АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/6751/2015 Головуючий в 1 інстанції - Фролова І.В.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Іванченка М.М., Болотова Є.В.

при секретарі: Гарматюк О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про повернення грошових коштів,-

заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення позивача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про повернення грошових коштів.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що 10 лютого 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством КБ «Приватбанк» було укладено договір депозитного вкладу № SAMONWFD000 від 10 лютого 2014 року, відповідно до умов якого позивач вніс на депозит грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США на строк з 10 лютого 2014 року по 10 травня 2014 року. Відповідно до умов договору банк мав нарахувати позивачу проценти на суму вкладу в розмірі 8,0 % річних. 12 лютого 2014 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про дострокове розірвання договору та повернення грошових коштів. Останній грошові кошти не повернув, мотивуючи це їх відсутністю в достатній сумі та запропонував звернутися через 2 тижні. 28 лютого 2014 року позивачем за пропозицією працівників відповідача було оформлено картку міжнародного переказу коштів, задля переказу грошових котів з поточного валютного рахунку на інший рахунок, тобто здійснення термінового міжнародного переказу коштів, що за словами працівників банку дозволило б позивачеві зняти кошти в будь-якій точці світу. Однак, переказ не було здійснено, а кошти з поточного валютного рахунку позивач не може отримати у повній сумі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про повернення грошових коштів - задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» (м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) на користь ОСОБА_1, грошові кошти у розмірі 40015 доларів США, що станом на 26 березня 2015 року становить 942 753, 40 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні.

Не погодившись з таким рішенням, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у позові в повному обсязі. Вказував на те, що суд, задовольняючи вимоги позивача, порушив норми чинного законодавства, так як ним не було досліджено належним чином усіх доказів по справі, не було з'ясовано усіх обставин справи, що мають значення для її вирішення, та не було перевірено існування договірних правовідносин між сторонами, а також не враховано, що позивач не звертався до відповідача з належно оформленою заявою .

В судовому засіданні апеляційного суду представник банку доводи скарги підтримав.

Позивач та його представник заперечували проти доводів скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 1074 ЦК України обмеження права клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що 10 лютого 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством КБ «Приватбанк» було укладено договір депозитного вкладу № SAMONWFD000 «стандарт» від 10 лютого 2014 року, відповідно до умов якого відповідач прийняв від позивача грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США на строк з 10.02.2014 року по 10.05.2014 року. Відповідно до умов договору банк мав нарахувати позивачу проценти на суму вкладу в розмірі 8,0 % річних. Умовами укладеного між сторонами договору, а саме пунктом 10, передбачено право клієнта на дострокове розірвання договору та повернення депозитного вкладу та процентів по ньому (а.с. 10).

Судом встановлено, що позивач, користуючись своїм правом , яке передбачено пунктом 10 договору, 12 лютого звернувся до банку з вимогою про дострокове розірвання договору та зняття коштів, проте вказані грошові кошти ним отримані не були.

В подальшому кошти були переведені на поточний валютний рахунок.

Відповідно до довідки відповідача від 05.03.2015 року про стан рахунку ОСОБА_1, (а.с. 136)станом на 05.03.2015 року обліковується наступна сума вкладу на рахунку ОСОБА_1,по договору банківського вкладу № SAMONWFD000 від 10 лютого 2014 року:залишок коштів становить 40 015 долари США 34 центи.

Станом на день розгляду справи відповідач кошти не повернув.

Частиною 3 статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З огляду на вказане суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що зобов'язання відповідача щодо перерахування грошових коштів з валютного рахунку позивача не виконані безпідставно .

Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції.

Таке порушення виявилося в наступному:

У ст.1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України.

Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права безперешкодно користуватися своїм майном.

Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що обставини справи, які суд вважав встановленим є доведеними.

Висновки суду про наявність підстав для задоволення позову відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не з'ясував наявність договірних відносин між сторонами, спростовуються наявними в справі доказами, а також дослідженим апеляційним судом чеком від 15 .06.2015 року, з яких вбачається, що грошові кошти в сумі , яка була стягнута судом знаходяться у відповідача.

Посилання представника банку на те, що позивач не звертався до них з проханням повернути його кошти, колегія не може прийняти як підставу для відмови в задоволенні позову, оскільки, з матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово намагався отримати належну йому суму в повному обсязі.

Крім того з листопада 2014 року позивач звернувся до суду з метою повернення коштів, разом з тим з боку відповідача не було вжито жодних заходів з метою врегулювання спору та вчинено дій, які б дозволили позивачу отримати його власні кошти.

Суд при винесенні рішення правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: