У Х В А Л А

4 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І.,Яреми А.Г.,
розглянувши заяву приватного підприємства «Таврія» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року в справі за позовом фермерського господарства «Скорук М.А.» до приватного підприємства «Таврія», ОСОБА_5, реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції, третя особа - Управління Держземагентства у Нікопольському районі Дніпропетровської області, про визнання недійсним договору оренди землі, скасування його державної реєстрації та за зустрічним позовом приватного підприємства «Таврія» до фермерського господарства «Скорук М.А.», ОСОБА_5 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,

встановила:

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 6 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2015 року, позов ФГ «Скорук М.А.» задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі від 14 лютого 2014 року, укладений між ПП «Таврія» та ОСОБА_5, розташованої на території Новософіївської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, який зареєстровано 14 березня 2014 року Реєстраційною Службою Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області.

Скасовано рішення від 14 березня 2014 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права запису про скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, укладеного між ПП «Таврія» та ОСОБА_5

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ПП «Таврія» відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року касаційну скаргу ПП «Таврія» відхилено, рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ПП «Таврія» просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року та направити справу на новий касаційний розгляд, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 13, 15, 16, 203, 215, 526, 764, 777, 792 ЦК України та статей 32, 33 Закону України «Про оренду землі».

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, виходив із того, що ФГ «Скорук М.А.» та ОСОБА_6 31 жовтня 2012 року уклали договір оренди спірної земельної ділянки строком на 5 років, державна реєстрація якого була здійснена 29 грудня 2012 року відповідно до закону, а укладений договір оренди між ОСОБА_5 та ПП «Таврія» від 14 лютого 2014 року тієї ж спірної земельної ділянки, не є підставою для скасування рішення, оскільки зазначений договір, так як і договір оренди земельної ділянки від 12 квітня 2012 року, не пройшов державну реєстрацію у відповідних органах, а тому відсутні правові наслідки.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ :

- від 24 вересня 2014 року суд касаційної інстанції виходив з того, що відповідач маючи намір на укладення договору оренди належної їй земельної ділянки на новий строк, уникала переговорів з позивачем щодо поновлення строку та умов нового договору, претензій щодо неналежного попереднього договору оренди позивачу не висловлювала, належних доказів цим обставинам надано нею не було, апеляційний суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору оренди земельної ділянки;

- від 29 жовтня 2014 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що враховуючи, що ПП «Таврія» орендує суміжні земельні ділянки єдиним земельним масивом, а межі спірної земельної ділянки на момент укладення оспорюваного договору оренди в натурі визначені не було, тому суди дійшли правильного висновку, що договір оренди між ФГ «Скорук М.А.» та ОСОБА_7, порушує права ПП «Таврія», а тому наявні підстави для визнання його недійсним;

- від 8 жовтня 2014 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що є обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про наявність у позивача переважного права на укладення з відповідачем договору оренди на новий строк, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та ґрунтується на нормах статті 33 Закону України «Про оренду землі» і умовах укладеного між сторонами попереднього договору оренди землі;

- від 22 січня 2014 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ПП «Таврія», як попередній орендар земельної ділянки, який належним чином виконував умови договору, що ОСОБА_8 не спростовано, має переважне право на переукладення договору оренди земельної ділянки, яка знаходиться у загальному масиві орендованих земельних ділянок;

- від 15 липня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що так як ПП « Таврія» належно виконувало умови договору оренди землі від 12 лютого 2007 року, дотримувало строки і процедуру повідомлення про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди на новий строк, відсутність надіслання орендодавцем у встановлений законом строк відмови в поновленні договору на новий строк, укладення орендодавцем договору оренди з іншим орендарем на умовах, не кращих, які запропоновані ПП «Таврія», суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність у ПП «Таврія» переважного права на поновлення договору оренди землі на новий строк;

- від 11 лютого 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що договір оренди, укладений 16 червня 2012 року між ОСОБА_6 та ФГ «Скорук М.А.», є недійсним, оскільки ПП «Таврія» було орендовано суміжні земельні ділянки єдиним земельним масивом, крім цього, на момент укладення оспорюваного договору оренди межі спірної земельної ділянки в натурі визначено не було;

- від 2 жовтня 2014 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що орендар, ПП «Таврія», згідно положень статті 33 Закону України «Про оренду землі», належним чином та у встановлений законом строк, повідомило орендодавця, Скорук М., про переважне право на переукладення договору оренди землі. Відповіді підприємство не отримало, Скорук М. переговорів уникав;

- від 18 лютого 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що орендар, ПП «Таврія», згідно положень статті 33 Закону України «Про оренду землі», належним чином та у встановлений законом строк, повідомило орендодавця, ОСОБА_4, про переважне право на переукладення договору оренди землі;

- від 18 лютого 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що при укладенні оскаржуваного договору оренди земельної ділянки було порушено переважне право позивача на поновлення договору оренди, при цьому суд зазначив, що ПП «Таврія» орендує суміжні земельні ділянки, які є єдиним масивом, на момент укладення оспорюваного правочину межі спірної земельної ділянки в натурі визначені не були, що також дає підстави про визнання такого договору недійсним, з поновленням дії договору оренди від 9 лютого 2007 року;

- від 28 січня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди на новий строк не припиняється виключно з підстав бажання власника землі передати земельну ділянку в оренду іншій особі або фактом укладання договору оренди з іншим орендатором;

- від 12 травня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що орендар ПП «Таврія», відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду землі», належним чином та у встановлений законом строк, повідомило орендодавця, ОСОБА_2 про переважне право на переукладення договору оренди землі. Відповіді підприємство не отримало, ОСОБА_2 переговорів уникала, а тому є підстави для визнання договору оренди земельної ділянки між ФГ «ОСОБА_4А.» та ОСОБА_2 недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК України;

- від 19 березня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що ПП «Таврія» належним чином виконується умови договору оренди, дотримано строки і процедури повідомлення про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору на новий строк,не надіслання орендодавцем у встановлений законом строк відмови в поновленні договору на новий строк, укладення орендодавцем договору оренди з іншим орендодавцем на таких самих умовах, які запропоновані ПП «Таврія» та продовження використання ПП «Таврія»земельної ділянки, на підставі статті 33 Закону України «про оренду землі», а тому обґрунтованим є висновок про наявність у ПП «Таврія» переважного права на поновлення договору оренди землі;

- від 3 червня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що в разі невизнання орендодавцем права орендаря, передбаченого статтею 33 Закону України « Про оренду землі», на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк, таке право підлягає захисту судом за позовом орендаря шляхом визнання недійсним договору оренди цієї самої земельної ділянки, укладеного орендодавцем з іншим орендарем, на підставі пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України;

- від 17 вересня 2014 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що суд апеляційної інстанції, звернувши увагу на те, що після закінчення строку дії договору земельна ділянка, яка без визначення меж перебувала у загальному масиві, що орендувався ПП «Таврія, а відповідач ОСОБА_4 протягом одного місяця після закінчення строку дії договору не звернувся до позивача з листом-повідомленням про заперечення у його поновленні, дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір оренди земельної ділянки слід вважати поновленим на той самий строк і на тих самих умовах.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом фермерського господарства «ОСОБА_4А.» до приватного підприємства «Таврія», ОСОБА_5, реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції, третя особа - Управління Держземагентства у Нікопольському районі Дніпропетровської області, про визнання недійсним договору оренди землі, скасування його державної реєстрації та за зустрічним позовом приватного підприємства «Таврія» до фермерського господарства «Скорук М.А.», ОСОБА_5 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним за заявою приватного підприємства «Таврія» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема