УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Євтушенко О.І., Мартинюка В.І.,Колодійчука В.М., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Ужгородської міської ради Закарпатської області, комунального підприємства «Міськсвітло» про визнання права землекористування, усунення перешкод у його здійсненні, визнання недійсними рішень та державного акта, зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 30 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2010 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до Ужгородської міської ради Закарпатської області, комунального підприємства «Міськсвітло» (далі - КП «Міськсвітло»), у якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просили: визнати за ними право користування земельною ділянкою АДРЕСА_1; усунути їм перешкоди у користуванні зазначеною земельною ділянкою шляхом зобов'язання Ужгородської міськради та КП «Міськсвітло» знести металевий навіс і вбиральню, що самовільно встановлені на цій ділянці; визнати недійсним акт встановлення (відновлення) на місцевості (в натурі) і погодження меж земельної ділянки та плану меж земельної ділянки від 23 лютого 2006 року в АДРЕСА_2 в частині включення до акту земельної ділянки площею 871 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1; визнати недійсними та скасувати: рішення L сесії IV скликання Ужгородської міськради від 28 лютого 2006 року в частині передачі в постійне користування КП «Міськсвітло» земельної ділянки площею 0,3130 га. у межах згідно з планом у АДРЕСА_2 для обслуговування адміністративних будівель та виробничих споруд; державний акт від 30 березня 2006 року на право постійного користування земельною ділянкою, виданий КП «Міськсвітло» на земельну ділянку площею 0,3130 га у межах згідно з планом у АДРЕСА_2 для обслуговування адміністративних будівель та виробничих споруд; реєстрацію вказаного державного акту від 30 березня 2006 року за у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Позивачі просили суд зобов'язати: КП «Міськсвітло» - повернути до архіву Ужгородського міського відділу земельних ресурсів оспорюваний державний акт від 30 березня 2006 року на право постійного користування земельною ділянкою; Ужгородську міську раду - запобігти вчиненню з боку КП «Міськсвітло» протиправних дій, що порушують права позивачів щодо землекористування та землеволодіння та у набутті ними права на спірну земельну ділянку.

Позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_7 обґрунтували тим, що вони є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці площею 1336 кв. м., призначеній для обслуговування будинку та господарських споруд.

У квітні 2010 року позивачам стало відомо, що 23 лютого 2006 службовими особами КП «Міськсвітло», КП «РУМБ», Ужгородського відділу земельних ресурсів, нібито в присутності усіх суміжних землекористувачів, було складено оспорюваний акт встановлення на місцевості та погодження меж сусідньої земельної ділянки в у АДРЕСА_2.

На підставі такого акту, L сесія IV скликання Ужгородської міської ради 28 лютого 2006 року прийняла рішення про передачу КП «Міськсвітло» у постійне користування земельної ділянки площею 0,3130 га., що розташована у АДРЕСА_2, і захоплює частину належної позивачам земельної ділянки площею 871 кв. м. по АДРЕСА_1. 30 березня 2006 року КП «Міськсвітло» отримало оспорюваний державний акт на право постійного користування земельною ділянкою.

ОСОБА_6 і ОСОБА_7 зазначають, що передана КП «Міськсвітло» належна їм земельна ділянка у встановленому законом порядку не вилучалася, на цій землі самовільно було встановлено металевий навіс та вбиральню, чим порушено права позивачів на користування належно їм земельною ділянкою, тому останні просили задовольнити позов.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2013 року позов задоволено частково.

Визнано право користування земельною ділянкою площею 1 336 кв. м. по АДРЕСА_3 за ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Скасовано рішення Ужгородської міської ради від 28 лютого 2006 року в частині передачі у постійне користування КП «Міськсвітло» земельної ділянки площею 0,3130 га. у межах згідно з планом по АДРЕСА_2 для обслуговування адміністративних будівель та виробничих споруд.

Визнано недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 30 березня 2006 року, виданий КП «Міськсвітло» у АДРЕСА_2 на земельну ділянку площею 0,3130 га. у межах згідно з планом для обслуговування адміністративних будівель та виробничих споруд, яка розташована у АДРЕСА_2. Скасовано державну реєстрацію такого державного акта.

Усунуто перешкоди ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у користуванні земельною ділянкою площею 1 336 кв. м. по АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання КП «Міськсвітло» перенести споруди, металевий навіс та вбиральню за межі земельної ділянки площею 1 336 кв. м. по АДРЕСА_1, право користування якою належить ОСОБА_6 та ОСОБА_7

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 30 січня 2015 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволених позовних вимог та ухвалено у справі нове рішення про відмову в позові у повному обсязі. В іншій частині заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2013 року в апеляційному порядку не оскаржувалося.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду і залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи у справі судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що за належним позивачам будинковолодінням по АДРЕСА_1, станом на 1986 рік, була закріплена земельна ділянка площею 1336 кв. м., в тому числі 871 кв. м., які в майбутньому на підставі оспорюваних в рамках даної справи документів та рішення були передані КП «Міськсвітло». Передача спірної земельної ділянки відбулася без погодження таких дій з попередніми землекористувачами (позивачами у справі) та без вилучення землі в установленому законом порядку, а тому, оскільки при передачі землі порушено вимоги ст. 149 ЗК України, суд першої інстанції дійшов до висновків про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення у обраний судом спосіб.

Апеляційний суд при розгляді справи в апеляційному порядку встановив наступне.

Фактичне припинення користування спірною частиною земельної ділянки, яка була закріплена за будинком АДРЕСА_1 24 серпня 1954 року, відбулося у проміжок часу між 21 жовтня 1988 року і 18 червня 1991 року. Ужгородська міська рада не надала суду доказів, які б підтверджували факт прийняття у період з 21 жовтня 1988 року по 18 червня 1991 року рішення про припинення права користування частиною земельної ділянки, що за будинком АДРЕСА_1 була закріплена на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської Ради депутатів трудящих від 24 серпня 1954 року № 666 «б». Оскільки відповідного рішення у справі немає, доводи позивачів про те, що їхнє право землекористування було порушене міською радою і було припинене незаконно, вірні як такі.

Разом з тим, на час фактичного вилучення спірної частини земельної ділянки вона належала державі в особі Ужгородської міської ради, яка крім іншого та той час була власником і 3/4 частин будинку АДРЕСА_1.

Твердження позивачів про те, що про порушення права на землю їм стало відомо лише у квітні 2010 року суперечать дійсним обставинам справи, оскільки, у зв'язку з підготовкою до приватизації 3/4 частин будинку АДРЕСА_1 було 24 грудня 2001 року виготовлено генеральний план (схема) земельної ділянки по АДРЕСА_1 та експлікації будівель і споруд, розташованих на ній, з яких вбачається, що загальна площа земельної ділянки, фактично належної до будинку, складала 457 кв. м. Відповідні дані були зазначені у виданій бюро технічної інвентаризації наступного дня (25 грудня 2001 року) та необхідної для приватизації будинку довідці. ОСОБА_6 і ОСОБА_7 реалізуючи своє право на приватизацію державного житлового фонду, набули у власність у відповідних частках увесь будинок, розташований на земельній ділянці в тих межах, що фактично існували на момент набуття його у власність, тобто, свідомо набули майно у тому вигляді і із тими параметрами, в яких воно було наявне на момент приватизації.

На час прийняття 28 лютого 2006 року Ужгородською міською радою оспорюваного рішення і на час видачі КП «Міськсвітло» 30 березня 2006 державного акту на право постійного користування земельною ділянкою трирічний строк позовної давності для захисту позивачами порушеного у період з 21 жовтня 1988 року по 18 червня 1991 року права сплив.

Позивачі подали позов 28 жовтня 2010 року, тобто, щонайменше через 19 років після порушення права, що в дійсності мало місце, і про поновлення строку позовної давності з метою захисту порушеного відповідними реальними діями права позивачі питання не ставили.

З огляду на фактичне землекористування, що за тривалий час склалося в АДРЕСА_1 і по АДРЕСА_2 та на позицію позивачів протягом цього часу, Ужгородська міська рада в 2006 році не мала підстав вважати про наявність перешкод з боку ОСОБА_6 і ОСОБА_7 для надання земельної ділянки в постійне користування КР «Міськсвітло» та для видачі відповідного державного акту, про порушення цими діями права землекористування позивачів, яке на спірну частину земельної ділянки припинилося задовго до 2006 року.

Оспорюваними позивачами рішенням міської ради та державним актом легітимізоване землекористування КП «Міськсвітло», що фактично існувало до цього, в тому числі спірною земельною ділянкою.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав (ст. 3 ч. 1, ст. 15 ч. 1 ЦПК України). На час пред'явлення вимог позивачі у дійсності не мали стосунку до спірної земельної ділянки, їх право було порушене діями, що їх вони не оспорювали, натомість, таке право не було порушене оскаржуваними в рамках даної справи рішенням міської ради та державним актом, зокрема, не було порушене право на користування земельною ділянкою, належною до вказаного приватизованого будинку № 51.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, за наведених вище обставин, відсутні підстави для часткового задоволення позову із застосуванням до спірних правовідносин положень ст. ст. 120, 149, 152, 154, 155 ЗК України (2001 року), ст. ст. 177, 181, 377 ЦК України (2003 року), як помилково вважав міськрайонний суд.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, беручи до уваги обставини, що мають істотне значення в справі, апеляційний суд прийшов до обґрунтованого висновку про безпідставність та недоведеність позову в оскаржуваній у апеляційному порядку його частині.

Доводи касаційної скарги та наявні в матеріалах справи документи висновків апеляційного суду не спростовують, а тому, керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 30 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:О.І. Євтушенко В.М. Колодійчук В.І. Мартинюк О.В. Ступак