Справа № 457/1856/14 Головуючий у 1 інстанції: Василюк Т.В.
Провадження № 22-ц/783/3039/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та представника позивача ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 06 березня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу нікчемним та застосування наслідків нікчемного правочину, -

встановила:

Оскарженим рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 06 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду прийняте з порушенням вимог матеріального та цивільно-процесуального закону, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що при підписанні договору фінансового лізингу №01/14-00082 від 14 жовтня 2014 року представник лізингової компанії ввела позивача в оману. Вважає, що така угода повинна бути визнана судом недійсною, оскільки укладення такої та її умови не відповідають вимогам чинного законодавства. Крім того, зазначає, що відповідач здійснює свою діяльність поза правовим полем, без належно оформлених правових документів, на підставі довідки від 11.09.2012 року, яка отримана до нових змін внесених 13.11.2012 року, і є недопустимим доказом відповідно до ст.59 ЦКП України.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Рішення суду також оскаржив представник позивача ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскільки договір фінансового лізингу між сторонами у справі нотаріально не був посвідчений, він у відповідності до ст.ст.220,236 ЦК України є нікчемним з моменту його вчинення - 14 жовтня 2014 року, на що судом першої інстанції не було звернуто уваги. Вказує, що як вбачається з договору №01/14-00083 фінансового лізингу, додатку №1,2,3 до договору, в останньому відсутній чітко визначений предмет договору лізингу виражений індивідуальними ознаками (рік випуску, колір, кубатура), а отже висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Крім того, вважає, що оскільки порушено права ОСОБА_3 як споживача послуг, відповідно до ст.1167 ЦК України, ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів" підлягає стягненню заподіяна останньому моральна шкода.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання апеляційних скарг, перевіривши в межах доводів апеляційних скарг та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Встановлено, що 10.12.2014 року ОСОБА_3 подав позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу нікчемним та застосування наслідків нікчемного правочину.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що через мережу Інтернет на сайті "АвтоРіа" знайшов рекламу ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про пропозицію передачі у лізинг автомобіля марки Geely CK-2. 14.10.2014 року в офісі лізингової компанії у м. Львів представник компанії вказала йому на те, що перед укладенням договору йому необхідно оплатити перший внесок у розмірі 10% від вартості автомобіля та надала йому для підпису договір. В той же день у м. Львів по вул. Шота Руставелі, 38 у відділенні "Приватбанку" ним було оплачено перший внесок (10% від вартості предмета лізингу) в сумі 9735,00 грн., що підтверджується копією платіжної квитанції. Тоді ж (14 жовтня 2014 року) між ним та ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" було укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00082 від 14.10.2014 року.

Згідно п. 1.1 Договору предметом лізингу є автомобіль марки Geely CK-2. Відповідно до п.1.3 Договору відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах визначених договором. Також відповідно до договору він, як лізингоодержувач зобов'язувався сплатити на рахунок відповідача (лізингодавця) авансовий платіж (50% від вартості предмета лізингу), комісію за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу) та комісію за передачу предмету лізингу (3 % від вартості предмета лізингу). Тобто сума, яку він оплатив (9735,00 грн.) є не частиною сплати вартості автомобіля, а платою за організацію та оформлення договору фінансового лізингу, з чим він не згідний та не бажає платити таку суму лише за якусь "формальну" організацію укладення договору. Тим самим представник лізингової компанії ввела його в оману.

Враховуючи те, що він як одна із сторін договору фінансового лізингу є фізичною особою, то цей договір повинен бути обов'язково нотаріально посвідченим. Відтак цей договір відповідно до ст. 220 ЦК України є нікчемним.

До часткового виконання договору (оплати 9735,00 грн.) його спонукали обманні переконування працівниці відповідача. Крім того, дії відповідача призвели до його моральних страждань та переживань.

Відтак він просив визнати вказаний договір фінансового лізингу № 01/14-00082 від 14.10.2014 року - нікчемним, стягнути з ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на його користь кошти в сумі 9735,00 грн. оплачених по угоді та 5000,00 грн. за оплату по угоді, 200,00 грн. витрат за отримання нотаріально посвідченого доручення, а всього 14935,00 грн., а також стягнути з ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на його користь заподіяну моральну шкоду в сумі 10000,00 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Місцевим судом встановлено, що вимоги позивача щодо відсутності у відповідача ліцензії на здійснення фінансового лізингу, є безпідставними, оскільки як вбачається з листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг) № 642/13-9 від 16.02.2015 року ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" не отримувало ліцензії на надання фінансових послуг, однак з урахуванням вимог Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами-суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг від 22.01.2004 року № 21, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 15.07.2005 року за № 751/11041, Нацкомфінпослуг внесено до реєстру юридичних осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі види фінансових послуг, ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" видано довідку про взяття на облік юридичної особи серії ФЛ № 486 від 11.09.2012 року з правом надання фінансової послуги з фінансового лізингу (а.с. 71-73).

Одночасно суд вказав, що безпідставною є і вимога позивача щодо обов'язкової наявності у договорі лізингу умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізиногодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо.

Крім того суд зазначив, що, зважаючи на те, що позивач підписав і отримав примірник договору та додатки до нього, у яких зокрема передбачено визначення термінів, що використовуються у цьому договорі, що слід розглядати як підтвердження факту ознайомлення, розуміння сторонами умов договору та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди й додатків до неї, тому суд прийшов до висновку, що позивачем не було доведено, що з боку відповідача мав місце обман.

Суд також вказав, що безпідставною є і вимога позивача щодо обов'язкової наявності у договорі лізингу умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством.

Та обставина, що позивач розраховував користуватись автомобілем одразу, на законність оспорюваного договору не впливає, оскільки у пункті 1.7 договорі було передбачено передачу предмету договору лізингоодержувачеві протягом строку який складає не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу( 50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору ( 10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмету лізингу ( 3% від варості предмета лізингу).

Наявність підпису на договорі фінансового лізингу та додатках до нього свідчить про обізнаність позивача з усіма умовами договору.

З врахуванням вказаних обставин суд прийшов до вірного висновку, що оспорюваний договір було укладено з дотриманням вимог цивільного законодавства про свободу договору та відмовив у задоволенні позову.

Судова колегія погоджується з висновками суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг"передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК Українипро лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Згідно ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг"договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Відповідно до ч.1 ст.4, ч.4 ст.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"фінансовий лізинг є фінансовою послугою, яку може надавати юридична особа, яка за своїм правовим статусом не є фінансовою установою, та внесена до відповідного державного реєстру і взята на облік.

З врахуванням цих положень законодавства про те, що нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень Закону України "Про фінансовий лізинг"та параграфа 6 глави 58 ЦК Українине є обов'язковим, безпідставними є посилання апелянтів на недотримання нотаріального посвідчення спірного договору.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг"лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Слід погодитись з висновком суду щодо необов'язкової наявності у договорі лізингу умови, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, оскільки така умова не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У визначеннях договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізиногодавець на момент укладення договору не може передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу

За ч. 1 ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами передбачені у ч. 3 ст. 18 вказаного закону і є вичерпним.

Норми Закону України "Про захист прав споживачів" у даному випадку мають застосовуватися у системному зв'язку зі спірними правовідносинами, що регулюються Законом України "Про фінансовий лізин", який є спеціальним.

Позивач, посилаючись на Закон України "Про захист прав споживачів", не подав доказів про несправедливість окремих положень договору фінансового лізингу. Жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення позивача в оману, наявності в діях відповідача умислу, ним не надано.

Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу.

Статтею 8 спірного договору чітко визначено поняття "Лізингові платежі", вказані відповідні конкретні формули, на підставах яких були обраховані конкретні суми. Відповідно до п. 8.1 ст. 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1, 2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною (а.с.7,14,15).

Тому безпідставними є посилання апелянта ОСОБА_3 на те, що незаконність договору полягає в тому, що представник відповідача ввела його в обман і він оплатив 9735,00 грн. за організацію та оформлення договору фінансового лізингу, з чим він не згідний та не бажає платити таку суму лише за якусь "формальну" організацію укладення договору.

На момент укладання договору позивач був ознайомлений з його положеннями погодився з ними та підписав договір, на час укладання договору вказані умови не суперечили чинному законодавству, апелянтом були підписані, прийняті та не оспорювалися.

Отже між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених законодавством вимог.

Інші доводи апелянтів не спростовують висновків суду, такі не ґрунтуються на законі спростовуються вищенаведеним.

Таким чином висновки суду відповідають обставинам справи, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування його рішення немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст. 314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 06 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.