Ухвала

іменем україни

17 липня 2015 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Кузнєцов В.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа - Сектор у справах громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області, про припинення права користування приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права власності та розпорядження майном шляхом звільнення приміщення та зняття з реєстрації та виселення,

в с т а н о в и в:

<http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_605139/ed_2015_01_03/pravo1/T102300.html?pravo=1>У лютому 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» (далі - ТОВ «НАЗ-ОЛЕ») звернулося до суду із вказаним позовом, у якому зазначало, що на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2008 року йому на праві власності належить комплекс бази відпочинку ім. О.В. Соіча, а саме нежитлові будівлі та споруди, що розташовані на території Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області. До складу вказаних приміщень бази відпочинку входить приміщення НОМЕР_1 у спальному корпусі НОМЕР_2, у якому проживають ОСОБА_2, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Зазначене приміщення було передане їм у користування згідно з договором від 01 вересня 1995 року попереднім власником комплексу - Державним підприємством «Завод імені В.О. Малишева» (далі - ДП «Завод імені В.О. Малишева») - на період трудових відносин з ОСОБА_2, яка зобов'язалася звільнити займане приміщення протягом трьох днів у разі припинення трудових відносин, передавши приміщення його власнику. ОСОБА_2 припинила роботу на базі відпочинку ім. О.В. Соіча 16 жовтня 2000 року та повинна була звільнити приміщення НОМЕР_1 у спальному корпусі НОМЕР_2 разом із сім'єю 19 жовтня 2000 року. Оскільки спірне приміщення відповідачі не звільнили й займають його неправомірно, позивач просив визнати їх такими, що втратили право користування приміщенням, усунути перешкоди в здійсненні ним права власності шляхом зняття відповідачів із реєстраційного обліку та виселення їх із цього приміщення.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 17 квітня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Усунуто перешкоди з боку ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_4 у здійснені ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» права власності на приміщення НОМЕР_1 спального корпусу НОМЕР_2 бази відпочинку ім. О.В. Соіча, що розташована на території Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_4 із приміщення НОМЕР_1 спального корпусу НОМЕР_2 бази відпочинку ім. О.В. Соіча, що розташована на території Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області (колишня адреса: АДРЕСА_1). В решті позовних вимог ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» - відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_4 просять рішення апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими.

Судом апеляційної інстанції, <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно, всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 812 ЦК України передбачено, що предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому.

Відповідно до статті 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Отже, нормами статей 812, 814 ЦК України регулюються правовідносини, що виникають із договору найму (оренди) житла.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.

Так, згідно зі статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції вірно виходив із того, що спірне приміщення не має статусу житлового, а тому до нього не може застосовуватись норми матеріального права, які регулюють відносини найму (оренди) житла, а саме ст.ст. 814, 821 ЦК України.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 лютого 2015 року у справі № 6-6 цс15, яка в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновку суду апеляційної інстанції вони не впливають та його не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2317/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа - Сектор у справах громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Вовчанського РВ ГУМВС України в Харківській області, про припинення права користування приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права власності та розпорядження майном шляхом звільнення приміщення та зняття з реєстрації та виселення.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних В.О. Кузнєцов

і кримінальних справ