би передбачав можливість відшкодування моральної шкоди.

Не може бути правовою підставою для відшкодування моральної шкоди п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», яким установлено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону, оскільки він стосується лише продукції, а не послуг.

Статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якою регулюється захист прав споживачів робіт та послуг не передбачено права на відшкодування моральної шкоди.

При таких обставинах, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 88 ЦПК судові витрати не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. 920 ЦК України, Законом України «Про залізничний транспорт», Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 1998 року № 457 (з наступними змінами та доповненнями), Порядком обслуговування громадян залізничним транспортом, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1997 року № 252 (за наступними змінами та доповненнями), Правилами перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затвердженими наказом Міністерства транспорту та звязку України від 27 грудня 2006 року № 1196, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04 квітня 2007 року за № 310/13577 (з наступними змінами та доповненнями), ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє також в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, до ДП «Придніпровська залізниця», про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків наданих послуг відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 223 ЦПК України, і може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено за відсутності особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 10.07.2015 року.

Суддя С.В. Єдаменко