Справа № 758/313/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

за участю:

представника відповідача - Брагіної Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Підприємства з іноземними інвестиціями «Лукойл-Україна» про зобов'язання передати дизельне паливо, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зобов'язання передати дизельне паливо мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником 320 бланків - дозволів (талонів), номіналом 20 л, на дизельне паливо. Вказані талони видані відповідачем, містять найменування підприємства, а також індивідуальні штрих-коди та придбавалися на АЗС Лукойл в м. Кіровограді.

Зазначає, що з початку листопада 2014 року відповідач безпідставно на його думку відмовив йому в отриманні дизельного палива в обмін на талони в загальній кількості 6400,00 л. на загальну суму 115 136,00 гри. (17,99 грн. за 1 л дизпалива на момент подачі позову) і ніяких законних підстав для відмови відповідач не надав до цього часу.

Звертає увагу суду на те, що в розумінні статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або не створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто норми чинного законодавства не містять заборони щодо продажу талонів (бланків-дозволів на відпуск нафтопродуктів), а навпаки останні можуть бути предметом договору купівлі-продажу, в свою чергу у відповідача як емітента талонів виникає безумовний обов'язок відпустити товар пред'явнику даних талонів.

Вважає, що відповідач зобов'язаний здійснити відпуск йому, як власнику талонів, дизельного палива в загальній кількості 6400,00 л, оскільки їх наявність у нього свідчить про його право отримати у відповідача вказану кількість дизельного палива, а відповідач, в свою чергу, зобов'язаний за фактом пред'явлення талону встановленого зразку відпустити певну кількість пального згідно даного талону незалежно від наявності договірних відносин між емітентом талонів та пред'явником талонів.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст.ст. 11, 16, 509, 526, 545 ЦК України звертається з даним позовом до суду та просить зобов'язати відповідача передати йому 6400, 00 л дизельного палива, загальна вартість якого становить 115 136, 00 грн. в обмін на 320 бланків-дозволів (талонів) на дизельне паливо номіналом 20 л та стягнути з відповідача судовий збір.

Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, до суду надійшла заява згідно якої просить суд розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності позивача, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169 ЦПК України.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позивача не визнав мотивуючи зокрема тим, що позивачем не надано доказів придбання ним палива та отримання бланків-дозволів на його отримання від Підприємства з іноземними інвестиціями «Лукойл-Україна», інших фізичних або юридичних осіб, які придбали цей товар у їхнього підприємства та передали право вимоги позивачу, а тому він не є належним кредитом та немає права на отримання палива за пред'явленими ним талонами у зв'язку з чим просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається щ матеріалів справи, позивач на даний час є володільцем 320 бланків-дозволів (талонів) на відпуск дизельного палива номіналом 20 л кожен, емітентом яких є Підприємство з іноземними інвестиціями «Лукойл-Україна», а саме: №№ 6334; 6341; 6358; 6365; 6372; 6938; 6945; 6952; 6969; 6976; 6983; 6990; 7003; 7010; 7027; 7034; 7041; 7058; 7065; 7072; 7089; 7096; 7102; 7119; 7126; 7133; 7140; 7157; 7164; 7171; 7188; 7195; 7201; 7218; 7225; 7232; 7249; 7256; 7263; 7270; 7287; 7294; 7300; 7317; 7324; 8185; 8192; 8208; 8215; 8222; 8239; 8246; 8253; 8260; 8277; 8284; 8291; 8307; 8314; 8321; 8338; 8346; 8352; 8369; 8376; 8383; 8390; 8406; 8413; 8420; 8437; 8444; 8451; 8468; 8475; 8635; 8642; 8659; 8666; 8673; 8680; 8697; 8703; 8710; 8727; 4917; 4924; 4931; 4948; 4955; 4962; 4986; 4993; 5006; 5013; 5020; 5136; 5143; 5150; 5167; 5174; 5181; 5198; 5204; 5211; 5228; 5280; 5297; 5419; 5426; 5686; 5693; 5709; 5716; 5723; 5730; 5747; 5754; 5761; 5778; 5785; 5792; 5808; 5815; 5822; 5938; 5945; 5952; 5969; 5976; 5983; 5990; 6003; 6010; 6027; 6522; 6539; 6546; 6553; 6560; 6577; 6584; 6591; 6607; 6614; 6621; 6638; 6645; 6652; 6669; 6676; 6683; 6690; 6706; 6713; 6720; 6737; 6744; 6751; 6768; 6775; 6782; 6799; 6805; 6812; 6829; 6836; 6843; 6850; 6867; 6874; 6881; 6898; 6904; 6911; 6928; 6935; 6942; 6959; 6966; 6973; 6980; 6997; 7000; 7017; 7024; 7031; 7048; 7055; 7062; 7079; 7086; 7093; 7109; 7116; 7123; 7130; 7147; 7154; 7161; 7178; 7185; 7192; 7208; 7215; 7222; 7239; 7246; 7253; 7260; 7277; 7284; 7291; 7307; 7314; 7321; 7338; 7345; 7352; 7369; 7376; 7383; 7390; 7406; 7413; 7420; 7437; 7444; 7451; 7468; 7475; 7482; 7499; 7505; 7512; 7529; 7536; 7543; 7550; 7567; 7574; 7581; 7598; 7604; 7611; 7628; 7635; 7642; 7659; 7666; 7673; 7680; 7697; 7703; 7710; 7727; 7734; 7741; 7758; 7765; 7772; 7789; 7796; 7802; 7819; 7826; 7833; 7840; 7857; 7864; 7871; 7888; 7895; 7901; 7938; 7925; 7932; 7949; 7956; 7963; 7970; 9530; 9547; 9554; 9561; 0833; 0840; 0857; 0864; 0871; 1331; 1348; 1356; 1362; 1379; 1386; 1393; 1409; 1416; 1423; 1430; 1447; 1454; 1461; 1478; 1485; 1492; 1508; 1515; 1522; 1539; 1546; 1553; 1560; 1577; 1737; 1744; 1751; 1768; 1775 (а.с. 12-23).

Зазначені бланки-дозволи (талони) були оглянуті в судовому засіданні в оригіналі і їх справжність та емітування Підприємством з іноземними інвестиціями «Лукойл-Україна» визнається представником відповідача, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Судом встановлено та не заперечується представником відповідача, що після звернення позивача до відповідача з проханням надати йому дизельне паливо в обмін на вищезазначені талони йому було відмовлено в цьому з посиланням на те, що він повинен, зокрема надати первинні бухгалтерські документи, які підтверджували б факт їх придбання в Підприємства з іноземними інвестиціями «Лукойл-Україна» та банківські документи які б підтверджували факт перерахунку грошових коштів на рахунки зазначеного підприємства в рахунок оплати нафтопродуктів.

Зазначені обставини, а саме факт відмови відповідача в наданні позивачу дизельного палива в обмін на талони, також об'єктивно підтверджується наданим суду Листом Підприємства з іноземними інвестиціями «Лукойл-Україна» № 5586 від 15.12.2014 року адресованому адвокату Опольському С.В., як представнику ОСОБА_2 (а.с. 11).

Суд проаналізувавши характер правовідносин, які виникли між сторонами, приходить до висновку, що вони підпадають під регулювання норм Розділу 3 Підрозділу 1 Глави 54 ЦК України «Купівля-продаж», ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а також до них підлягають застосуванню норми Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/10320 та положення внутрішніх нормативних актів Підприємства з іноземними інвестиціями «Лукойл-Україна».

Так стаття 11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст.ст. 638, 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Крім того, статті 205, 206, 208 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно ст.ст. 655, 656 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Статті 662, 692 ЦК України покладають на продавця обов'язок передати покупцю товар, визначений в договорі купівлі-продажу, а на останнього оплатити товар.

При системному аналізі зазначених норм ЦК України в сукупності з іншими нормами чинного законодавства України з врахуванням тих правовідносин, які склалися між сторонами можна зробити висновок, що договір купівлі-продажу нафтопродуктів між фізичною особою та юридичною особою повинен бути укладений саме в письмовій формі, а обов'язок у продавця зазначеного товару (нафтопродуктів) стовно його передачі наявний лише перед покупцем, який здійснив його оплату в порядку та спосіб визначений законом та умовами договору.

Крім того, обов'язок у ПІІ «Лукойл-Україна» з видачі нафтопродуктів на підставі бланків-дозволів саме покупцю визначений і в Положенні про порядок виготовлення та обігу бланків-дозволів Підприємства з іноземними інвестиціями «Лукойл-Україна» на видачу нафтопродуктів, затвердженого Наказом № 75-п від 26.02.2007 року, згідно якого бланки-дозволи на відпуск нафтопродуктів є гарантійними зобов'язаннями ПІІ «Лукойл-Україна», виданими в посвідчення зобов'язання видати покупцеві певну кількість нафтопродуктів певної марки.

Як вже зазначалося вище, відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно статті 1087 ЦК України, розрахунки за участю фізичних осіб, не пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді.

Відповідно до п. 2.2. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/10320, підприємства (підприємці) здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами (громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, які не здійснюють підприємницької діяльності) через касу як за рахунок готівкової виручки, так і за рахунок коштів, одержаних із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів. Підприємства (підприємці) здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку.

За приписами ст. 3 «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані, зокрема проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Згідно ст. 2 зазначеного Закону, розрахунковим документом є документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

З системного аналізу зазначених норм чинного законодавства з врахуванням тих обставин якими позивач обґрунтовує свої вимоги (посилання позивача на ту обставину, що він є власником 320 бланків - дозволів (талонів), номіналом 20 л, на дизельне паливо в загальній кількості 6400,00 л. на загальну суму 115 136,00 гри.), можна зробити висновок, що належним доказом, який підтверджував би факт придбання позивачем у відповідача бланків - дозволів (талонів) є саме відповідний розрахунковий документ встановленої форми та змісту.

Статті 10, 11, 60 ЦПК України визначають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статті 58, 59 ЦПК України дають визначення належним та допустимим доказам.

Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Аналізуючи зазначені норми чинного цивільно-процесуального закону України, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів для правильного вирішення справи, яка розглядається в даному судовому засіданні зважаючи на предмет спору, а саме для підтвердження вимог позивача, зокрема наявності в нього суб'єктивного права вимоги (наявності договірних відносин між ним та відповідачем, а також належного виконання ним своїх зобов'язань по вказаних відносинах) є саме письмові докази (відповідні договори купівлі-продажу та розрахункові документи які б підтверджували факт придбання позивачем нафтопродуктів у відповідача).

Судом же встановлено, що незважаючи на вимоги зазначених норм законодавства позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу в підтвердження зазначених обставин, а саме ним не надано догорів купівлі-продажу нафтопродуктів укладених між ним та відповідачем, а також відповідних розрахункових документів які б підтверджували факт здійснення ним оплати за отримані бланки-дозволи (талони).

Крім того, факт відсутності будь-яких договорів купівлі-продажу нафтопродуктів укладених між позивачем та відповідачем, а також факт відсутності оплати позивачем за бланки-дозволи (талони) емітентом яких є ПІІ «Лукойл-Україна» та які є предметом розгляду в даній справі, об'єктивно підтверджується наданим суду Актом службового розслідування ПІІ «Лукойл-Україна» від 09.12.2014 року (а.с. 126-131), з якого вбачається, що в ході проведеного розслідування комісією виявлена недостача бланків дозволів на видачу нафтопродуктів в кількості 2 539 на суму 748 651 грн., із них бензину А-95 Україна 2014 р. номіналом 10 л. в кількості 410 шт. на суму 68 554 грн. і ДП Україна 2014 р. номіналом 20 л. в кількості 2129 шт. на суму 680 097 грн. 80 коп., які знаходились на відповідальному зберіганні у спеціаліста відділу корпоративних продажів в м. Кіровоград, ОСОБА_5.

В поясненнях голові річної інвентаризаційної комісії, ОСОБА_5 вказав недостовірну інформацію про творення ним 03.11.2014 року видаткових накладних на видачу бланків-дозволів без здійснення 100% оплати фізичній особі ОСОБА_6

За даними реалізації талонів по менеджерах, в період з вересня по жовтень 2014 року ОСОБА_5 реалізував ОСОБА_6 і ОСОБА_7 нафтопродукти по бланках-дозволах у великих об'ємах (більш як 210 тис. л.) із них тільки 42 510 л. ДП і 4 100л. бензину А-95 без оплати і відображення в базі «1С: Нафтопродукти».

Також отримані відомості із бази «1С: Корпоративні продажі» свідчать про те, що дійсно на підставі сформованого стоп-листа КВ-000044 від 17.11.2014 року заблоковані наступні номери бланків-дозволів:

Бланк-дозвілНомер зНомер доКількість, шт.Кількість, л.
А-95 10 л. Україна 0
А-95 10 л. Україна 902002 000
А-95 10 л. Україна 562002 000
А-95 10 л. Україна 6610100
ДП 20 л. Україна 200
ДП 20 л. Україна 274659 300
ДП 20 л. Україна 20951 900
ДП 20 л. Україна 7165413 080
ДП 20 л. Україна 434659 300
ДП 20 л. Україна 612004 000
ДП 20 л. Україна 321002 000
ДП 20 л. Україна 361503 000
Всього 2 53946 680

Судом встановлено, що на підставі вищезазначених відомостей отриманих в результаті службового розслідування, ПІІ «Лукойл-Україна» 19.12.2014 року звернулося до Кіровоградського МВ УМВС України у Кіровоградській області із Заявою про злочин (а.с. 90-95).

Також судом встановлено, що на даний час в провадженні СВ Кіровоградського МВ УМВС України у Кіровоградській області перебуває кримінальне провадження № 0009888 відомості щодо якого внесено до ЄРДР від 14.11.2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст. 190 КК України, за фактом того, що в період часу з вересня по листопад 2014 року невстановлена особа, на імя ОСОБА_6, під приводом продажу талонів, заправних станцій «Лукойл», на пальне, зловживаючи довірою потерпілих ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 незаконно заволодів грошовими коштами (а.с. 96, 97-93).

З врахуванням викладеного, встановлених в судовому засіданні обставин суд приходить до висновку про недоведеність позивачем факту виникнення між ним та відповідачем будь-яких цивільних прав та обов'язків, відповідно до вимог ст. 11 ЦК України, що в свою чергу свідчить про відсутність в нього статусу кредитора по відношенню до відповідача.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Враховуючи вищевикладене, а також ту обставину, що судом не встановлено факту набуття позивачем статусу кредитора по відношенню до відповідача (позивачем не доведено укладення будь-яких договорів купівлі-продажу нафтопродуктів у відповідача та здійснення оплати за них), суд приходить до висновку про недоведеність позивачем порушення, невизнання або оспорювання його прав або законних інтересів саме відповідачем - ПІІ «Лукойл-Україна», що виключає їх захист у вибраний ним спосіб.

Суд не приймає до уваги надані позивачем 320 бланків-дозволів (талонів) на відпуск дизельного палива номіналом 20 л кожен, емітентом яких є Підприємство з іноземними інвестиціями «Лукойл-Україна» так само як не бере до уваги його пояснення про те, що зазначені бланки-дозволи є беззаперечною підставою для надання відповідачем йому палива, оскільки, судом встановлено, що бланки-дозволи на відпуск нафтопродуктів є лише гарантійними зобов'язаннями ПІІ «Лукойл-Україна», виданими в посвідчення зобов'язання видати покупцеві певну кількість нафтопродуктів певної марки, в той же час аналіз чинного законодавства України показав, що особа яка пред'являє бланки-дозволи для отримання нафтопродуктів повинна достовірно довести, що вона набула статусу покупця (кредитора), чого позивачем зроблено не було.

Як вже зазначалося вище, статті 10, 11, 60 ЦПК України визначають, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні у зв'язку з чим не можуть вважатися такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11, 15, 16, 205, 206, 208, 655, 656, 662, 692, 1087 ЦК України, ст. 2, 3 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/10320, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 79, 88, 208, 209, 213-215, 217- 218, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Підприємства з іноземними інвестиціями «Лукойл-Україна» про зобов'язання передати дизельне паливо - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Декаленко