АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6355/15 Справа № 206/592/15 Головуючий у 1 й інстанції - Маштак К.С. Доповідач - Болтунова Л.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Болтунової Л.М.

суддів - Тамакулової В.О., Козлова С.П.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частину автомобіля та стягнення грошової компенсації,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2015 року було визнано право власності на ОСОБА_2 на ? частину спірного автомобіля. В іншій частині вимог відмовлено. ( а.с.58 ) 20 квітня 2015 року додатковим рішенням цього суду визнано право власності за ОСОБА_3 на ? частину автомобіля. ( а.с.90 звор.)

В апеляційній скарзі позивач просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на його користь компенсацію за належну йому частку у автомобілі. ( а.с.109)

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначене судове рішення відповідає вимогам закону.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони з 03 червня 2006 року по 27 серпня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого ними був придбаний автомобіль ВАЗ 2102, державний номер НОМЕР_1, 1974 року випуску. Даний автомобіль зареєстрований на ім*я відповідачки. ( а.с.67)

Звертаючись 09 липня 2014 року до суду з позовом, позивач, посилаючись на те, що йому, як чоловіку, належить ? частина автомобіля, що в грошовому еквіваленті становить 15 000 грн., просив визнати за ним право власності на цю частину, а також стягнути з відповідачки її вартість та припинити його право власності. ( а.с.4 )

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Задовольняючи позов та визнаючи за сторонами право власності на ? частину спірного автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль був придбаний подружжям у шлюбі, а тому є їх спільним майном та підлягає поділу між ними у рівних частках, а оскільки позивачем не було надано доказів стосовно дійсної вартості його, прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення компенсації за ? його частину.

Висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах та нормах чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів, при розгляді справи по суті, судом першої інстанції було роз*яснено ОСОБА_2 положення ч.4 ст.10 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення ним процесуальних дій, а саме призначення та проведення судової експертизи.

Між тим, ОСОБА_2 на протязі чотирьох судових засідань, в суді першої інстанції, на питання головуючого клопотань не мав, а також сам не звертався з відповідними клопотаннями, що підтверджується журналами судових засідань та технічним записом, що міститься на компакт-диску СD-R.

Аналізуючи зміст рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що воно відповідає вимогам закону, а тому підстави для його скасування відсутні. А отже апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Крім того, колегія суддів вважає, що при наявності доказів, ОСОБА_2 не позбавлений можливості для звернення до суду з позовом про стягнення грошової компенсації.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: