Провадження № 2/359/234/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2015 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Гомолі О.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про визнання трудових відносин припиненими, зобовязання вчинити дії та виплатити кошти, -

в с т а н о в и в:

07 листопада 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом яким, з урахуванням збільшених позовних вимог, просить суд : визнати незаконними дії Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі по тексту відповідач, ДПМА або ДПМА «Бориспіль») щодо його звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; скасувати наказ відповідача від 12 листопада 2014 року за № 11-07/1-1286/п про звільнення позивача на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; визнати припиненими трудові відносини ОСОБА_3 з відповідачем із 26 травня 2014 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України; зобовязати ДПМА оформити припинення трудових відносин з позивачем та видати наказ про звільнення ОСОБА_3 з 26 травня 21014 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України згідно поданої 22 травня 2014 року позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, видати ОСОБА_3 наказ про звільнення та належним чином оформлену трудову книжку; стягнути з відповідача на користь позивача : середню заробітну плату за час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки в розмірі 46671, 35 грн.; середню заробітну плату за весь час затримки здійснення остаточного розрахунку в розмірі 21214, 25 грн.; грошову компенсацію за всі невикористані ОСОБА_3 дні щорічної відпустки в розмірі 2997, 17 грн.; грошову компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням терміну виплати грошової компенсації за всі невикористані позивачем дні щорічної відпустки в розмірі 722, 32 грн.; визнати недійсним договір від 08 червня 2012 року за № 11-14/1-1065 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність укладений між позивачем та відповідачем; стягнути з Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу; рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати за весь час затримки видачі трудової книжки та здійснення остаточного розрахунку та в частині стягнення грошової компенсації за всі невикористані позивачем дні щорічної відпустки допустити до негайного виконання в частині стягнення за один місяць.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 2012 року по травень 2014 року ОСОБА_3 працював у Кінологічному центрі Служби авіаційної безпеки ДПМА на посаді інспектора кінолога. 22 травня 2014 року позивач подав до відділу кадрів відповідача заяву про звільнення за власним бажанням з 26 травня 2014 року у звязку зі зміною місця проживання на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України та на підтвердження цих обставин до заяви приклав довідку підприємства, яке зобовязувалось працевлаштувати ОСОБА_3 в подальшому в Республіці Білорусь. Цією ж заявою він просив направити належним чином оформлену трудову книжку за адресою його проживання в Республіці Білорусь. Позивач вважав, що його трудові відносини з відповідачем припинено з 26 травня 2014 року, а тому 24 травня 2014 року він перетнув державний кордон України з Республікою Білорусь та 26 травня 2014 року на роботу в ДПМА не вийшов. В червні 2014 року за вказаною в заяві про звільнення адресою у Республіці Білорусь ОСОБА_3 отримав листа з ДПМА, з якого дізнався, що його не звільнено, оскільки він є працівником з повною матеріальною відповідальністю та питання його звільнення буде вирішено після документального оформлення передачі матеріальних цінностей. Також позивача в листі від 30 травня 2014 року повідомлено, що згідно наказу ДПМА від 26 травня 2014 року проведено інвентаризацію основних засобів, інших необоротних активів, за наслідками якої виявлено за ОСОБА_3 нестачу двох службових собак та спеціального одягу. У звязку з наведеним, з позивача буде відраховано з заробітної плати за травень 2014 року грошові кошти в рахунок часткового погашення заборгованості. Крім того, листом від 13 червня 2014 року відповідач повідомив ОСОБА_3, що адміністрація підприємства може припинити трудові відносини з працівником лише у чіткій відповідності до законодавства та здійснив послання на п.п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року за № 58 де вказано, що днем звільнення вважається останній день роботи. Оскільки ОСОБА_3 просив звільнити його з 26 травня 2014 року, який є його робочим днем згідно графіку чергування та на роботу цього дня не вийшов, відповідач може звільнити його в подальшому у звязку з прогулом. В жовтні 2014 року позивач дізнався, що за минуванням 5 місяців його так і не звільнено з ДПМА, роботодавець не вчинив жодних дій щодо належного оформлення припинення трудових відносин, не видано наказ про звільнення, не оформлено та не видано трудову книжку, не здійснено остаточного розрахунку. Наведені дії відповідача вважає незаконними та такими, що порушують його трудові права. Крім того, ОСОБА_3 зазначив, що під час прийняття його до ДПМА на роботу, з ним був підписаний договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за № 11-14/1-1065 від 08 червня 2012 року, який вважає недійсним, оскільки цей договір в цілому не відповідає вимогам законодавства та ОСОБА_3 не є посадовою особою та не виконував робіт, за які може настати матеріальна відповідальність. Зважаючи на вказане, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, до суду не зявився. Натомість уповноважив представляти свої інтереси в суді захисника ОСОБА_1.

Захисник позивача до суду зявився, позовні вимоги та доводи, викладені в позові і письмових доповненнях та запереченнях підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Крім того, ОСОБА_1 заявив клопотання, яким просив поновити строки позовної давності, передбачені ст. 257 ЦК України та ст. 233 КЗпП України, оскільки ОСОБА_3 є юридично необізнаною особою та до його звернення в жовтні 2014 року до захисника по допомогу, не знав про порушення своїх трудових прав. Також зазначив, що ОСОБА_3 вважав, що його заяву про звільнення прийнято і буде позитивно вирішено після проведення інвентаризації та визначення розміру матеріальної шкоди за нестачу двох собак. А тому позивач чекав проведення інвентаризації та незалежної оцінки з визначення вартості собак.

Представник відповідача до суду зявився, позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні з підстав, наведених в чисельних письмових поясненнях та запереченнях. Крім того, представник ДПМА заявив клопотання про застосування строків позовної давності, передбачених ст. 257 ЦК України та ст. 233 КЗпП України, оскільки : 1) договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за № 11-14/1-1065 укладено між сторонами 08 червня 2012 року, а позов предявлено до суду 07 листопада 2014 року і доказів на обґрунтування поважності пропуску строку позовної давності позивачем не надано, 2) про порушення свого трудового права під час розгляду заяви про звільнення ОСОБА_3 достеменно знав з листів ДПМА, отриманих у червні 2014 року, проте до суду вчасно за вирішенням спору не звернувся. Посилання представника позивача на юридичну необізнаність ОСОБА_3 та очікування інвентаризації, оцінив критично.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та давши їм повну, всебічну та належну оцінку, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Права і обовязки, передбачені ст. 10, 27, 31, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України сторонам розяснено неодноразово.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі наказу (розпорядження) відповідача за № 11-07/1-489/п § 7 від 08 червня 2012 року прийнятий на посаду інспектора кінолога кінологічного центру на визначений строк по 31 серпня 2012 року (а.с. 78).

08 червня 2012 року між ОСОБА_3 та відповідачем укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за № 11-14/1-1065 (а.с. 80).

На підставі наказу ДПМА «Бориспіль» за № 11-07/1-743/п § 29 від 31 серпня 2012 року позивач переведений з посади інспектора кінолога кінологічного центру служби авіаційної безпеки на посаду інспектора кінолога кінологічного центру служби авіаційної безпеки на постійній основі (а.с. 79).

ОСОБА_3 звільнено з займаної посади на підставі наказу відповідача за № 11-07/1-1286/п від 12 листопада 2014 року. Наведені обставини також підтверджуються записами в трудовій книжці позивача (а.с. 163-165).

Видачі наказу про звільнення позивача передували наступні обставини.

22 травня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до відділу кадрів ДПМА «Бориспіль» з заявою про звільнення з роботи за власним бажанням з 26 травня 2014 року у звязку зі зміною місця проживання, яку зареєстровано за вхідним № 01-16/1-121 (а.с. 7, 9).

Крім того, 23 травня 2014 року позивачем за допомогою відділення УДПЗ «Укрпошта» на адресу відповідача направлено аналогічну заяву про звільнення разом з довідкою про прийняття на роботу. Наведене підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком від 23 травня 2014 року (а.с. 14).

Даного листа відповідачем отримано 27 травня 2014 року та зареєстровано за вхідним № 01-16/1-124 (а.с. 49).

Своєю заявою ОСОБА_3 просив ДПМА «Бориспіль» звільнити його з займаної посади за власним бажанням з 26 травня 2014 року згідно ст. 38 КЗпП України у звязку зі зміною місця проживання, про що свідчить адреса майбутнього працевлаштування, зазначена в довідці додатку до заяви. Також просив направити йому рекомендованим листом з повідомленням трудову книжку за адресою : 212036, АДРЕСА_1 (а.с. 49).

Згідно довідки додатка за № 63 від 14 травня 2014 року приєднаної до заяви про звільнення вбачається, що виробничо торгове унітарне підприємство «Птахофабрика «Елец» приймає ОСОБА_3 на посаду оператора (а.с. 17).

Суд звертає увагу, що даною довідкою не конкретизовано дату можливого працевлаштування позивача в Республіці Білорусь, а лише підтверджується згода підприємства на його подальше працевлаштування.

Згідно графіку № 73-17-32 виходу на роботу працівників кінологічного центру служби авіаційної безпеки ДПМА «Бориспіль» на травень місяць 2014 року - 26 травня 2014 року був робочим днем та зміною ОСОБА_3 (а.с. 81).

Проте, цього дня позивач не зявився на своє робоче місце в ДПМА. Наведене підтверджується журналом обліку робочого часу, поясненнями сторін по справі та листом Державної прикордонної служби за № 1/24/06 від 24 червня 2015 року (а.с.208, 216-220).

Листом від 26 травня 2014 року за № 01-22/1-71 ДПМА «Бориспіль» повідомило позивача, що його заяву від 22 травня 2014 року про звільнення за власним бажанням з 26 травня 2014 року розглянуто і буде вирішено після документального оформлення передачі ОСОБА_3 матеріальних цінностей у чіткій відповідності до вимог законодавства. У звязку з цим позивачу запропоновано для вирішення цього питання зявитись до відділу кадрів ДПМА (а.с. 100).

Цього листа направлено позивачу за трьома відомими адресами, а саме : 1) в Республіку Білорусь, АДРЕСА_2; 2) Кіровоградську область, Світловодський район, с. Подорожнє, вул. Карла Маркса, буд. 80; 3) Київська область, Бориспільський район, с. Іванків, пров. Фрунзе, буд. 3. (а.с. 101 - 102). ОСОБА_4 всіма вищевказаними адресами лист відповідно - 13 липня 2014 року, 06 червня 2014 року та 04 червня 2014 року - отримано від імені ОСОБА_3.

Відповідно до ч.1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Тобто, саме з моменту отримання цього листа позивач вже знав, що його заяву про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України розглянуто, проте не вирішено та у такий спосіб порушено трудові права.

Листом від 30 травня 2014 року за № 01-22/1-78 ДПМА «Бориспіль» повідомило позивача, що наказом по підприємству за № 01-07-506 від 26 травня 2014 року «Про створення робочої інвентаризаційної комісії» проведена інвентаризація основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, за результатами якої виявлено нестачу отриманих в підзвіт двох службових собак та на склад не повернуто спеціалізований одяг. Також повідомлено, що з заробітної плати за травень 2014 року з ОСОБА_3 буде утримано 1409, 75 грн. в рахунок часткового погашення суми завданої шкоди. Остаточна вартість матеріальної шкоди буде визначена після проведення незалежної експертної оцінки та отримання звіту, результати якої, за необхідності, буде повідомлено позивачу (а.с. 8).

Цього листа ОСОБА_3 також отримав, що підтверджено представником позивача та не спростовано сторонами і матеріалами справи.

30 травня 2014 року ДПМА «Бориспіль» видало наказ за № 01-07-536 «Про покриття шкоди працівником» на підставі якого із заробітної плати ОСОБА_3 за травень 2014 року наказано відрахувати завдану шкоду в розмірі 1409, 75 грн. (а.с. 98).

Наказом № 01-07-647 від 26 червня 2014 року внесено зміни до вищевказаного наказу в частині розміру суми, що підлягає стягненню з позивача, а саме : наказано відрахувати завдану ОСОБА_3 шкоду в розмірі 971, 98 грн. (а.с. 99).

Листом від 12 червня 2014 року за № 01-22/1-88 ДПМА «Бориспіль» повідомило ОСОБА_3, що лист позивача від 02 червня 2014 року щодо надання пояснень до заяви від 22 травня 2014 року, - розглянуто. Відповідач наголосив, що згідно п..2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року за № 58 днем звільнення вважається останній день роботи. В заяві від 22 травня 2014 року про звільнення за власним бажанням позивач просив звільнити його з 26 травня 2014 року, проте цього дня на роботу не вийшов. Повторно наголошено на необхідності явки до відділу кадрів підприємства для оформлення звільнення ОСОБА_3 (а.с. 103).

Даного листа позивач отримав в Республіці Білорусь 05 липня 2014 року та в с. Іванків Бориспільського району 02 липня 2014 року (а.с. 105-106).

15 жовтня 2014 року до ДПМА «Бориспіль» надійшов лист позивача датований 19 липня 2014 року, який зареєстровано за вхідним № 01-16/1-208. Даним листом ОСОБА_3 погодився з тим, що є працівником з повною матеріальною відповідальністю та має відшкодувати завдані підприємству збитки за одну собаку, а щодо спеціального одягу та другого собаки заперечив, оскільки згідно накладної № 5 від 22 травня 2014 року здав одяг відповідальній особі, а собаку залишив на робочому місці. Зауважив на те, що його досі не звільнено, розрахунок не проведено, а трудову книжку не направлено в Республіку Білорусь, у звязку з чим просив виконати вимоги ст. 83, 116, 117 КЗпП України та вирішити спір мирним шляхом. Крім того зазначив, що йому відомо про лист ДПМА від 13 червня 2014 року за № 01-22/1-88 в якому сказано, що звільнення можливе в останній робочий день. Повідомив, що 22 травня 2014 року був його робочий день, який він відпрацював та подав цього ж дня заяву про звільнення з 26 травня 2014 року, щоб у відповідача був час на розгляд заяви. Проте сам ОСОБА_3 вказує, що не врахував той факт, що 26 травня 2014 року є днем його робочої зміни, на яку він мав вийти. З листа також вбачається, що позивач знає про можливі наслідки його неявки 26 травня 2014 року у виді звільнення не за власним бажанням, а у звязку з прогулом. Наголосив на неможливості явки того дня на робоче місце через те, що вже перебував за межами держави Україна (а.с. 18, 112-113).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що в даному випадку має місце порушення самого права позивача на звільнення, а не саме звільнення (порядок, строки, підстави), оскільки ОСОБА_3 вважав що : 1) ним подано належну заяву з необхідними додатками, 2) звільнити його мають в день вказаний у заяві без відпрацювання двох тижнів, оскільки він переїздить на нове місце проживання в Республіці Білорусь, 3) 26 травня 2014 року є днем його звільнення, а відтак цього дня він вже не має працювати у ДПМА «Бориспіль», 4) заяву про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України ним подано до відділу кадрів в останній його робочий день, а саме 22 травня 2014 року та здано спеціальний одяг.

Тобто, спір виник через порушення права позивача на звільнення, а не у звязку з його звільненням, оскільки звільненню ОСОБА_3 передував спір між сторонами щодо можливості його звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України.

А оскаржуваний позивачем наказ ДПМА від 12 листопада 2014 року про звільнення у звязку з прогулом, є наслідком порушення прав ОСОБА_3 щодо розгляду та вирішення його заяви на звільнення за власним бажанням з 26 травня 2014 року.

ОСОБА_4 таких обставин суд вважає, що строком позовної давності в даному випадку є тримісячний строк з дня, коли ОСОБА_3 дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Встановлено, що 09 червня 2014 року між позивачем та Унітарним підприємством «Птахофабрика «Елец» укладено трудовий договір за № 102, згідно умов якого ОСОБА_3 прийнятий на посаду оператора зі строком дії договору до 08 липня 2014 року (а.с. 175-176).

Згідно довідки Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 24 червня 2015 року за № 1/24/06 вбачається, що ОСОБА_3 перетинав державний кордон України в 2014 році, а саме : 17.05.2014 р. вїзд, 24.05.2014 р. виїзд, 21.08.2014 р. вїзд, 01.09.2014 р. виїзд, 09.10.2014 р. вїзд, 22.10.2014 р. виїзд (а.с. 208).

Судом достеменно встановлено, підтверджено представником позивача та не спростовано матеріалами справи, що вже 10 червня 2014 року ОСОБА_3 через отримані від ДПМА листи знав, що його заяву від 22 травня 2014 року про звільнення за власним бажанням з 26 травня 2014 року розглянуто і буде вирішено після документального оформлення передачі ним матеріальних цінностей.

Таким чином, позивач мав право звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в строк до 10 вересня 2014 року включно, проте своїм правом не скористався.

Доводи представника позивача щодо підстав пропуску ОСОБА_3 строку позовної давності та необхідності його поновлення не заслуговують на увагу, оскільки : 1) юридична необізнаність фізичної особи не є виправданням та не може слугувати підставою для поновлення пропущеного строку позовної давності, 2) доводи щодо очікування інвентаризації чи інформації про результати її проведення також не є підставою для поновлення пропущеного строку, оскільки ОСОБА_3 знав про своє порушене право та в листах до ДПМА вимагав вирішити його заяву та направити за адресою в Республіці Білорусь належним чином оформлену трудову книжку, 3) позивач мав можливість вирішити мирним шляхом спір особисто з ДПМА «Бориспіль» в періоди його перебування на території держави Україна (з 21.08.2014 р. по 01.09.2014 р., з 10.10.2014 р. по 21.10.2014 р.) чи звернутись до суду з відповідним позовом вчасно, проте своїми правами не скористався. Доказів неможливості вчинити позивачем ці дії у вказаний період (строки) та протягом трьох місяців з моменту, як він дізнався про порушення свого права, суду не надано.

Частиною 3 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992 року встановлено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

ОСОБА_4 таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині : визнання припиненими трудових відносин ОСОБА_3 з ДПМА «Бориспіль» із 26 травня 2014 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України; зобовязання відповідача оформити припинення трудових відносин з позивачем та видати наказ про звільнення ОСОБА_3 з 26 травня 21014 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України згідно поданої 22 травня 2014 року позивачем заяви про звільнення за власним бажанням.

Згідно ч. 4 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992 року визначено, що оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Згідно поданих позивачем 22 та 23 травня 2014 року заяв ОСОБА_3 просив ДПМА «Бориспіль» звільнити його за власним бажанням саме з 26 травня 2014 року.

Як вже раніше встановлено, 26 травня 2014 року згідно графіку чергувань кінологічного центру служба авіаційної безпеки ДПМА був робочим днем для ОСОБА_3 та днем його чергування (а.с. 220).

Проте цього дня ОСОБА_3 на роботу не вийшов. Наведене підтверджується показами сторін у справі та журналом обліку робочого часу, поясненнями сторін по справі та листом Державної прикордонної служби за № 1/24/06 від 24 червня 2015 року (а.с.208, 216-220).

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992 року правила про недопустимість звільнення працівника в періодтимчасової непрацездатності, а також у період перебування увідпустці стосуються як передбаченихстаттями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірваннятрудового договору відповідно до чинного законодавства провадитьсяз ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Відповідно до ч. 2 п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року за № 58 днем звільнення вважається останній день роботи.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992 року зазначено, що суди повинні виходити з того, що передбаченим п. 4 ст. 40 КЗпП прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Доказів обґрунтування поважності невиходу 26 травня 2014 року на робоче місце ОСОБА_3 відповідачу не надав, у звязку з чим для встановлення причин його відсутності підприємство здійснило запити до : Бориспільської центральної районної лікарні, «Центру первинної медико-санітарної допомоги № 2» Дарницького району м. Києва, Військового комісару Світловодсько Онуфрієвського РВК в м. Світловодськ Кіровоградської області.

Згідно отриманих відповідей на запити ДПМА, ОСОБА_3 у жодній з цих установ не перебував і не обліковувався в період з 23 травня 2014 року та не був призваним до лав Збройних сил України (а.с. 108-111).

