АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції: Козлов Р.Ю.
№ 22-ц/796/6217/2015 Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва

в складі:

головуючого-судді Шебуєвої В.А.,

суддів Крижанівської Г.В., Оніщука М.І.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення збитків, заборгованості за договором, розірвання договору і виселення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових сум,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2011 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення збитків, заборгованості за договором, розірвання договору і виселення залишено без задоволення.

Задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових сум.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 589780,00 грн. та судові витрати в сумі 1820,00 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди квартири, стягнення збитків та заборгованості за договором в загальній сумі 130 000,00 доларів США, а зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових сум залишити без задоволення. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що 20 грудня 2009 року між сторонами було укладено договір найму (оренди) належного на праві приватної власності житлового приміщення, згідно з умовами якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 отримав в оплатне користування об'єкт найму - квартиру у АДРЕСА_1. За умовами цього договору ОСОБА_3 зобов'язався сплачувати орендну плату авансом за кожні 6 місяців в розмірі 18 000,00 доларів США. Пунктом 2.1.4. договору був передбачений обов'язок орендодавця до 15 лютого 2010 року належним чином облаштувати санвузол на 6-му поверсі та кухню на 7-му за рахунок орендаря. На виконання цих умов ОСОБА_2 здійснив додаткове облаштування та поточний ремонт орендованого житла, після чого 15 лютого 2010 року надіслав орендарю повідомлення про виконанні роботи на загальну суму 78 000 доларів США. ОСОБА_3 оплатив лише частину цих витрат, передав ОСОБА_2 кошти в розмірі 20 000 доларів США, погодившись фактично із загальною сумою витрат. Надалі ОСОБА_3 припинив виконання своїх зобов'язань за договором у зв'язку з чим утворилася заборгованість: борг за оренду квартири 72 000,00 доларів США (4 місяці, з 5 травня 2010 року по 15 вересня 2010 року); борг за поточний ремонт та додаткове облаштування квартири 58 000,00 доларів США. Зазначені обставини суд першої інстанції не врахував, що призвело до прийняття необґрунтованого та незаконного рішення.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

В судове засідання ОСОБА_3 та його представник не з'явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 грудня 2009 року ОСОБА_2 (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) підписали договір оренди, відповідно до якого орендодавець передавав в оренду квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 12-14, т. 1).

Пунктом 1.3. договору оренди визначено, що разом з квартирою передавалось в користування майно, що знаходилось у квартирі. Найменування майна, його вартість кількість та технічний стан мав відображатись в Акті приймання-передачі майна на час його підписання до 15 лютого 2010 року.

Відповідно до п. 4.1 договору оренди орендна плата сплачується авансом за кожні 6 місяців, та складає 18000,00 доларів на місяць.

Пунктом 4.3 зазначеного договору визначено, що орендна плата вноситься відповідно до наступного графіку: на момент підписання договору орендар платить орендну плату 18000,00 доларів США за перший місяць, та протягом 5 наступних днів сплачує суму за наступні 2 місяці в розмірі 36000,00 доларів США. 15 лютого 2010 року на момент підписання сторонами акту прийому-передачі майна орендар сплачує орендодавцю орендну плату за наступні 3 місяці.

Згідно з п. 3.1. договору оренди строк оренди починається з 15 лютого 2010 року і складає 35 місяців з моменту підписання сторонами Акта прийому-передачі квартири та майна.

Пунктом 2.1.4. договору оренди передбачено, що орендодавець, за умови виконання орендарем п. 4.1. договору оренди, зобов'язаний був до 15 лютого 2010 року належним чином обладнати санвузол на шостому поверсі та кухню в квартирі на сьомому поверсі.

Згідно з п. 2.1.5 договору після виконання умов, передбачених п. 2.1.4. договору, строк оренди починається з 15 лютого 2010 року, орендодавець зобов'язався повідомити орендаря про готовність квартири до передачі в оренду, після чого передати квартиру, ключі та майно в користування орендаря по акту прийому-передачі квартири та акту прийому-передачі майна.

Пунктом 2.4.3. договору оренди передбачено, що орендар за власним бажанням і за свій рахунок має право замовляти у орендодавця виконання робіт по додатковому обладнанню квартири.

20 грудня 2009 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 кошти в сумі 18000,00 доларів США в рахунок оплати оренди квартири за період з 15 лютого 2010 року по 15 березня 2010 року згідно договору оренди, а 23 грудня 2009 року - 36000,00 доларів США в рахунок оплати оренди квартири за період з 15 березня 2010 року по 15 травня 2010 року (а.с. 8, т. 1).

24 лютого 2010 року згідно з п. 2.4.3. договору оренди ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 кошти в сумі 20 000,00 доларів США (а. .с 7, т. 1).

У вересні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, в якому просив розірвати договір оренди квартири АДРЕСА_1 від 20 грудня 2009 року, виселити ОСОБА_3 із зазначеної квартири та стягнути з нього 130 000 доларів США заборгованості за договором. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що в день підписання договору оренди від 20 грудня 2009 року ОСОБА_3 підписав акт прийому орендованого житла та передав йому 18 000 доларів США в рахунок оплати одного місяця оренди, 23 грудня 2009 року оплатив наступні два місяці оренди в розмірі 36 000 доларів США. На виконання умов договору, до 15 лютого 2010 року він здійснив додаткове облаштування орендованого житла на загальну суму 78 000 доларів США, проте ОСОБА_3 оплатив частину цих витрат, передавши йому 20 000 доларів США. В подальшому ОСОБА_3 припинив виконання своїх зобов'язань за договором в частині внесення орендної плати та компенсації понесених ОСОБА_2 витрат на додаткове облаштування приміщення. В подальшому, ОСОБА_2 збільшив свої позовні вимоги та просив додатково стягнути з ОСОБА_3 реальні збитки у розмірі 468390,30 грн. та упущену вигоду у розмірі 11 185 236,00 грн.

У зустрічному позові ОСОБА_3 порушив питання про стягнення про стягнення з ОСОБА_2 78000 доларів США у гривнях по курсу на день винесення рішення. Послався на невиконання відповідачем ОСОБА_2 своїх обов'язків щодо належного обладнання квартири та не передання її у користування. Строк оренди за договором не розпочався, а тому сплачені ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 58000 доларів США як передоплата орендних платежів утримуються відповідачем безпідставно. Оскільки договір оренди є не укладеним, а сторонами не досягнуто згоди щодо умов купівлі обладнання, підлягають стягненню передані ОСОБА_2 на здійснення додаткового облаштування 20000 доларів США.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, вважаючи законними та обґрунтованими вимоги зустрічного позову ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Згідно з п. п. 2.1.4., 2.1.5 договору оренди, ОСОБА_2 зобов'язаний був до 15 лютого 2010 року належним чином обладнати санвузол на шостому поверсі та кухню в квартирі на сьомому поверсі. Після проведення відповідних робіт - повідомити орендаря про готовність квартири до передачі в оренду, передати квартиру, ключі та майно в користування орендаря по акту прийому-передачі квартири та акту прийому-передачі майна.

Пунктом 3.1. договору оренди було визначено, що строк оренди починається з 15 лютого 2010 року і складає 35 місяців з моменту підписання сторонами акта прийому-передачі квартири та майна.

Як встановлено судом, роботи по обладнанню квартири проводилися ОСОБА_2 після 15 лютого 2010 року. Суд врахував наявні в матеріалах справи платіжні документи та договори щодо виконання в квартирі ОСОБА_2 26 лютого 2010 року монтажу камер внутрішнього спостереження, 15 лютого 2010 року - монтажу розеток, інших електромонтажних робіт, 19 березня 2010 року купівлі витяжного зонду, 15 березня 2010 року покупки електричної плити, наприкінці квітня 2010 року - придбання та установки метало-пластикових конструкцій та обладнання для ванної кімнати, а також інших робіт.

Акт приймання-передачі квартири та акт приймання-передачі майна не був підписаний сторонами через невиконання орендодавцем умов п.2.1.4 договору оренди.

Суд дав належну оцінку показам свідка ОСОБА_4, який супроводжував договір оренди як брокер з нерухомості. Свідок показав, що 20 грудня 2009 року між сторонами був лише підписаний договір,а квартира та ключі від квартири не передавались, оскільки на той час стан квартири не відповідав вимогам орендаря та умовам підписаного сторонами договору. Також суд правильно врахував викладені у позові пояснення ОСОБА_2, що акт прийому-передачі від 20 грудня 2009 року був підписаний на підтвердження наміру орендаря наймати квартиру, а не на підтвердження фактичної передачі майна.

Встановивши, що фактично квартира в оренду передана не була, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості по орендній платі та задовольнив вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, сплачених ним в рахунок орендних платежів.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_3 понесених ОСОБА_2 витрат на облаштування санвузлу та кухні.

Умови договору оренди (п.2.1.4) не передбачають облаштування санвузлу та кухні за рахунок орендатора.

Як вбачається зі змісту розписки ОСОБА_2, 24 лютого 2010 року він отримав у ОСОБА_3 20000 доларів США відповідно до п.2.4.3. договору оренди від 20 грудня 2009 року.

Відповідно до п. 2.4.3. орендар за власним бажання та за свій рахунок має право замовити у Орендодавця виконання робіт по додатковому облаштуванню квартири. Умови реалізації права орендаря на виконання робіт по додатковому облаштуванню квартири, у договорі не визначені.

Як пояснив представник ОСОБА_3, 20000 доларів США були передані 24 лютого 2010 року ОСОБА_2 для придбання та встановлення кухонного обладнання фірми АGA. Оскільки таке обладнання не було придбане орендодавцем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що передані ОСОБА_3 кошти згідно розписки від 24 лютого 2010 року підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, відхилити, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді