УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Касьяна О.П., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_5, яка діє від імені публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з указаним позовом. Зазначало, що 18 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 014/08/ФЛ/09, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 15 000 зі сплатою 0,0001 % річних та комісійні винагороди у розмірі 262 грн 50 коп. в місяць до виконання зобов'язань із строком повернення до 10 березня 2011 року. На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_3 укладено договір поруки. Посилаючись на те, що позичальником не виконані зобов'язання за кредитним договором в частині сплати комісії, просило задовольнити позов.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності.

ОСОБА_5, яка діє від імені ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що початком перебігу строку позовної давності необхідно вважати 23 жовтня 2012 року (день закінчення виконавчого провадження по виконанню судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості за договором), однак позивач звернувся до суду з позовом 10 жовтня 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності, який складає один рік.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, 18 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 014/08/ФЛ/09, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 15 000 зі сплатою 0,0001 % річних та комісійної винагороди.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_3 укладено договір поруки.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 30 березня 2009 року складала 14 566 грн 20 коп.

3 квітня 2009 року Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області видано судовий наказ, яким у солідарному порядку стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 14566 грн 20 коп.

Постановою державного виконавця ВДВС Першотравенського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 23 жовтня 2012 року провадження по примусовому виконанню зазначеного судового рішення закінчено у зв'язку з його виконанням.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України <nau://ukr/435-15|st598> зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

У позовній заяві, яка є предметом розгляду, позивач ставить питання про стягнення заборгованості по комісії та пені у зв'язку із її несвоєчасною сплатою.

Пунктом 4.7 укладеного між сторонами кредитного договору передбачено, що позичальник щомісяця, в строк з 1 по 10 число кожного місяця, починаючи з квітня місяця 2008 року, сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 262 грн 50 грн. У зазначений термін сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Зазначена у цьому пункті договору комісійна винагорода банку сплачується позичальником щомісячно, за весь період до моменту повного виконання позичальником зобов'язань по поверненню отриманих кредитних ресурсів.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а спеціальна для окремих видів вимог - один рік (ст. ст. 257, 258 ЦК України).

Вирішуючи вимоги про стягнення комісійної винагороди суди вказаних норм права не врахували, дійшли передчасного висновку що до цих вимог застосується спеціальна позовна давність - один рік, не звернули уваги, що чинним законодавством не передбачено застосування до вказаних вимог спеціальної позовної давності, а комісійна винагорода за своєю правовою природою відрізняється від неустойки (штрафу, пені), тому їх ототожнення судами є помилковим.

З огляду на викладене, виходячи із встановленого судами часу виникнення права на позов 23 жовтня 2012 року та часу його подання 8 жовтня 2014 року коли він був зданий на пошту, а не реєстрації в суді 10 жовтня 2014 року, як про це помилково вказано в судових рішеннях, трьохрічний строк позовної давності не сплив.

За умовами договору комісійна винагорода банку сплачується позичальником щомісячно, за весь період до моменту повного виконання позичальником зобов'язань по поверненню отриманих кредитних ресурсів.

З таких обставин судам належало встановити, коли було виконане позичальником зобов'язання за кредитним договором по поверненню кредиту, а, відповідно, до якого часу у нього існував обов'язок по сплаті комісійної винагороди.

З огляду на те, що судовим наказом з відповідачів було стягнуто заборгованість по тілу кредиту у повному розмірі і останній виконаний у примусовому порядку, то обов'язок по сплаті комісійної винагороди мав існувати до проведення останньої сплати заборгованості по тілу кредиту, а не закриття виконавчого провадження як безпідставно вважали суди.

Однак, поданим з цього приводу доказам щодо здійснення зазначених платежів (а. с. 57) суди ніякої оцінки не дали.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843682/ed_2013_10_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843621/ed_2013_10_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> та умов кредитного договору (п. 6.1) за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених у т. ч. і п. 4.7 цього договору.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843299/ed_2013_10_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843293/ed_2013_10_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843619/ed_2013_10_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до повного виконання зобов'язання.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже аналіз норм ст. 266 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843307/ed_2013_10_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. 2 ст. 258 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843299/ed_2013_10_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) в межах одного року перед зверненням кредитора до суду при наявності підстав для її нарахування здійснюється у межах позовної давності, стягнення пені після спливу позовної давності у разі подання заяви про її застосування можливе за умови визнання поважними причин пропущення позовної давності.

Суди не звернувши уваги на зазначені обставини та норми закону, дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку із спливом позовної давності.

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє від імені публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», задовольнити частково.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.П. Касьян В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук