УХВАЛА

іменем україни

6 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Гримич М.К., Євтушенко О.І.,

Мартинюка В.І., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» про визнання правочинів недійсними,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» (далі - ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції») про визнання правочинів недійсними.

Посилався на те, що між ОСОБА_3 та ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» укладено кредитні договори від 19 лютого 2008 року № 1306/0818-23 на суму 333 300 грн та від 25 лютого 2008 року № 1306/0818-30 на суму 777 700 грн на придбання квартир № 85 та № 84, що розташовані за адресою: вул. Набережна Перемоги, буд. 118, корп.1, м. Дніпропетровськ, які були передані ОСОБА_3 відповідно до нотаріально посвідчених договорів в іпотеку в забезпечення зобов'язань за вказаними кредитними договорами.

14 липня 2010 року АКБ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» перейменовано в ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції». Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2013 року, визнано недійсними з моменту укладання договори іпотеки, укладені між ОСОБА_3 та ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції», від 19 лютого 2008 року та 25 лютого 2008 року, оскільки правочини були вчинені фізичною особою - ОСОБА_3, який на момент укладання спірних договорів не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2013 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2013 року залишено без змін. На підставі наявної в матеріалах справи судової психіатричної експертизи, судовими рішеннями, які набрали законної сили, позивач просив суд визнати недійсними з моменту укладання кредитні договори від 19 лютого 2008 року № 1306/0818-23 на суму 333 300 грн та від 25 лютого 2008 року № 1306/0818-30 на суму 777 700 грн, укладені між ним та ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції», як укладені особою, яка на момент укладання спірних договорів не могла усвідомлювати своїх дій та керувати ними.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, визнано недійсним з моменту укладання кредитний договір від 19 лютого 2008 року № 1306/0818-23 на суму 333 300 грн. укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції», визнано недійсним з моменту укладання кредитний договір від 25 лютого 2008 року № 1306/0818-30 на суму 777 700 грн укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції».

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2014 року виправлено описку, допущену в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 червня 2014 року, стосовно найменування відповідно ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» замість «АКБ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» зазначити вірно «ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції».

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності вимог, на які посилається відповідач, відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції не дав оцінки тій обставині, що експертиза проведена не в межах даної цивільної справи, не за правилами ст. 143 ЦПК України, та не може вважатися висновком експерта в розумінні ст. ст. 66, 144 ЦПК України, а є лише письмовим доказом, який підлягає оцінці згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх без повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, прав і обов'язків сторін у цих правовідносинах, неправильно застосувавши норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Судом встановлено, що між сторонами у справі укладені кредитні договори від 19 лютого 2008 року № 1306/0818-23 на суму 333 300 грн та від 25 лютого 2008 року № 1306/0818-30 на суму 777 700 грн на придбання квартир № 85 та № 84, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 5-11), передані відповідачу відповідно до нотаріально посвідчених договорів в іпотеку в забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаними кредитними договорами.

14 липня 2010 року АКБ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» перейменовано в ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2013 року визнано недійсними з моменту укладання договори іпотеки, укладені між ОСОБА_3 та ПАТ «Чорноморський банк розвитку та реконструкції» від 19 лютого 2008 року та 25 лютого 2008 року, оскільки правочини були вчинені фізичною особою - ОСОБА_3, який на момент укладання спірних договорів не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними (а.с. 11-13). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2013 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2013 року залишено без змін (а.с. 14-15).

Відповідно до висновків судово-психіатричної експертизи від 21 серпня 2012 року № 85 ОСОБА_3 в період укладання кредитного договору від 19 лютого 2008 року № 1306/0818-23 на суму 333 300 грн та кредитного договору від 25 лютого 2008 року № 1306/0818-30 на суму 777 700 грн, страждав та на даний час страждає психічним захворюванням в формі манії з психічними симптомами. Наявне у позивача психічне захворювання позбавляло його в той період часу можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Суди дійшли обґрунтованого висновку, що на момент укладання спірних договорів позивач не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Цей факт відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування.

Виходячи із змісту позовних вимог, у разі, якби позивач усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними при укладанні спірних кредитних договорів, то він на запропонованих банком умовах ці договори б не укладав.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з якою, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд на порушення вимог ст. 214 ЦПК України не звернув увагу на обставини, які мають значення для вирішення справи.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін у справі, суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Скасовуючи рішення, ухвалене згідно із законом, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що постановлене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам закону.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком, так як він є необґрунтованим і таким, що не відповідає вимогам закону.

За таких обставин, ураховуючи те, що апеляційним судом помилково скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, рішення апеляційного суду на підставі ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року скасувати, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 червня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.К. Гримич О.І. Євтушенко В.І. Мартинюк О.В. Ступак