Провадження № 2/161/357/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Філюк Т.М.

при секретарі Марчак Е.Є.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 грудня 2010 року визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1.

Вказує, що в подальшому під час розгляду судом справи щодо його вселення у вказану квартиру, йому стало відомо що квартира АДРЕСА_1 продана без його згоди.

Вважає, що оскільки спірна квартира, співвласником якої він був, продана без його згоди, то договір купівлі продажу вказаної квартири є недійсним.

Просить суд, визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 22 травня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 недійсним.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_4

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували щодо його задоволення, вказували, що ОСОБА_2 на законних підставах придбала спірну квартиру та є її добросовісним набувачем.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, зокрема через розміщення оголошення в пресі.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та її представник в судовому засіданні позов не визнали, пояснили, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири нею був посвідчений з дотриманням чинного законодавства.

Заслухавши пояснення сторін по справі, покази свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 грудня 2010 року, постановлено визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1; визнати, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 належить по ? частини в квартирі АДРЕСА_1.

Також встановлено, що після набрання законної сили рішенням суду, ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не зареєстрував право власності на належну йому частину квартири.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог встановлених ч.ч.1-3,5 даної статті, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

ОСОБА_1 обґрунтовуючи свої позовні вимоги, покликався на недійсність оспорюваного ним правочину з тих підстав, що такий укладався без його відома та проти його згоди.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 22 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_6 продала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

Станом на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 не знала та не могла знати, що позивач є співвласником вказаної квартири.

Позивачем не наведено обставин, за наявності яких ОСОБА_2, як набувач квартири повинна була засумніватися у праві ОСОБА_6 на відчуження даної квартири.

Як пояснили в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 при укладені договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу з'ясовували у ОСОБА_6 про відсутність чи наявність осіб, права чи інтереси яких можуть порушуватись при відчуженні вказаної квартири.

Відповідно до положень ч.1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У разі неправильно обраного способу захисту цивільних прав та інтересів, суд вправі відмовити в позові.

Позивачем ОСОБА_1 було заявлені позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 22 травня 2013 року, за яким ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1, з застосуванням статей 203, 215, 655, 657 ЦК України.

Згідно із роз'ясненнями, наданими у п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014р. № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" (далі - постанова Пленуму ВССУ), якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим слід розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України рішення суду, є правовстановлюючим документом, яким остаточно вирішується спір.

За таких обставин, оскільки 22 травня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири в момент, коли було чинне заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 20 грудня 2010 року, та ОСОБА_1 був співвласником даної квартири квартири на підставі вказаного рішення суду, слід роз'яснити позивачу ОСОБА_1, що його право підлягає захисту шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Помилковим є твердження позивача, що рішення Луцького міськрайонного суду від 20 грудня 2006 року є правовстановлюючим документом, оскільки це не передбачено законом, вказане рішення суду було лише підставою для реєстрація за ОСОБА_1 права власності.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 неправильно обрав спосіб судового захисту, позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1, як власник спірної частини квартири на підставі заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 20 грудня 2010 року, не позбавлений права звернутися до суду з віндикаційним позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Керуючись ст.ст.3, 10, 57, 60, 88, 208, 209, 215, 218 ЦПК України, на підставі ст.ст. 11, 16, 203, 215, 387, 388 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Філюк Т.М.