Разом з тим, суд не вважає належним та допустимим доказом поважності невиходу позивача 26 травня 2014 року на робоче місце відомості наведені в довідці виробничо торгового унітарного підприємства «Птахофабрика «Елец» за № 63 від 14 травня 2014 року, оскільки в ній не вказано з якої саме дати ОСОБА_3 буде прийнято на роботу до підприємства та цей документ не дає підстав працівнику не виходити на існуюче робоче місце до закінчення (розірвання) дії трудового договору.

Посилання позивача у позові та листах, адресованих на імя ДПМА «Бориспіль» про те, що 24 травня 2014 року він вже виїхав з держави Україна та у звязку з цим не міг прибути 26 травня 2014 року на робоче місце, суд оцінює критично, оскільки 26 травня 2014 року є : 1) робочим днем та днем його чергування, який ОСОБА_3 мав відпрацювати, 2) є останнім робочим днем, в який ДПМА мало звільнити позивача за його письмовою заявою, 3) позивач сам визнав, що це був його робочий день, про який він забув та не врахував під час написання заяви про звільнення, 4) суду не надано належних та допустимих доказів крайньої необхідності виїзду з держави Україна з 24 травня 2014 року, оскільки згідно трудового договору між ОСОБА_3 та Птахофабрикою «Елец» його прийнято на роботу лише з 09 червня 2014 року.

ОСОБА_4 ДПМА від 16 червня 2014 року за № 93-26/4-18 «Про результати службової перевірки» комісія винесла на розгляд генерального директора пропозицію про дисциплінарне стягнення щодо ОСОБА_3 у вигляді звільнення (а.с. 86-88).

Згідно службової записки відповідача від 01 жовтня 2014 року за № 93-10-657 «Щодо притягнення до дисциплінарного стягнення» ОСОБА_3 рекомендовано звільнити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 84-85).

Частиною 2 ст. 252 КЗпП України визначено, що зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Відповідно до ч. 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992 року звільнення працівника погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник.

10 листопада 2014 року профспілковий орган, членом якого є позивач, надав згоду на звільнення ОСОБА_3 з займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Наведена обставина визнана сторонами та в силу вимог ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу не підлягає доказуванню.

12 листопада 2014 року ДПМА «Бориспіль» видав наказ № 11-07/1-1286/п, яким ОСОБА_3 звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 114). Наведені обставини також підтверджуються записами в трудовій книжці позивача (а.с. 163-165).

У звязку з наведеним вище суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання незаконними дій відповідача в частині звільнення позивача на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та скасування наказу ДПМА «Бориспіль» від 12 листопада 2014 року за № 11-07/1-1286/п щодо звільнення позивача на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки звільненню позивача з цих підстав передували чисельні службові перевірки, огляд відеозаписів, збирання пояснень працівників, направлялись запити до різних установ для зясування його можливого місцезнаходження, питання звільнення ОСОБА_3 було предметом розгляду комісії та профспілкового органу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплат» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Наказом від 12 листопада 2014 року про звільнення ОСОБА_3 з 13 листопада 2014 року зобовязано бухгалтера виплатити позивачу компенсацію за 24 календарних дні невикориста-ної щорічної відпустки (а.с 114).

Також на три відомі адреси позивача 13 листопада 2014 року ДПМА направлено листи за № 11-22-337, № 11-22-338, № 11-22-339, якими ОСОБА_3 повідомлено про звільнення з 13 листопада 2014 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та запропоновано прибути до відділу кадрів для отримання трудової книжки та наказу про звільнення. А у разі наявності бажання, надати письмову згоду на пересилання трудової книжки та повідомити адресу, за якою її направити (а.с. 115-124). Дані листи отримано позивачем, що підтверджується зворотніми повідомленнями, наявними в справі.

Листом від 27 листопада 2014 року, направленого позивачем до ДПМА «Бориспіль» 28 листопада 2014 року (згідно штемпелю) ОСОБА_3 наголосив на необхідності направити трудову книжкою за адресою, вказаною в листі, а саме : АДРЕСА_3.

Суд звертає увагу, що даним листом вимога щодо проведення повного розрахунку з ОСОБА_3 не заявлена, хоча в день звільнення він не працював в ДПМА та відповідно до ст. 116 КЗпП України має предявити таку вимогу до відповідача.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Оскільки позивач в період з 26 травня по 13 листопада 2014 року не виконував свої трудові обовязки та не виходив на робоче місце, заробітна плата за цей час йому не нараховувалась та не виплачувалась ДПМА «Бориспіль».

Відповідно до особового рахунку ОСОБА_3 за 2014 рік встановлено, що в травні місяці нараховано до виплати 3000,00 грн. аванс та 855, 33 грн. аванс за попередній роз., в липні місяці нараховано премію за підсумками роботи та до виплати 1034, 92 грн., в серпні місяці нараховано премію за день авіації та до виплати 283, 15 грн., в листопаді місяці нарахована компенсація відпустки та до виплати 2380, 91 грн. (а.с. 198).

Згідно наданої представником позивача поточної виписки за контрактом ОСОБА_3 в період з 01 січня 2014 року по 24 квітня 2015 року оформленої філією Акціонерного товариства «Укрексімбанк» вищевказані суми вчасно та в повному розмірі зараховані на рахунок позивача (а.с. 192 - 197).

Зважаючи на вказане та враховуючи той факт, що судом відмовлено в задоволенні вимог щодо визнання дій відповідача неправомірними та скасування наказу про звільнення ОСОБА_3 від 12 листопада 2014 року, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині : стягнення з ДПМА «Бориспіль» на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки здійснення остаточного розрахунку в розмірі 21214, 25 грн.; грошової компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 2997, 17 грн.; грошової компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням терміну виплати грошової компенсації за всі невикористані позивачем дні щорічної відпустки в розмірі 722, 32 грн..

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Статтею 48 КЗпП України визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992 року визначено, що оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року за № 100 .

Згідно п. 3 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року за № 301 трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи сурової звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Пунктом 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року за № 58 визначено, що у випадку відсутності працівника на роботі в день звільнення, власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до п.п.6.2 Інструкції трудові книжки та їх дублікати, які не було отримано працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку незатребувані трудові книжки зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а після закінчення зазначеного терміну їх можна знищити в установленому порядку .

ДПМА «Бориспіль» направило 13 листопада 2014 року позивачу листи за № 11-22-337, № 11-22-338, № 11-22-339, якими ОСОБА_3 повідомлено про звільнення з 13 листопада 2014 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та запропоновано прибути до відділу кадрів для отримання трудової книжки та наказу про звільнення. А у разі наявності бажання, надати письмову згоду на пересилання трудової книжки та повідомити адресу, за якою її направити (а.с. 115-124). Дані листи отримано позивачем, що підтверджується зворотніми повідомлен-нями, наявними в справі.

Листом від 27 листопада 2014 року, направленого позивачем до ДПМА «Бориспіль» 28 листопада 2014 року (згідно штемпелю) ОСОБА_3 наголосив на необхідності направити трудову книжку за адресою, вказаною в листі, а саме : АДРЕСА_3.

Проте, позивачем не повною мірою вказано адресу, за якою слід направити його трудову книжку, а саме - не зазначено населений пункт місто в Республіці Білорусь. Як і не надано доказів (договору оренди, купівлі-продажу, найму) подальшого проживання за цією адресою.

Вимоги про направлення наказу про звільнення та проведення розрахунку, ОСОБА_3 цим листом взагалі не заявляв до відповідача.

13 лютого 2015 року ДПМА «Бориспіль» направило на три адреси позивача лист відповідь на звернення ОСОБА_3 від 27 листопада 2014 року. Даним листом відповідач звернув увагу на відсутність повної адреси у Республіці Білорусь, за якою слід направити трудову книжку та на той факт, що листи направлені за адресами в державі Україна, також отримуються від імені позивача. У звязку з чим ДПМА просило конкретизувати адресу направлення трудової книжки (а.с. 166-168).

Суд звертає увагу на те, що невидача (не направлення) позивачу трудової книжки не зумовило йому перешкод в працевлаштуванні, про що свідчить трудовий договір, укладений 09 червня 2014 року між ОСОБА_3 та Унітарним підприємством «Птахофабрика «Елец».

Доказів наявності наразі перешкод в працевлаштуванні позивача через відсутність трудової книжки, суду не надано та не зазначено про це сторонами.

Суд не вбачає в діях відповідача після звільнення 13 листопада 2014 року ОСОБА_3 порушень в частині направлення трудової книжки, оскільки останнім в листі від 27 листопада 2014 року не вказано повної адреси для її пересилання.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в прохальній частині позову мова йде про видачу належним чином оформленої трудової книжки, а не про її направлення за певною адресою.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З урахуванням наведеного суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог.

Разом з тим, спору щодо саме видачі трудової книжки між позивачем та відповідачем немає, оскільки ОСОБА_3 не звертався до ДПМА з заявою про видачу трудової книжки. Доказів протилежного суду не надано. Крім того, ним не предявлено вимог до відповідача про видачу чи направлення наказу про звільнення.

У звязку з наведеним вище суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_3 в частині : видати наказ про звільнення та належним чином оформлену трудову книжку та стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки в розмірі 46671, 35 грн..

Однією з позовних вимог ОСОБА_3 також просить суд визнати недійсним договір від 08 червня 2012 року за № 11-14/1-1065 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність укладений між ним та відповідачем.

Згідно ч. 3-5 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Представник відповідача заявив клопотання про застосування строку позовної давності встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України до даної позовної вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 2 п. 28 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 6 листопада 2009 року перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислю-ється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦКУкраїни - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В своїх листах до ДПМА «Бориспіль» з червня по липень 2014 року включно ОСОБА_3 сам визнавав себе матеріально відповідальною особою та не заперечував щодо проведення відрахувань з його заробітної зарплати за нестачу службового собаки.

У звязку з цим суд приходить до висновку, що про порушення своїх прав під час укладання оспорюваного договору ОСОБА_3 дізнався лише після звернення до захисника по правову допомогу, тобто з 15 жовтня 2014 року (а.с. 143).

Таким чином, початок перебігу строку позовної давності за вимогою про визнання недійсним договору від 08 червня 2012 року за № 11-14/1-1065 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність укладеного між позивачем та відповідачем розпочався з 15 жовтня 2014 року. Відтак, строк позовної давності за даною вимогою позивачем не пропущено.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Наведене також узгоджується з ч. 1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 6 листопада 2009 року де вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною(сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуваних працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, що є додатком № 1 до постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦСПС від 28 грудня 1977 року за № 447/24 з працівниками, які виконують роботи по вирощуванню, відгодівлі, змісту, розведенню сільськогосподарських та інших тварин укладаються договори про повну матеріальну відповідальність.

З посадової інструкції інспектора кінолога кінологічного центру служби авіаційної безпеки ДПМА затвердженої відповідачем 22 серпня 2012 року вбачається, що згідно п. 1.1., 4.3., 4.4., 4.12 на ОСОБА_3, як інспектора кінолога, покладено обовязок виконувати роботи з збереження, вирощування, утримання та застосування в процесі виробництва службових собак (а.с. 93-94).

Судом встановлено та не спростовується сторонами, що позивач ознайомився з договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність перед його підписанням, не мав заперечень щодо його змісту, укладення договору відповідало його внутрішнім переконанням та волі, вимоги договору беззаперечно прийняті ОСОБА_3 до виконання. Доказів протилежного суду не надано.

ОСОБА_4 таких обставин суд не вбачає підстав для визнання договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за № 11-14/1-1065 укладеного 08 червня 2012 року між ОСОБА_3 та ДПМА «Борисіль» недійсним, у звязку з чим у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити за безпідставністю.

Частинами 1 та п. 2 ч. 3 ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу

У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог витрати, понесені позивачем під час звернення до суду з даним позовом, відносяться на його рахунок та не підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_3.

На підставі викладеного вище та керуючись ст. 3, 10, 11, 57-60, 79, 88, 208-210, 212 - 215, 218, 293-294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про визнання трудових відносин припиненими, зобовязання вчинити дії та виплатити кошти, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л. В. Яковлєва