Справа № 352/2640/14-ц
Провадження № 22-ц/779/547/2015
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич І. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 26 січня 2015 року та ухвалу Тисменицького районного суду від 05 лютого 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивував тим, що з 12 липня 1994 року перебував із відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Згідно рішення Тисменицького районного суду від 22 червня 2009 року шлюб розірвано та 28 липня 2011 року зареєстровано розірвання шлюбу у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тисменицького районного управління юстиції. У 2000 році ОСОБА_4 подарувала відповідачу незакінчене будівництво житлового будинку по вул. Грушевського, 9А в с. Угринів Тисменицького району, процент готовності якого складав 72 %. Зазначав, що в період шлюбу вони разом із дружиною за спільні кошти продовжували здійснювати будівництво будинку, а він, крім того, приймав особисто безпосередню й активну участь в цьому. Івано-Франківським ОБТІ проведено технічну інвентаризацію домоволодіння та 22 травня 2006 року виготовлено технічний паспорт на нього. Тим самим підтверджується законність будівництва та 100% його готовності. Враховуючи, що спірний житловий будинок не був своєчасно зданий в експлуатацію, відповідно сторони право власності на нього не оформили. З цих підстав просив визнати частку 28/100 незавершеного будівництва житлового будинку спільним сумісним майном подружжя, провести реальний поділ, виділивши йому у власність приміщення, які б відповідали 14/100 частки в цьому майні.

Рішенням Тисменицького районного суду від 26 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Тисменицького районного суду від 05 лютого 2015 року виправлено допущену в рішенні суду описку. Скасовано арешт на незавершене будівництво житлового будинку по вул. Грушевського, 9А в с. Угринів, Тисменицького району, накладений згідно ухвали Тисменицького районного суду від 10 грудня 2014 року.

На зазначені рішення та ухвалу ОСОБА_2 подав апеляційні скарги, в яких посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків фактичним обставинам справи. Апелянт вказує на помилковість висновку про те, що незакінчений будівництвом спірний житловий будинок є самочинним, а тому не підлягає поділу між подружжям. При цьому суд необґрунтовано вважав, що дані обставини встановлено рішенням Тисменицького районного суду від 27.06.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07.10.2014 року. Однак, суд не врахував, що згідно рішення виконавчого комітету Угринівської сільської ради від 28.10.1993 року №27 ОСОБА_4 (матері відповідача - попередньому власнику незавершеного будівництва) дозволено відчужити незакінчений будівництвом житловий будинок та прийнято рішення закріпити за набувачем будинку земельну ділянку розміром 0,12 га. Згідно проектної документації ОСОБА_3 отримала дозвіл на виконання будівельних робіт. На підставі зазначених документів Івано-Франківським ОБТІ проведено технічну інвентаризацію спірного житлового будинку та 22.05.2006 року виготовлено технічний паспорт. Цим відповідно підтверджується зведення будинку на законних підставах та 100% його готовності. За таких обставин незавершене будівництво не було самочинним, проводилось сторонами під час шлюбу за спільні кошти та є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання його представника про призначення судової будівельно-технічної експертизи щодо визначення ступеня готовності, ринкової вартості, технічної можливості виділу сторонам окремих частин будинку, тощо.

В своїй апеляційній скарзі на ухвалу суду апелянт вказує на порушення норм процесуального права, оскільки внесені виправлення в розумінні ст. 219 ЦПК України не можуть вважатися опискою чи арифметичною помилкою. Фактично вони містять зміну суті та змісту судового рішення. Крім того, всупереч ч.3,4 ст. 219 ЦПК України дане питання вирішено суддею одноособово та без належного повідомлення сторін.

З цих підстав просив рішення та ухвалу суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи скарг підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_3 доводів скарг не визнала посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором або законом. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст.71 СК України).

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 липня 1994 року. Рішенням Тисменицького районного суду від 22 червня 2009 року шлюб між ними розірвано (а.с.68,69,70 т.1).

Зясовано, що відповідно до договорів дарування незакінченого будівництвом будинку від 28 березня 2000 року та від 25 липня 2000 року ОСОБА_4 (мати відповідача) подарувала ОСОБА_3 незакінчений будівництвом житловий будинок №9А, готовністю 72%, що знаходиться по вул. Грушевського в с. Угринів, Тисменицького району. Зі змісту договорів дарування вбачається, що незакінчений будівництвом житловий будинок належить дарителю згідно довідки про право власності робітничого двору, виданої виконавчим комітетом Угринівської сільської ради 28 січня 2000 року за №60. Вказані договори зареєстровано в Угринівській сільській раді відповідно 15.05.200 року та 25.12.2000 року в погосподарській книзі № 11, особовий рахунок 961 (а.с.5-6, зворот, т.1).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що за час спільного проживання з відповідачем в шлюбі ними повністю завершено будівництво житлового будинку, однак в експлуатацію його не здано та право власності не оформлено. Відтак, просив визнати частку 28/100 спірного незавершеного будівництвом житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та провести його реальний поділ.

Постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Тисменицького районного суду від 27 червня 2014 року та ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2014 року встановлено, що спірний будинок є самочинно збудованим, відповідно не є обєктом права спільної сумісної власності і не може бути предметом поділу. А оскільки дані обставини є преюдиційними, підстави для задоволення позову відсутні.

ОСОБА_3, з таким висновком місцевого суду погодитись не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та не ґрунтується на вимогах закону.

Як розяснено у п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду справи суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Якщо суд дійде інших висновків, ніж ті, що містяться в судовому рішенні щодо раніше вирішеної справи, він має навести відповідні мотиви. При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обовязків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обовязки сторін.

Зясовано, що у вересні 2013 року ОСОБА_2 звертався в суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку.

Рішенням Тисменицького районного суду від 27 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено у звязку із безпідставністю та недоведеністю позовних вимог (а.с.36-41 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що житловий будинок по вул. Грушевського, 9А в с. Угринів незавершений будівництвом, його готовність складає 84%, що підтверджується довідкою №32 від 19 травня 2014 року на обєкт незавершеного будівництва. Разом з тим, як вбачається із довідки №50 від 27 листопада 2014 року вищезазначена довідка визнана недійсною (а.с.79 т.1).

Крім того, як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду колегія суддів прийшла до висновку, що спірне будівництво є самочинним, оскільки в матеріалах справи немає доказів про те, що для будівництва житлового будинку по вул. Грушевського, 9А в с. Угринів виділялась земельна ділянка; що особі, яка здійснює будівництво, була відведена для цієї мети земельна ділянка; що будівництво ведеться без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Зясовано, що на підставі рішення Угринівської сільської ради народних депутатів №22 від 26 липня 1991 року та у відповідності з проектом забудови земельної ділянки, виділеної забудовнику ОСОБА_4 для будівництва індивідуального, житлового будинку та господарських споруд встановлено в натурі межі земельної ділянки (на власному городі) та одночасно виконана розбивка будівель. В подальшому ОСОБА_4 було виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, зареєстровано його 27.02.1992 року за № 181 у відділі архітектури та містобудування Тисменицької РДА та затверджено відповідний проект (а.с.10-13 т.1).

Відповідно до архівного витягу з протоколу засідання виконавчого комітету Угринівської сільської ради від 28 жовтня 1993 року № 27 ОСОБА_4 надано дозвіл на відчуження незакінченого будівництва житлового будинку та закріплено за набувачем будинку земельну ділянку розміром 0,12 га (а.с.14-15 т.1).

Разом з тим, в засіданні апеляційного суду встановлено, що згідно даних погосподарської книги №11 за 1996-2000 років (особовий рахунок №961) в особистому користуванні господарства за адресою вул. Грушевського, 9А в с. Угринів (в якому проживали сторони та їхня донька ОСОБА_5В.) знаходиться земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва житлового будинку та 0,20 га ріллі. Наведена обставина підтверджується довідкою Угринівської сільської ради №420 від 26.08.2015 року.

Крім того, як вбачається зі змісту рішення Угринівської сільської ради від 28.11.2014 року ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в межах населеного пункту с. Угринів та знаходиться по вул. Грушевського,9А.

Відповідно до п. 1.6. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (в редакції станом на 2006 рік) реєстрації підлягають права власності тільки на об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об'єкти.

Зясовано, що на замовлення відповідача 22 травня 2006 року ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний житловий) будинок №9А по вул. Грушевського в с. Угринів (а.с.7-9 т.1). Однак, в подальшому, зважаючи на розірвання шлюбу та за наявності судових спорів між сторонами щодо права спільної сумісної власності на частину будинку, нею як заінтересованою особою, що мала право власності на незавершене будівництво згідно договорів дарування та, в тому числі, здійснювала його будівництво жодних дій по введенню цього обєкта в експлуатацію не проводилося. Відповідно заява для проведення державної реєстрації права власності на цей об'єкт незавершеного будівництва нею до квітня 2015 року не подавалася.

З врахуванням наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що назавершене будівництво не є самочинним, а відтак є обєктом права власності та може бути предметом поділу.

При цьому колегія суддів критично оцінює доводи представника ОСОБА_3 щодо невідповідності даних проекту будівництва даним технічного паспорта спірного будинку, що на її думку є підтвердженням самочинного будівництва. Як вбачається з цих документів розміри будинку є фактично однаковими (9900х12000 згідно проекту будівництва, 1008х1206 згідно технічного паспорта). Відтак, незначне відхилення від проекту (порушення внутрішнього планування із збереженням встановленого проекту, незначна зміна його зовнішніх габаритів) не може вважатися істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Аналогічно колегія суддів не приймає до уваги долучені в судовому засіданні представником відповідача акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 14.07.2015 року, протокол про адміністративне правопорушення від 14.07.2015 року та постанову по справі про адміністративне правопорушення від 16.07.2015 року, оскільки такі суперечать зібраним по справі доказам.

Надуманими є також і твердження представника відповідача щодо вирішення аналогічного спору рішенням Тисменицького районного суду від 27 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2014 року.

Відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

За змістом ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті самі позовні вимоги, з тих самих підстав або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Тобто, закриття провадження у справі в цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. При цьому нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав закривати провадження у справі.

За змістом ст. ст. 26, 31 ЦПК України предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, виявляється в матеріально-правовій заінтересованості отримати певне матеріальне право. При цьому матеріально правова заінтересованість полягає у прагненні домогтися для себе поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права, законного інтересу, тобто отримати певне майно, благо, встановити певний стан, обставини, або навпаки не допустити їх порушення.

Разом з тим, обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які обєктивуються у поданих доказах, складають підставу позову.

Встановлено, що в провадженні Тисменицького районного суду перебувала цивільна справа № 352/2982/2013 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про примусове виселення, зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання, визнання права власності на будинковолодіння. 20.09.2013 року ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву про визнання 28/100 частин житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним права власності на ідеальну частку - 14/100 цього будинку (а.с.33-35). При цьому з матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги обґрунтовувалися довідкою № 32 від 19.05.2014 року, згідно якої житловий будинок по вул. Грушевського, 9А в с. Угринів незавершений будівництвом, його готовність складає 84%. В подальшому, як видно зі змісту довідки №50 від 27 листопада 2014 року вищезазначена довідка визнана недійсною (а.с.79 т.1).

В той же час позовні вимоги в даній справі ОСОБА_2 обґрунтовував закінченням будівництва житлового будинку, готовність якого складає 100%, складанням технічного паспорта на нього та відповідно просив із врахуванням ідеальних часток - його 14/100, а відповідача 86/100 провести розподіл будинку в натурі.

Отже, в даному спорі мають місце інші підстави позову.

Постановляючи 26 січня 2015 року ухвалу про відмову у закритті провадження у справі Тисменицький районний суд виходив саме із того, що спір між тими самими сторонами стосується іншого предмету спору.

Вказана ухвала в апеляційному порядку не була оскаржена та набрала законної сили.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991р. (із наступними змінами) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», за позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Встановлено, що за період перебування у шлюбі сторони фактично закінчили будівництво житлового будинку, провели в ньому інженерні комунікації, газ, воду, електроенергію, внаслідок чого будинок став придатним для проживання. Відтак, вони в ньому поселилися, проживали та використовували за призначенням.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що спірне майно (28/100 частки незавершеного будівництва будинку) в силу вимог ст. ст. 60, 61, 69-71 СК України є спільним сумісним майном подружжя, а тому право на нього має кожний з подружжя в рівних частках. Та відповідно також з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України, згідно яких виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані приміщення.

Враховуючи, що визначення ступеню готовності незакінченого будівництвом будинку, а також встановлення чи є технічна можливість довести до кінця будівництво особами, між якими проведено поділ, належить до компетенції органів, які займаються наданням такого висновку, з метою всебічного і повного зясування обставин справи за клопотанням ОСОБА_2 ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2015 року у даній справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №3/07/15 від 15 липня 2015 року ступінь будівельної готовності незавершеного будівництва по вул. Грушевського, 9А в с. Угринів на день проведення експертизи становить 100%. З врахуванням ступеня завершеності, який станом на час проведення огляду становить 91%, ступеня фізичного зносу 19%, а також місця розташування будинку на земельній ділянці (де є можливість облаштувати окремі входи для кожного із співвласників та здійснити при необхідності прибудову) є технічно-можливим провести виділ 14/100 часток незавершеного будівництвом житлового одноповерхового цегляного будинку. Відповідно експертом запропоновано чотири можливі варіанти розподілу житлового будинку у співвідношенні 14/100 та 86/100 (а.с.187-269 т.1).

Обираючи спосіб поділу спірного будинковолодіння за варіантами висновку судової будівельно-технічної експертизи, колегія суддів враховує інтереси сторін, рівність часток ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спільному майні, мінімальні відхилення від їх часток та відповідно мінімальний розмір грошової компенсації при цьому, можливість мінімальних затрат для переобладнання приміщень, тощо.

Відтак, вважає, що розподіл житлового будинку слід провести за четвертим варіантом, запропонованим експертом у висновку судової будівельно-технічної експертизи №3/07/15 від 15 липня 2015 року. Зокрема, виділити у власність ОСОБА_2 частину незавершеного будівництва житлового будинку, а саме: 1-2 (частина) - кухня, площею 6,12 кв.м., вартістю 28 294,14 грн.; 1-3- житлову кімнату, площею 15,2 кв.м., вартістю 70 273,025 грн., а всього 21,32 кв.м., вартістю 98 567,16 грн., що становить 20,74 % від загальної вартості будинку. Відповідно, зобовязавши ОСОБА_2: встановити перегородку в приміщенні 1-2 (кухні); здійснити прибудову тамбура до будинку згідно схеми додатку №4 до висновку, після зведення якого віконний проріз у приміщенні 3 (житлової кімнати) переобладнати під дверний; провести підведення комунікацій (світло, вода, газ) згідно схематичного відображення на схемі в додатку №4 до висновку на аркушах 2,3,4; для ізольованого користування холодною водою у існуючому колодязі встановити насос, прокласти в землі на глибині 0,7-0,9 м. водопровідну трубу і здійснити ввід водопроводу до будинку згідно схеми в додатку №4. В т.1- здійснити роботи по відрізанню від існуючої водопровідної мережі будинку. Водопровідну трубу від т.1 до т.2 довжиною 3,5 м. демонтувати (додаток №4, арк.3); для ізольованого користування газопостачанням здійснити ввід газової труби від т.1 згідно схеми в додатку №4. На вводі в будинку встановити газовий лічильник (додаток 4 арк.4 ); частину мережі від існуючої електромережі залишити в існуючому вигляді (до встановленого у приміщенні 1-1 (коридору) лічильника; провести нову електромережу із вводом у т.2 (приміщення 1-2) та встановити електролічильник (додаток № 4, арк.2).

Виділити ОСОБА_3 у власність частину незавершеного будівництва житлового будинку, а саме: 1-1 - коридор, площею 5,4 кв.м., вартістю 24 965,417 грн.; 1-2 (частина) кухня, площею - 4,08 кв.м., вартістю 18 862,758 грн.; 1-4- житлову кімнату, площею 28,0 кв.м., вартістю 129 450,31 грн.; 1-5- житлову кімнату, площею 11,9 кв.м., вартістю 55016,382 грн., 1-6- житлову кімнату, площею 15,2 кв.м., вартістю 70 273,025 грн., 1-7- кладовка, площею 6,4 кв.м , вартістю 29 588,64 грн., всього по надземному поверху 78,2 кв.м., вартістю 328 156,535 грн., по підвалу - 10,5 кв.м, вартістю 11 488,7 грн., а всього по будинку 88,7 кв.м, вартістю 339 645,235 грн., що становить 79,26 % від вартості всього будинку.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначена експертом виходячи з дійсної вартості незавершеного будівництва на час розгляду справи.

Оскільки в результаті виділу позивачу передається частина приміщень, яка перевищує за розміром його частку (20,74 % замість 14/100, а відповідачу 79,26 %, замість 86/100), з нього на користь відповідача слід стягнути 37 217,43 грн. грошової компенсації за відхилення від ідеальної частки.

При цьому колегія суддів вважає за неможливе провести розподіл будинку згідно третього варіанту експертизи, оскільки цей варіант містить неточності як щодо вартості приміщень, так і щодо розміру ідеальних часток сторін.

Як передбачено ст. 152 ЖК України (у редакції Закону України від 12.02.2015 р. N 191-VIII) виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.

З висновку експерта вбачається, що для здійснення всіх перепланувань та переобладнань житлового будинку ОСОБА_2 необхідно розробити проектну документацію (проектні пропозиції або робочий проект) ліцензованою проектною організацією і представити їх на погодження з місцевими органами виконавчої влади (міжвідомчу комісію) та при позитивній відповіді отримати дозвіл в ДАБК на проведення цих будівельних робіт. Відповідно у висновку також вирішено питання наявності технічної можливості улаштування необхідних інженерних комунікацій у запропонованих сторонам ізольованих частинах житлового будинку та визначено вартість переобладнання приміщення в ізольовані квартири, та робіт з їх улаштування з покладенням на позивача витрат у розмірі 15 389,00 грн. (а.с.212-213 т.1).

Відтак, з огляду на положення ст. ст. 379-382 ЦК України щодо поняття житла (що, як правило, супроводжується необхідністю улаштування інженерних комунікацій, зокрема мереж газо-, електропостачання, водопостачання та водовідведення), ст.152 ЖК України та висновку експерта такі роботи позивачу слід проводити за технічними умовами та проектами, розробленими спеціалізованими організаціями, та з додержанням відповідних норм і правил за погодженням компетентних органів.

Зважаючи на те, що при обранні четвертого варіанту поділу має місце відступлення від рівності часток подружжя, позов ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення статей 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відтак, ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, а тому підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Що стосується доводів апеляційної скарги на ухвалу Тисменицького районного суду від 05 лютого 2015 року, то колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи ухвалою Тисменицького районного суду від 05 лютого 2015 року внесено виправлення в рішення Тисменицького районного суду від 26 січня 2015 року вказавши в резолютивній частині повного тексту рішення про скасування заходів забезпечення позову, накладених згідно ухвали Тисменицького районного суду від 10 грудня 2014 року. А саме: арешт на незавершене будівництво житлового будинку в с. Угринів вул. Грушевського, 9А, що належить ОСОБА_3

Відповідно до ст.219 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, виправити допущені у судовому рішенні описки чи арифметичні помилки.

За змістом цієї норми закону описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків.

Згідно розяснень, що містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.

Відтак, виправлена судом помилка не може вважатися опискою в розумінні змісту ст. 219 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального закону, а тому не може залишатися в силі і також підлягає до скасування. Розподіл судових витрат слід покласти на сторін згідно ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тисменицького районного суду від 26 січня 2015 року та ухвалу Тисменицького районного суду від 05 лютого 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати частку 28/100 незавершеного будівництва житлового будинку по вул. Грушевського,9А у с. Угринів, Тисменицького району спільним сумісним майном подружжя.

Виділити у власність ОСОБА_2 частину незавершеного будівництва житлового будинку, а саме: 1-2 (частина) - кухня, площею 6,12 кв.м., вартістю 28 294,14 грн.; 1-3- житлову кімнату, площею 15,2 кв.м., вартістю 70273,025 грн., а всього 21,32 кв.м., вартістю 98567,16 грн., що становить 20,74 % від загальної вартості будинку, згідно четвертого варіанту (додаток №4 - зелений колір) висновку судової будівельно-технічної експертизи №3/07/15 від 15 липня 2015 року.

Зобовязати ОСОБА_2: встановити перегородку в приміщенні 1-2 (кухні).

Здійснити прибудову тамбура до будинку згідно схеми додатку №4 до висновку, а після зведення тамбура віконний проріз у приміщенні 3 (житлової кімнати) переобладнати під дверний.

Провести підведення комунікацій (світло, вода, газ) згідно схематичного відображення на схемі в додатку №4 до висновку на аркушах 2,3,4.

Для ізольованого користування холодною водою у існуючому колодязі встановити насос, прокласти в землі на глибині 0,7-0,9 м. водопровідну трубу і здійснити ввід водопроводу до будинку згідно схеми в додатку №4. В т.1- здійснити роботи по відрізанню від існуючої водопровідної мережі будинку. Водопровідну трубу від т.1 до т.2 довжиною 3,5 м. демонтувати (додаток №4, арк. 3).

Для ізольованого користування газопостачанням здійснити ввід газової труби від т.1 згідно схеми в додатку №4. На вводі в будинку встановити газовий лічильник (додаток 4 арк.4 ).

Частину мережі від існуючої електромережі залишити в існуючому вигляді (до встановленого у приміщенні 1-1 (коридору) лічильника.

Провести нову електромережу із вводом у т.2 (приміщення 1-2) та встановити електролічильник (додаток № 4, арк.2).

Виділити ОСОБА_3 у власність частину незавершеного будівництва житлового будинку, а саме: 1-1 - коридор, площею 5,4 кв.м., вартістю 24965,417 грн.; 1-2 (частина) кухня, площею - 4,08 кв.м., вартістю 18862,758 грн.; 1-4- житлову кімнату, площею 28,0 кв.м., вартістю 129450,31 грн.; 1-5- житлову кімнату, площею 11,9 кв.м., вартістю 55016,382 грн., 1-6- житлову кімнату, площею 15,2 кв.м., вартістю 70273,025 грн., 1-7- кладовка, площею 6,4 кв.м. , вартістю 29588,64 грн., всього по надземному поверху 78,2 кв.м., вартістю 328156,535 грн., по підвалу - 10,5 кв.м, вартістю 11488,7 грн., а всього по будинку 88,7 кв.м, вартістю 339645,235 грн., що становить 79,26 % від вартості всього будинку згідно додатку №4 (жовтий колір) висновку судової будівельної експертизи №3/07/15 від 15 липня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 37 217,43 грн. грошової компенсації за відхилення від ідеальної частки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2645,40 грн. понесених судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 620,27 грн. недоплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 318,14 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_6