АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного Г.В.,

Суддів Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Унікальний номер справи: 756/11997/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6518/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Великохацька В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
У вересні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування позову зазначав, що 07 жовтня 2009 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_3, розміром 0,1 га, розташованої в Оболонському районі м. Києва по АДРЕСА_1. 28 квітня 2014 року позивач звернувся до Реєстраційної служби Головного управління юстиції м. Києва із заявою про державну реєстрацію прав та їх обмежень з метою державної реєстрації права власності на придбану земельну ділянку. Однак, 05 травня 2014 року рішенням № 12823819 про відмову у державній реєстрації прав та їх обмежень позивачу було відмовлено у реєстрації земельної ділянки на тій підставі, що заявлене право власності вже зареєстроване за іншою особою. Посилався, що після укладення з позивачем договору купівлі - продажу від 07 жовтня 2009 року ОСОБА_3 звернулася до Головного управління земельних ресурсів КМДА із заявою про втрату державного акту на земельну ділянку та видачу дублікату державного акту, а після отримання дублікату державного акту, 06 червня 2012 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_6 новий договір купівлі-продажу тієї ж земельної ділянки. Позивач просив визнати недійсним дублікат державного акту серії НОМЕР_4 на право власності на земельну ділянку від 24 вересня 2009 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 06 червня 2006 року, скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_1. Під час розгляду справи представник позивача подав заяву про зміну позовних вимог, а саме просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 06 жовтня 2012 року, витребувати на його користь з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_1 земельну ділянку та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності - задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) земельну ділянку розміром 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3. У задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідно до порядку переходу права власності, визначеному в законодавстві на момент укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, до моменту проведення державної реєстрації переходу права власності попередній власник залишається законним володільцем земельної ділянки.

Зазначає, що і в момент звернення за отриманням дублікату втраченого документу, і в момент укладення договору купівлі-продажу із ОСОБА_6, ОСОБА_3 залишалася законним володільцем земельної ділянки та мала право її відчужувати, оскільки ОСОБА_2 не зареєстрував за собою право власності, таким чином зазначене право не перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_2, а договір купівлі- продажу між останніми не відбувся.

Посилається, що згідно ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. За ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 жовтня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_3, розміром 0,1 га по АДРЕСА_1, відповідно до умов якого позивач придбав у відповідача ОСОБА_3 земельну ділянку та сплатив грошові кошти у розмірі 248 150 гривень (а.с. 7).

Укладений договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за №14123 та став підставою для переходу права власності на земельну ділянку до ОСОБА_2, про що було зазначено на державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 (а.с. 8).

Також встановлено, що рішенням №12823819 від 05 травня 2014 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Радченко А.Д. позивачу було відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку, оскільки заявлене право вже зареєстровано (а.с. 9).

Судом першої інстанції встановлено, що після укладання договору купівлі - продажу земельної ділянки від 07 жовтня 2009 року, відповідач ОСОБА_3 звернулась до Головного управління земельних ресурсів КМДА із заявою про втрату державного акту на земельну ділянку та видачу дублікату державного акту. Після отримання дублікату, 06 червня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки розташованої по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко JI.O., зареєстрований в реєстрі за № 527 (а.с.70,71). На підставі укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 червня 2012 року та дублікату державного акту відповідач ОСОБА_6 звернувся до Головного управління земельних ресурсів м. Києва та зареєстрував право власності на земельну ділянку.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог в частині витребування у ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) земельну ділянку розміром 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_6 є незаконним володільцем земельної ділянки, оскільки набув майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

При цьому суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки, спірна земельна ділянка вибула із власності позивача поза його волею, на підставі укладеного договору купівлі - продажу від 06 червня 2012 року, відповідно вказана земельна ділянка підлягає витребуванню у відповідача ОСОБА_6, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння є підставою як для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, так і є підставою для скасування попередньої реєстрації права власності на таке майно.

Вказане рішення суд першої інстанції мотивував статтею 388 ЦК України, згідно якої якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Колегія суддів вважає необґрунтованим такий висновок суду першої інстанції в частині витребування земельної ділянки, та зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з пояснень відповідача ОСОБА_3, наданих в судовому засіданні апеляційного суду м. Києва, вона крім написання заяви про виділення земельної ділянки та довіреності на розпорядження вказаною земельною ділянкою на імя громадянину ОСОБА_10, більше ніяких заяв, договорів, тощо не підписувала, ні оригіналу, ні дублікату державного акту на земельну ділянку не отримувала. В подальшому долею ділянки не цікавилася, земельний податок сплатила одноразово, а про наявність договорів купівлі - продажу їй стало відомо під час судового розгляду.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 07.10.2009 р. від імені продавця ОСОБА_3 підписано її представником ОСОБА_11 (а.с. 7), довіреність на ім'я якого ОСОБА_3 не надавала.

Таким чином, за свідченнями відповідача ОСОБА_3, про всі дії, що були вчинені щодо спірної земельної ділянки, їй нічого не відомо, ніяких грошових коштів ні за перший продаж ділянки, ні за наступний продаж, вона не отримувала, вказані обставини підтвердив в судовому засіданні також і представник ОСОБА_2 - ОСОБА_12

Разом з тим, згідно частин 1, 2 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що згідно з ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації.

Як вбачається з завіреної копії державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_5, державний акт на право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, видано ОСОБА_3 на підставі рішення Київської міської ради від 09.07.2009 р. №907/1963. (а.с. 53)

Зі змісту вказаного акту також вбачається, що дублікат акту Серія НОМЕР_5 видано 14.05.2012 р., тобто достеменно встановлено, що станом на травень 2012 року право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачем ОСОБА_2 було проведено державну реєстрацію земельної ділянки у відповідності до 182 ЦК України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивачем ні до суду першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи, не надано доказів того, що органом, який проводить державну реєстрацію права власності та інші речові права на нерухомі речі, було відмовлено у проведенні такої реєстрації за ОСОБА_2, позивачем не наведено будь-яких підстав, які унеможливлювали проведення передбаченої законодавством процедури державної реєстрації протягом 2009-2014 року.

Як вбачається з письмових пояснень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ЄременкоЛюдмили Олексіївни, наявних в матеріалах справи, на момент посвідчення нею договору купівлі - продажу від 06.06.2012 року за реєстровим номером №527, власником земельної ділянки була саме продавець - ОСОБА_3, відповідно до даних Головного управління земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), викладених в довідці № ОО-18193/2012 про відсутність (наявність) обмежень (обтяжень) на земельну ділянку станом на 31 травня 2012 року та довідці Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна. (а.с. 71)

Згідно ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки за правочином купівлі - продажу земельної ділянки від 07 жовтня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вчинено державної реєстрації, ОСОБА_3 продовжувала залишатися власником спірної ділянки.

З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для витребування спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_2

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За вказаних обставин та враховуючи, що наведені порушення норм процесуального і матеріального права при розгляді даного позову призвели до прийняття незаконного судового рішення, вищезазначене є підставою для скасування рішення в частині витребування земельної ділянки та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суду приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності та ухвалення в цій частині нового рішення, яким в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу і скасовує рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 309, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року в частині витребування у ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) земельну ділянку розміром 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3 - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 в частині витребування у ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) земельну ділянку розміром 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3 - відмовити.

В решті рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: