У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,Кадєтової О.В., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Кредобанк», ОСОБА_7, про визнання договору поруки припиненим, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2014 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 грудня 2014 року та за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 грудня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 26 липня 2007 року між ним та ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», був укладений договір поруки, згідно якого він поручився перед банком за виконання ОСОБА_7 зобов'язань за кредитним договором від 26 липня 2007 року відповідно до умов якого ОСОБА_7 отримав від банку кредитні кошти в розмірі 890 000,00 євро на строк до 25 липня 2022 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами.

Позивач вважає, що порука припинилась, оскільки йому стало відомо, що банк, без його згоди, уклав з позичальником додаткову угоду до кредитного договору, якою передбачено збільшення процентної ставки та змінено строк на який було видано кредит, що привело до збільшення обсягу його відповідальності, що є підставою припинення поруки (ч. 1 ст. 559 ЦК України).

Крім того, позивач вважав, що порука припинилась на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки банк протягом шести місяців від дня припинення виплат по кредитному договору не пред'явив вимоги до поручителя.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2014 року позов задоволено. Визнано припиненим договір поруки № 192-0703, укладений між ОСОБА_6, ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_7 з метою забезпечення виконання останнім зобов'язання перед ВАТ «Кредобанк» за кредитним договором від 26 липня 2007 року № 192-07.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 17 червня 2014 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року рішення апеляційного суду Рівненської області скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 20 березня 2014 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2014 року скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_6, не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, подав касаційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Задовольняючи позов та ухвалюючи рішення про визнання договору поруки припиненим, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки строк виконання основного зобов'язання настав у травні 2008 року, а кредитор протягом трьох років з часу настання строку виконання основного зобов'язання не звертався до суду із позовом до поручителя, то договір поруки відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України є припиненим.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що порука не припинилась, оскільки згідно п. 4.6 договору поруки, порука припиняється за спливом трьохрічного терміну від дня настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором, а відповідно до п. 4.9 та п. 2.9 кредитного договору у банку виникло право на дострокове повернення кредиту лише у липні 2011 року, коли позичальник допустив порушення кредитного зобов'язання, а тому станом на час звернення ОСОБА_6 (14 листопада 2013 року) до суду з вказаним позовом, трьохрічний строк від дня настання строку виконання основного зобов'язання не минув.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 26 липня 2007 року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 192-07, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 890 000,00 євро зі сплатою 12 % річних за користування кредитом, а останній зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за його користування до 25 липня 2022 року.

Цього ж дня із метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_6 було укладено договір поруки № 192-07/3, згідно з умовами якого останній взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком нарівні з боржником як солідарні боржники у випадку неналежного виконання боржником зобов'язань за зазначеним кредитним договором (п. п. 1.1, 2 договору поруки).

Згідно з п. 4.9 кредитного договору при настанні випадків, передбачених п. 2.9 цього договору, банк вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісії та інших належних до сплати платежів за цим договором, про що письмово повідомляє позичальника.

Пунктом 2.9 вказаного договору передбачено право банку відмовити у виплаті позичальнику кредиту або його частини у випадку, передбаченому п. 3.9 цього договору.

Відповідно до п. 3.9 договору при незгоді позичальника з пропозицією банку про зміну розміру процентної ставки та/або не з'явленні позичальника у банк в порядку та строк, встановлених п. 3.8 цього договору, позичальник зобов'язаний в 10-денний строк з часу надіслання банком повідомлення повністю повернути суму кредиту, сплатити проценти, комісії за користування кредитом на день повернення.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до п. 4.6 договору поруки, порука припиняється за спливом трьохрічного терміну від дня настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

Із матеріалів справи вбачається, що 16 травня 2008 року ВАТ «Кредобанк» направило ОСОБА_7 повідомлення за № 17-7201/08, згідно з яким повідомило позичальника про зміну процентної ставки за кредитом з 12 % до 12,5 %. Крім того, у вимозі зазначено, що згідно з п. 3.8 кредитного договору позичальник зобов'язаний протягом 10 днів від дати надіслання банком цього повідомлення з'явитися до банку для укладення додаткового договору до кредитного договору. У випадку невиконання вказаного положення кредитного договору та/або при незгоді позичальника з пропозицією банку про зміну розміру процентної ставки позичальник зобов'язаний у 10-денний строк з часу надіслання банком вказаного повідомлення повністю повернути суму кредиту, сплатити проценти та комісію за користування кредитом по день повернення (а. с. 32).

Отже, вказана вимога банку від 16 травня 2008 року щодо зміни умов договору є вимогою про дострокове повернення кредиту в разі незгоди позичальника на зміну умов договору, що узгоджується з п. 4.9 та п. 2.9 договору.

Однак, вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції не дав належної правової оцінки вищевказаним обставинам, а саме, чи вказана вимога банку від 16 травня 2008 року є лише вимогою про дострокове повернення кредиту, чи вимогою, якою встановлено новий строк виконання основного зобов'язання.

Крім того, висновок апеляційного суду про те, що у банку виникло право на дострокове повернення кредиту лише у липні 2011 року (коли позичальник допустив порушення кредитного зобов'язання) і саме з цього часу необхідно обчислювати трьохрічний строк дії договору поруки (п. 4.6 договору поруки) суперечить ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки порука припиняється, після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, а не після порушення позичальником кредитного зобов'язання, як було встановлено судом.

За таких обставин, апеляційний суд, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про визнання договору поруки припиненим, не звернув уваги та не надав правової оцінки тому, що відповідно до п. 4.6 договору поруки порука припиняється за спливом трьохрічного терміну від дня настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором (25 липня 2022 року), та не з'ясував чи не змінився строк виконання зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з направленням банком 16 травня 2008 року вимоги про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, та відповідно не визначив з якого часу необхідно обчислювати строк дії договору поруки.

Оскільки обставини, пов'язані із перевіркою правильності визначення обставин справи та оцінки наданих сторонами доказів, судом з`ясовувались неналежним чином, чим порушено норми процесуального права ( ст. ст. 10, 60, 61, 179 ЦПК України) і таке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 08 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова В.І. Мартинюк М.І. Наумчук