Справа № 372/435/15 Головуючий у І інстанції Кравченко М.В.
Провадження № 22-ц/780/2810/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 13.08.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

13 серпня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Матвієнко Ю.О.,

суддів Журби С.О., Мережко М.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2014 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що 14.05.2008 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 30 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 12,5% річних строком до 13.05.2023 року.

В забезпечення виконання зобов»язань ОСОБА_2 за кредитним договором, між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 14.05.2008 року було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку банку відповідачами була передана належна їм на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Позивач свої зобов»язання згідно умов кредитного договору виконав повністю, натомість відповідач ОСОБА_2 обов»язки щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним порушив, внаслідок чого за договором утворилася заборгованість в розмірі 21 657,09 дол. США, що дорівнює 252 183,28 грн., та складається із заборгованості по кредиту в розмірі 247 565,93 грн. та заборгованості по відсотках в розмірі 4 535,95 грн.

На письмову вимогу позивача про погашення заборгованості відповідачі не відреагували та заборгованість не погасили.

Враховуючи викладене, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором від 14.05.2008 року в розмірі 252 183,28 грн. звернути стягнення на квартиру загальною площею 50,32 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом, визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», п.п. 16, 18 іпотечного договору, а саме, на підставі рішення суду шляхом продажу майна Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» (79000, м. Львів, вул. Грабовського, 11, рах. № 0 в ЛТУ НБУ м. Львова, МФО 325213, ) від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця, в тому числі, але не виключно: отримання дублікату правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форми власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки, тощо, необхідних для здійснення такого продажу.

Крім того, позивач просив суд виселити відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «ВіЕс Банк» подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.05.2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 30 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 12,5% річних строком до 13.05.2023 року.

В забезпечення виконання зобов»язань ОСОБА_2 за кредитним договором, між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 14.05.2008 року було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку банку відповідачами була передана належна їм на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Також встановлено, що позивач свої зобов»язання згідно умов кредитного договору виконав повністю, натомість відповідач ОСОБА_2 обов»язки щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним порушив, внаслідок чого за договором утворилася заборгованість в розмірі 21 657,09 дол. США, що дорівнює 252 183,28 грн., та складається із заборгованості по кредиту в розмірі 247 565,93 грн. та заборгованості по відсотках в розмірі 4 535,95 грн.

На письмову вимогу позивача про погашення заборгованості відповідачі не відреагували та заборгованість не погасили.

Згідно довідок житлової організації № 991 від 13.03.2008 року та № 3472 від 01.12.2014 року у квартирі АДРЕСА_3, яка є предметом іпотечного договору, зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з положень Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», однак з такими висновками суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов»язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов»язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст.ст. 12, 33, 39, 40 вказаного Закону.

У відповідності до п. 4 укладеного між сторонами іпотечного договору за рахунок предмета іпотеки Банк має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами кредитного договору.

У п. 14 іпотечного договору вказано, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов цього договору Банк надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначає стислий зміст порушених іпотекодавцем зобов'язань, вимогу про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Банку залишається без задоволення, Банк вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та Закону України "Про іпотеку".

В матеріалах справи наявні копії повідомлень-вимог від 25.03.2014 року, надіслані позивачем кожному з відповідачів та докази отримання ними цих вимог (а.с.29-33).

Ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачає порядок продажу та право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для подальшої реалізації.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07.06.2014 року, та на який в рішенні посилається суд першої інстанції, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов»язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об»єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об»єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме, визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.

Таким чином, враховуючи наявність в справі підстав для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, висновок суду першої інстанції про відмову у зверненні стягнення з посиланням на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є помилковим та безпідставним, а рішення суду в цій частині таким, що підлягає скасуванню з ухваленням рішення про задоволення вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення суду в частині відмови у виселенні відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, є законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов»язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З матеріалів справи вбачається, що в іпотеку відповідачами передано квартиру АДРЕСА_1, яка належить їм на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право на житло, виданого 06 лютого 1995 року Бюро по приватизації державного житлового фонду Трипільська ДРЕС згідно з розпорядженням (наказом) від 28 грудня 1994 року №1064, яке зареєстровано в Обухівському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі №9 за реєстровим № 350/37, тобто придбана відповідачами не за рахунок отриманих кредитних коштів, в зв»язку з чим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині виселення відповідачів є законним та обґрунтованим.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки та стягненні судових витрат з ухваленням в цій частині нового рішення. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін як таке, що ухвалене на підставі повно та всебічно встановлених обставин справи, підтверджених доказами, перевіреними судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» - задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 лютого 2015 року в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки та стягненні судових витрат - скасувати та ухвалити в цій частині рішення, яким ці вимоги Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» - задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» в розмірі 252 183 грн. 28 коп., яка складається з 247 565 грн. 93 коп. заборгованості по кредиту та 4 535 грн. 95 коп. заборгованості по відсотках, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру №74, загальною площею 50,32 кв.м., що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Українка, вул. Будівельників буд. 2, яка належить ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 лютого 1995 року, шляхом, визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», п.п. 16, 18 іпотечного договору, а саме, на підставі рішення суду шляхом продажу майна Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» (79000, м. Львів, вул. Грабовського, 11, рах. № 0 в ЛТУ НБУ м. Львова, МФО 325213, ) від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця, в тому числі, але не виключно: отримання дублікату правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форми власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки, тощо, необхідних для здійснення такого продажу.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 4470 грн. 63 коп. в рівних частках, тобто по 1117 грн. 66 коп. з кожного.

В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :