Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів cудової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Управління Держземагентства в Обухівському районі Київської області, голова земельної комісії сільської ради с. Халеп'я Осока Анатолій Миколайович, геодезист товариства з обмеженою відповідальністю «НВП Горизонт» ОСОБА_6, про визнання державних актів на землю недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 грудня 2014 року,

встановила:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що з травня 1982 року вона є членом садового товариства «Струмок» (далі - СТ «Струмок»). Згідно з державним актом серії НОМЕР_1 на землю, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Халеп'янської сільської ради народних депутатів від 23 квітня 1997 року, позивачу на праві власності належить земельна ділянка АДРЕСА_1 площею 0,12 га для ведення садівництва.

ОСОБА_4 відповідно до державного акта серії НОМЕР_2 на землю, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Халеп'янської сільської ради народних депутатів від 23 квітня 1997 року, на праві власності належить земельна ділянка АДРЕСА_2 площею 0,12 га для ведення садівництва.

Позивач зазначала про те, що в 1997 році під час передачі земельних ділянок у власність сторін були допущені порушення, а саме: не враховано проїзд між земельними ділянками №№ НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, передбачений проектом планування та забудови земельної ділянки СТ «Струмок» у с. Халеп'є, виданим Трипільській Гідроелектростанції Київської області Республіканським проектним інститутом із землеустрою «Укрземпроект» у 1982 pоці, відповідно до якого між земельними ділянками влаштовані проїзди площею 0,02 га.

Із травня 2013 року ОСОБА_4 перешкоджає проїзду позивача до належної їй земельної ділянки.

Враховуючи викладене, позивач просила визнати недійсними державний акт серії НОМЕР_2 на земельну ділянку № НОМЕР_4 СТ «Струмок», виданий на ім'я ОСОБА_4, та державний акт серії НОМЕР_1 на земельну ділянку № НОМЕР_5 СТ «Струмок», виданий на ім'я ОСОБА_3

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 11 грудня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач не надала доказів на обґрунтування позовних вимог та не навела підстав для необхідності скасування державних актів на землю, виданих на її ім'я та на ім'я відповідача.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з травня 1982 року ОСОБА_3 є членом СТ «Струмок» (а. с. 5).

Згідно з державним актом серії НОМЕР_1 на землю, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Халеп'янської сільської ради народних депутатів від 23 квітня 1997 року, ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка № НОМЕР_5 у СТ «Струмок»на території Халеп'янської сільської ради Обухівського району Київської області площею 0,12 га для ведення садівництва (а. с. 7).

ОСОБА_4 відповідно до державного акта серії НОМЕР_2 на землю, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Халеп'янської сільської ради народних депутатів від 23 квітня 1997 року, на праві власності належить земельна ділянка АДРЕСА_2 площею 0,12 га для ведення садівництва (а. с. 6).

Згідно з ч. 2 ст. 3 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на момент передачі земельних ділянок у власність) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення садівництва (ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 6 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для ведення садівництва.

Згідно з ч. 1 ст. 17 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Так, передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу (ч. 4 ст. 17 ЗК України 1990 року).

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). До клопотання додаються матеріали, що обґрунтовують розмір земельної ділянки, обчислений відповідно до вимог частини шостої статті 5 цього Кодексу (ч. ч. 5, 9 ст. 17 ЗК України 1990 року).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до зведеного плану земельних ділянок за існуючими межами землекористування в СТ «Струмок» на території Халеп'янської сільської ради Обухівського району Київської області фактичний розмір земельної ділянки № НОМЕР_5, яка перебуває у власності ОСОБА_3, становить 0,12 га та фактичний розмір земельної ділянки № НОМЕР_4, яка перебуває у власності ОСОБА_4 становить 0,10 га, що не відповідає розмірам земельних ділянок зазначених у державних актах, виданих на ім'я сторін на вказані земельні ділянки (а. с. 11).

Відповідно до ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Ухвалюючи рішення, суди не з'ясували, чи були встановлені землевпорядними організаціями межі земельних ділянок сторін в натурі, чи відповідають фактичні розміри спірних земельних ділянок розмірам, зазначеним в державних актах на ці земельні ділянки, та чи було дотримано радою порядок передачі земельних ділянок у власність громадян при винесенні рішень про передачу у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спірних земельних ділянок в частині визначення розміру земельних ділянок та встановлення їх меж в натурі.

Відповідно до ст. 43 ЗК України 1990 року права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу.

Порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню. Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом, арбітражним судом або третейським судом (ст. 44 ЗК України 1990 року).

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України, передбачено що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, та апеляційний суд в порушення вимог ст. 303, 315 ЦПК України, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду, на вищевказані обставини та положення закону уваги не звернули, залишили поза увагою те, що фактичні розміри земельних ділянок, переданих у власність сторін, не відповідають розмірам, зазначених у державних актах на них; не з'ясували всі обставини страви та якими доказами вони підтверджуються; не встановили суб'єктний склад спору, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тому дійшли передчасного висновку про відмову в позові з підстав недоведеності позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судами допущені порушення норм матеріального та процесуального права під час розгляду справи, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не можуть вважатись законними та обґрунтованими, тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді : В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук