Ухвала іменем україни
08 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Леванчука А.Л., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Закарпаттурист», Лумшорського дочірнього підприємства лікувально-оздоровчий комплекс «Полонина» Закарпатського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Закарпаттурист» про стягнення суми, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_4 пред'явив до закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Закарпаттурист» (далі - ЗАТ по туризму та екскурсіях «Закарпаттурист»), Лумшорського дочірнього підприємства лікувально-оздоровчий комплекс «Полонина» Закарпатського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Закарпаттурист» Лумшорського (далі - ДП ЛОК «Полонина» ЗАТ «Закарпаттурист») позов про стягнення розрахунку при звільненні та середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач зазначав, що 22 січня 2009 року при звільненні його з посади директора ДП ЛОК «Полонина» йому було нараховано, але не виплачено заробітну плату до часу звернення до суду. Розмір заробітної плати за весь час затримки заробітної плати становить 55 440 грн. Крім того, виходячи з приписів ст. 117 КЗпП України Лумшорський ДП ЛОК «Полонина» зобов'язаний виплатити йому 4 656 грн 08 коп. - середньомісячну заробітну плату за весь період затримки розрахунку, що становить 42 місяці. Посилаючись на вказані обставини, просить суд стягнути із відповідачів 60 096 грн 08 коп.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 березня 2014 року позов задоволено. Стягнуто із ДП ЛОК «Полонина» ЗАТ «Закарпаттурист» - 4 656 грн 08 коп. розрахунку при звільненні та 55 440 грн середньомісячної заробітної плати за період затримки розрахунку при звільненні та 600 грн 96 коп судових витрат на користь держави.

У позові до ЗАТ «Закарпаттурист» відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15 січня 2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 березня 2014 року скасовано, заяву ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати в сумі 4 656 грн 08 коп. залишено без розгляду.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 січня 2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 березня 2014 року скасовано в частині стягнення 55 440 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення та ухвалу апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідають.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив із того, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача про те, що нарахована при звільненні заробітна плата ним не була отримана, оскільки підпис у відомості належить не позивачеві, а іншій особі.

Апеляційний суд, залишаючи без розгляду позовні вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої позивачеві заробітної плати, виходив із того, що позивачем було порушено процедуру подачі позову до суду, передбачену ч. 3 ст. 118 ЦПК України, не надано суду доказів про те, що позивачеві було відмовлено у видачі судового наказу про стягнення заробітної плати.

Ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки заробітної плати, апеляційний суд виходив із того, що такі вимоги є похідними від основного позову, а тому оскільки не відома дата повного розрахунку з позивачем, вони є передчасними та задоволенню не підлягають.

Проте з такими висновками апеляційного суду не можна погодитись, оскільки апеляційний суд дійшов їх з порушенням норм процесуального права.

Частиною 3 ст. 118 ЦПК України передбачено, що позовна заява щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом.

Згідно із ч. 6 ст. 119 ЦПК України до позовної заяви, що подається у випадках, визначених частиною третьою статті 118 цього Кодексу, мають бути додані копії ухвали про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу або ухвали про скасування судового наказу.

Постановляючи ухвалу про залишення позовних вимог про стягнення нарахованої але не виплаченої позивачеві заробітної плати без розгляду, апеляційний суд помилково вважав, що заявлені позивачем вимоги підпадають під п. 1 ч. 1 ст. 96 ЦПК України, не звернувши при цьому уваги на доводи, викладені у позовній заяві, а також не надані на підтвердження цих доводів матеріали. Зокрема, позивач посилався на те, що підпис у відомості про отримання заробітної плати, нарахованої йому при звільненні, йому не належить, а тому зазначав, що він не отримував нараховану йому заробітну плату, в той час коли з матеріалів, наданих відповідачем, вбачається, що заборгованість із заробітної плати перед позивачем відсутня.

Відповідно до положень п. 2 ч. 3 ст. 100 ЦПК України, у разі якщо із заяви та доданих документів вбачається спір про право, це є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу.

За таких обставин апеляційний суд дійшов помилкового висновку про залишення позовних вимог про стягнення нарахованої але не виплаченої позивачеві заробітної плати без розгляду, рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглянув, ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки із виплати заробітної плати, яке не ґрунтується на законі.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції в повному обсязі не встановлені, ухвала та рішення апеляційного суду не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана Г.В. Юровська