АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6153/15 Справа № 202/117/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зосименко С. Г. Доповідач - Петренко І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Петренко І.О.

суддів - Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом та з урахуванням збільшення позовних вимог просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на його користь 477 672,11 грн. заборгованості за кредитним договором від 16 листопада 2012 року № 20004-ФО/2012/142 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно : домоволодіння загальною площею 56,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою АДРЕСА_2), земельну ділянку (кадастровий номер - НОМЕР_2), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4 шляхом реалізації їх на прилюдних торгах, визначивши їх початкову ціну в процесі здійснення виконавчого провадження; стягнути з ОСОБА_3 на його користь судовий збір в сумі 3654 грн. на відшкодування судового збору; виселити всіх зареєстрованих мешканців з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 16 листопада 2012 року між позивачем та відповідачкою було укладено кредитний договір № 20004-ФО/2012/142, згідно якого відповідачка отримала кредит у розмірі 253000 грн. на строк до 15 липня 2019 року. Відповідачка порушила умови кредитного договору, в зв'язку з чим станом на 03 грудня 2013 року виникла заборгованість на суму 302407 грн. 10 коп., а саме: 240350 грн. - основний борг за кредитом, 44836 грн. 14 коп. - заборгованість по виплаті відсотків, 6553 грн. 32 коп. - пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом, 10667 грн. 64 коп. - пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між відповідачкою та банком було укладено іпотечний договір від 16 листопада 2012 року № 20004-ФО/2012/142, де предметом іпотеки є домоволодіння АДРЕСА_1 та земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_2 за цією адресою, що належить відповідачці на праві власності.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Россії» задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» 302407 грн. 10 коп. заборгованості за кредитним договором від 16.11.2012 року № 20004-ФО/2012/142, а саме: 240350 грн. - основний борг за кредитом, 44836 грн. 14 коп. - заборгованість по виплаті відсотків, 6553 грн. 32 коп. - пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом, 10667 грн. 64 коп. - пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом та судові витрати у розмірі 3253 грн. 47 коп., всього - 305660 грн. 57 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено

В апеляційній скарзі ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Россії» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 16 листопада 2012 року між позивачем та відповідачкою було укладено кредитний договір № 20004-ФО/2012/142, згідно якого відповідачка отримала кредит у розмірі 253000 грн. на строк до 15 липня 2019 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між відповідачкою та банком було укладено іпотечний договір від 16 листопада 2012 року № 20004-ФО/2012/142, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М., де предметом іпотеки є домоволодіння АДРЕСА_1 та земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_2 за цією адресою, що належить відповідачці на праві власності.

Відповідачка зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала. Згідно розрахунку заборгованості, загальна сума боргу на 03 грудня 2013 року виникла заборгованість на суму 302407 грн. 10 коп., а саме: 240350 грн. - основний борг за кредитом, 44836 грн. 14 коп. - заборгованість по виплаті відсотків, 6553 грн. 32 коп. - пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом, 10667 грн. 64 коп. - пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Россії» суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у відповідності до підпункту а) пункту 8.3 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором у разі затримання позичальником щонайменше на три календарні місяці сплати частини кредиту, періодичність сплати якого передбачена цим договором, та/або процентів, нарахованих за користування кредитом.

Позивачем було направлено на адресу відповідачки 01 серпня 2013 року повідомлення-вимогу щодо повернення повної суми заборгованості за кредитним договором. Позивачка вимоги банку не виконала. Суд вважав , що позовні вимоги Банку щодо стягнення заборгованості за кредитним договором необхідно задовольнити , а вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із домоволодіння - задоволенню не підлягають.

Однак з такими висновками суду погодитися не можливо. Колегія суддів вважає , що рішення суду підлягає скасуванню , по справі слід ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог , виходячи з наступного.

Відповідно до положень п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по кредиту в сумі 302 407,10 грн. саме шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згодом ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Россії» подав заяву про збільшення розміру позовних вимог та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованості по кредиту в сумі 477 672,11 грн., також шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. ( ар. сп.64-66).

Але як вбачається з оскаржуваного рішення, то суд першої інстанції розглянув позовні вимоги які позивачем не заявлялися, а саме стягнув заборгованість за кредитним договором в первинній сумі - 302 407,10 грн. , а в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на іпотечне майно та виселення - безпідставно відмовив.

Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (Позика) глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики (кредиту) одна сторона (позикодавець, кредитодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві (кредитодавцеві) таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої, ж якості. Позикодавець (кредитодавець) має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (абзац перший частини першої статті 1048 ЦК України).

Так, між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» - (далі - Банк) та ОСОБА_3 (далі -Позичальник) укладено Кредитний договір від 16.11.2012 № 20004-ФО/2012/142 - (далі - Кредитний договір), за умовами якого Позичальнику надані кредитні кошти в сумі 253 000,00 гривень на придбання нерухомості на строк з 16.11.2012 по 15.07.2019 зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із розміру процентної ставки, визначеного відповідно до умов Кредитного договору (підпункти 1.1, 1.2 та 8.1 Кредитного договору).( ар. сп. 42-45)

Відповідно до підпункту 8.1 Кредитного договору Позичальник зобов'язується здійснювати повернення Кредиту відповідно до зазначених у Графіку термінів, викладеному у додатку до Кредитного договору.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (абзац перший частина перша статті 530 ЦК України).

Проте, починаючи з 11.04.2013 Позичальник почав порушувати свої зобов'язання щодо строків повернення кредиту та сплати процентів за його використання.

Згідно зі статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (абзац перший частина перша статті 611 ЦК України).

З урахуванням зазначених умов Кредитного договору станом на 24 липня 2014 року заборгованість Позичальника перед Банком складає:

заборгованості за кредитом - 240 350 гривень;

процентів за користування кредитом - 84332,81 гривень (з них прострочено - 81959,62 гривень);

пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 113426,87 гривень;

пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом -39562,53 гривень.

Загальна заборгованість позичальника за кредитом по вищезазначеному договору становить - 477 672,21 грн.( ар. сп. 69)

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець (кредитодавець) має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів. Згідно з підпунктом а) підпункту 8.3 Кредитного договору Банк має право в односторонньому порядку вимагати від Позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості за цим Договором у разі затримання Позичальником щонайменше на три календарні місяці сплати частини кредиту, періодичність сплати якого передбачена цим Договором, та/або процентів, нарахованих за користування кредитом.

Відповідно до підпункту 8.4 Кредитного договору Банком 01.08.2013 направлено Позичальнику повідомлення-вимогу від 01.08.2013 № 183/5/57 щодо повернення повної суми заборгованості за Кредитним договором, в якій зазначено стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у шестидесятиденний строк. ( ар. сп. 58) .Однак, зазначена вимога до цього часу залишається невиконаною.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 ЦК України).

Згідно зі статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (стаття 574 ЦК України). Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предмет застави залишається у. заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 576 ЦК України). Відповідно до статті 584 ЦК України у договорі застави визначаються суть, розмір і строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо). Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення (частина перша статті 585 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (стаття 1 Законом України «Про іпотеку»).

Так, для забезпечення виконання всіх вимог Банку, які випливають з Кредитного договору, між Позичальником та Банком укладено Іпотечний договір від 16.11.2012 №20004-ФО/2012/142 (зі змінами), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 1196, (далі - Іпотечний договір). ( ар. сп.52-57).

Відповідно до статті 3 Іпотечного договору предметом іпотеки є:

домоволодіння загальною площею 56,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке належить Позичальнику на праві власності;

земельна ділянка (кадастровий номер - НОМЕР_2, площею 0,0495 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1), яка належить Позичальнику на праві власності.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, то відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» у банка виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-39 цс 15 від 18 березня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до п. 1.3 Кредитного договору від 16 листопада 2012 року № 20004-ФО/2012/142, то кредит ОСОБА_3 надавався на придбання житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1,, з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами та земельної ділянки (кадастровий номер - НОМЕР_2), що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, банком укладений із ОСОБА_3 договір іпотеки, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння загальною площею 56,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3 договір купівлі-продажу від 16 листопада 2012 року за реєстровим №1172, укладеного між іпотекодавцем та ОСОБА_6 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М.

Отже, колегія суддів вважає, що вимоги позивача стосовно виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у зазначеному житловому будинку, із зняттям їх з реєстраційного обліку, без надання іншого житлового приміщення, не підлягають задоволенню, з урахуванням вищевикладених обставин та вимог Закону.

Крім того, з результатів аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що на момент звернення ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» до суду із позовом про виселення його права повинні бути порушені відповідачем шляхом невиконання вимоги про звільнення житлового приміщення. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення із іпотечного житла.

Між тим, в матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо направлення відповідачу вказаної письмової вимоги.

Оскільки позов задовольняється, то відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» підлягають стягненню понесені ним по справі судові витрати у вигляді судового збору за подачу до суду позовної заяви в розмірі 3654,00 грн. та судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1948,80 грн., а всього 5602,80 грн.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» - задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2015 року - скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості у розмірі 477 672,11 грн. за кредитним договором від 16 листопада 2012 року № 20004-ФО/2012/142 від 16 листопада 2012 року, укладеним між Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» і ОСОБА_3, звернути стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно : домоволодіння загальною площею 56,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою АДРЕСА_2), земельну ділянку (кадастровий номер - НОМЕР_2), що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4 шляхом реалізації їх на прилюдних торгах, визначивши їх початкову ціну в процесі здійснення виконавчого провадження.

Відмовити Публічному акціонерному товариству «Дочірній банк Сбербанку Росії» в задоволенні позовних вимог про виселення усіх зареєстрованих мешканців з житлового будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» понесені по справі судові витрати у вигляді судового збору за подачу до суду позовної заяви в розмірі 3 654,00 грн. та судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 948,80 грн., а всього 5 602,80 грн.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя - І.О. Петренко

Судді - С.П.Котушенко

- М.М. Романюк