22-ц/775/426/2015(м)
Головуючий у 1-й інстанції Костромітіна О.О.
Суддя-доповідач Сорока Г.П. Категорія 43
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

21 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - Сорока Г.П.,

суддів - Кочегарової Л.М., Осипчук О.В.

при секретарі - Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Маріупольського нотаріального округу Апалько М.Ю., про визнання договору дарування фіктивним, вселення та витребування майна із чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 лютого 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

26 червня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_3, просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження майном - квартирою АДРЕСА_1, визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування вищевказаним жили приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вказана квартира належить їй на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 07.06.2014 року. В квартирі зареєстрована колишній член сім'ї попереднього власника квартири ОСОБА_3, яка була зареєстрована в квартирі як дружина ОСОБА_6, сина колишнього власника квартири ОСОБА_4 За місцем своєї реєстрації відповідачка не проживає з липня 2012 року. У квітні 2013 відповідачка забрала зі спірної квартири всі свої речі. Вважає, що реєстрація ОСОБА_3 за відсутності будь-яких між ними договірних відносин порушує її права як власника нерухомого майна.

В ході розгляду справи ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Маріупольського нотаріального округу Апалько М.Ю., про визнання договору дарування фіктивним, вселення та витребування майна із чужого незаконного володіння.

В подальшому позов уточнила та доповнила, в остаточній редакції зустрічної позовної заяви просила:

- визнати договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 07.06.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М.Ю., фіктивним;

- вселити її у вказану квартиру, власником якої є ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 07.06.2014 року;

- витребувати з чужого незаконного володіння майно, що належить їй на праві особистої та спільно сумісної власності подружжя, яке знаходиться у вказаній квартирі, а саме: кухонний гарнітур, витяжка, газова піч, духовка, спальний гарнітур, ванні приналежності, кухонні приналежності, пилосос, кухонний комбайн, чайник, пароварка, крісло шкіряне, ДВД, багети, 3 люстри, холодильник, кондиціонер, меблі у прихожій, палас, документи (закордонний паспорт, характеристики), косметика, рушники, побутові належності.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що вона з 2007 року зареєстрована і мешкала у вказаній квартирі разом зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_6 на законних підставах як член сім'ї власника ОСОБА_4 Переїхали вони з чоловіком жити в порожню квартиру в 2007 році, вона привезла в квартиру свої особисті речі. В квартирі вона особисто робила ремонт, клеїла шпалери, білила стіни, купувала меблі, спільно з чоловіком купували необхідне приладдя до квартири. В квартирі вони з чоловіком проживали вдвох. Усе нажите спільне майно купували з чоловіком за спільні кошти, деяке майно їм дарували. У 2011 році вони були забезпечені усім необхідним та придбали автомобіль. У квітні 2012 році ОСОБА_6 перевівся до м.Миколаїва, а потім до м.Ялти АР Крим, де з його слів мешкає по теперішній час. Вона поїхала тимчасово пожити до своєї сестри, оскільки з чоловіком домовились пожити трохи окремо. Періодично навідувалась до квартири, брала необхідні особисті речі. Через декілька місяців повернулась, але в квартиру не змогла потрапити, оскільки були змінені замки. ОСОБА_4 відмовилась надати ключі та впустити в квартиру. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 18.12.2013 року вона вселена в квартиру. Вона приїздила до квартири, але ОСОБА_2 та ОСОБА_4 її у квартиру не впустили, рішення суду не виконане.

Усі її особисті та спільні речі залишились у квартирі, в томі числі і майно, придбане спільно з чоловіком.

До особистого майна, яке знаходиться в квартирі та не є предметом спору щодо майна між нею та колишнім чоловіком у Ялтинському міському суді (Крим), відносяться: - кондиціонер dekker вартістю 2500 грн., який вона особисто замовляла в 2007 році на гроші з якими приїхала до м. Маріуполя; - документи: закордонний паспорт на дівоче прізвище ОСОБА_3; характеристики з навчальних закладів - ліцей №1 м.Свердловська Луганської області, Луганська академія Внутрішніх справ ім.10-річчя незалежності України, Міжнародна академія Управління персоналом; трудова книжка на дівоче прізвище ОСОБА_3; - косметика: лосьйон для тіла мері-кей 200грн., гель для умивання мері-кей 200грн., крем під вії мері-кей 300грн.; - рушники: 1 махровий синього кольору банний 300грн., 6 хлопкових кухонних 200грн., халат махровий голубого кольору 300грн.; - побутові приналежності: фен для волосся тефаль 400грн, плойка для волосся тефаль 200грн.

До спільно придбаного майна, що знаходиться в спірній квартирі, відноситься: кухонний гарнітур вартістю 5000 грн.; газова та духова піч «Ардо» вартістю 2000грн.; витяжка вартістю 500 грн. (всю цю техніку було вбудовано в кухню та придбано в 2007 році приблизно в один і той же час, обирали спільно з матір'ю ОСОБА_6 у м. Маріуполі).

Крім того, в 2007 році вона також замовляла спальний гарнітур, який складається з шафи, ліжка, комоду, тумби бежевого кольору зі срібляними вставками, вартість якого на даний час складає приблизно 5000 грн.

В період 2008-2009 року вони спільно з чоловіком купили на подаровані весільні гроші наступне майно: ванні приналежності (килимки, шторка, комод, дзеркало, гладильна дошка, які оцінює 600 грн.), кухонні приналежності (посуд, столові прибори, набір ножів - 500 грн.), пилосос Samsung вартістю 600 грн.

На річницю їх весілля батьки ОСОБА_6 подарували їм кухонний комбайн (оцінює 2500 грн.).

За період спільного проживання до 2011 року вони з чоловіком також самостійно за спільні гроші придбали: чайник tefal - 300 грн., пароварку - 200 грн., крісло шкіряне - 300 грн., dvd LG - 200 грн., 3 багети, одна з яких кована металева, -1500 грн., 3 люстри - 1000грн., холодильник LG - 2000 грн.

Також, окрім спільного майна, вона в період шлюбу нажила майно, що належить їй на праві особистої власності, оскільки є її особистими подарунками, а саме: прихожа темно бордового кольору, яку подарувала їй мама за вступ до школи міліції та здачу екзаменів у 2009 році (оцінює 2000 грн.); килим зелено - бежевого кольору вартістю 1000 грн., який їй подарували батьки ОСОБА_6 на день народження у 2011 році. Цей подарунок вона також особисто вибирала та придбала на центральному ринку м. Маріуполя.

Всі зазначені речі знаходяться в спірній квартирі, були придбані та завезені у квартиру в період з 2007 року по 2011 рік нею і колишнім чоловіком.

ОСОБА_2 набула право власності на квартиру 07.06.2014 року, а вселилася в квартиру в квітні 2012 року, тому ці речі не можуть належати їй, оскільки були придбані та завезені до квартири до того як та вселилася у квартиру. Крім того, ОСОБА_2 мешкала весь час з 2007 року до 2012 року у м. Чернігові.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 їй майно не повертають, в квартиру не впускають, чим порушують її право власності на майно та право користування жилим приміщенням.

Вважає договір дарування квартири фіктивним, оскільки ОСОБА_4 переоформила право власності на спірну квартиру на доньку ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 07.06.2014 року з метою ухилення від виконання рішення суду про її вселення в квартиру та незаконного заволодіння її майном.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2014 року справи за позовом ОСОБА_2 та за зустрічним позовом ОСОБА_3 були об'єднані в одне провадження.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду в місті Маріуполі Донецької області від 20 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, задоволено у повному обсязі.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 особою, яка втратила право користування даною квартирою.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Маріупольського нотаріального округу Апалько М.Ю., про визнання договору дарування фіктивним, вселення та витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовій збір у розмірі 243,60 грн. та витрати, понесені з наданням правової допомоги, у розмірі 800грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі. При цьому посилається на неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивачка за основним позовом та відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_2, відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_4 та третя особа Апалько М.Ю. в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, подали до суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутності. Тому, виходячи з положень ст.305 ЦПК України, колегія суддів розглянула справу у відсутності зазначених осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача за основним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3, яка доводи апеляційної скарги підтримала, просила скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, заперечення представника позивачки за основним позовом та відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 - адвокат Темір І.В., який просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 07.06.2014 року ОСОБА_4, належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 22.02.2007 року, квартиру АДРЕСА_1 подарувала ОСОБА_2 (а.с.10-11).

Згідно особистого рахунку НОМЕР_1 ОСОБА_3 зареєстрована в спірній квартирі 04.11.2008 року в якості невістки ОСОБА_4 ( а.с.16).

З 04.10.2008 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_6, який є сином ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.89). Шлюб між подружжям був розірваний на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 18.10.2013 року (а.с.12).

Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_10 21 грудня 2013 року зареєстрували шлюб, та ОСОБА_3 набула прізвище ОСОБА_3 (а.с.90).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 7 листопада 2013 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 про визнання її ОСОБА_3 особою, яка втратила право користування жилим приміщенням в спірній квартирі та у задоволені її зустрічних позовних вимог про визнання права користування жилим приміщенням в спірній квартирі відмовлено. Дане рішення рішенням Апеляційного суду Донецької області від 18 грудня 2013 року в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_3 (ОСОБА_3) про вселення скасовано з ухваленням нового рішення та вселено ОСОБА_3 (ОСОБА_3) в квартиру АДРЕСА_1. В решті частини рішення залишено без змін (а.с.22-27).

Згідно розписки ОСОБА_3 14.04.2013 року вона зібрала зі спірної квартири свої особисті речі та комп'ютерний стіл і диван, які вона купувала разом з чоловіком ( а.с.17).

За таких обставин, виходячи з того, що ОСОБА_2 є власником квартири, а ОСОБА_3 не є членом її сім'ї в сенсі ст. 64 ЖК України та будь-яких договірних відносин між нею та позивачем, які б були підставою для обмеження прав ОСОБА_2 як нового власника жилого приміщення не має, суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_3 у зв'язку з припиненням права власності на квартиру ОСОБА_4, членом сім'ї якої вона була, втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 У зв'язку з цим суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод ОСОБА_2 в користуванні та розпорядженні вказаною квартирою та визнав відповідачку такою, що втратила право користування даною квартирою та відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про вселення у спірну квартиру, оскільки вона втратила право користування жилим приміщенням у зв'язку з припиненням права власності на квартиру ОСОБА_4, членом сім'ї якої вона була.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання фіктивним договору дарування квартири від 07.06.2014 року, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.234 ЦК України, виходив з того, що оскільки відповідачем ОСОБА_3 не оспорювався факт проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, що підтверджує факт прийняття нею дару у вигляді даної квартири, а навпаки, вона даний факт вказувала в змісті зустрічної позовної заяви та підтвердила в ході судового розгляду справи, тобто на виконання договору дарування спірної квартири, який було укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було передано майно, тому даний правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Вирішуючи позов ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив з того, що нею не надано суду в обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог доказів, які б підтверджували право власності на майно, яке вона просить витребувати, доказів про наявність даного майна в натурі у спірній квартирі та у володінні відповідачів за зустрічним позовом. Суд також врахував розписку ОСОБА_3 про те, що в квітні 2013 року вона забрала зі спірної квартири свої особисті речі та речі придбані разом з чоловіком, що факт написання розписки вона не оспорювала і не надала суд доказів, що розписка була написана під фізичним впливом. Тому суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні даних позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю.

З такими висновками суду першої інстанції колегія судів не може не погодитись, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.ст.317,319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з положеннями ст.150 ЖК України, ст.383 ЦК України громадяни, що мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Положеннями ст.155 ЖК України, ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права власності на своє майно чи обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно вимог ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Судом встановлено і це не оспорювалось сторонами, що спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 07.06.2014 року.

Відповідачка ОСОБА_3 вселилась в спірну квартиру та зареєстрована в ній з 04.11.2008 року в період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 - сином власника квартири ОСОБА_4 у якості невістки.

Шлюб між подружжям розірвано на підставі рішення суду від 18.10.2013 року, а 21.12.2013 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 та змінила прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_3.

З огляду на наведене, виходячи з того, що відповідачка ОСОБА_3 вселилась в квартиру і набула права користуванням жилим приміщенням як невістка ОСОБА_4, тобто, як член сім'ї власника квартири, та, враховуючи те, що право власності ОСОБА_4 припинилося у зв'язку з відчуженням квартири, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що ОСОБА_3 у зв'язку з відчуженням ОСОБА_4 квартири, втратила право користування жилим приміщенням, оскільки її право користування жилим приміщенням є похідним від права попереднього власника квартири, тому, відповідно, і відсутні підстави для її вселення у спірну квартиру.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що суд не прийняв до уваги, що рішенням апеляційного суду від 18.12.2013 року встановлено, що вона на законних підставах набула право користування жилим приміщенням спірної квартири, задоволено її позов і вона вселена в квартиру, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки даним рішенням суду було вирішено житловий спір між нею та ОСОБА_4, а у справі, що переглядається, виникли інші правовідносини щодо правомірності користування жилим приміщенням між нею та ОСОБА_2

Сама по собі обставина, що ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_4 та з дозволу останньої вселилась в спірну квартиру в 2012 році, не дає підстав вважати, що відповідачка стала членом сім'ї позивачки. Відповідачка в апеляційному суді не заперечувала, що вона з ОСОБА_2 однією сім'єю не проживала, що між нею і позивачкою відсутні будь-які договірні відносини щодо спірного житла та що вона в квартирі не проживає.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд залишив поза увагою положення ст.156 ЖК України про те, що припинення сімейних відносини не припиняє право користування жилим приміщенням, є неспроможними, оскільки вимоги ч.4 ст.156 ЖК України встановлюють правовідносини між власником житла та членом його сім'ї, та не регламентують житлові правовідносини між новим власником та членом сім'ї попереднього власника.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не звернув уваги що для визнання правочину фіктивним достатньо підстав підтверджуючих умисел обох сторін, що наявність умислу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на укладення фіктивного правочину підтверджується тим, що вони діють спільно, починаючи з 2012 року, разом не виконують рішення суду, яке вступило в закону дію, що саме ОСОБА_2 не впускала її до помешкання у зв'язку з тим, що на момент винесення рішення суду щодо її вселення ОСОБА_2 мешкала в спірній квартирі і саме вона не віддавала їй речі, що ці факти підтверджують спільні дії та спільний інтерес ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на позбавлення її права користування квартирою, що квартиру не передано ОСОБА_2 та вона залишилась у користуванні ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки ці доводи є суперечливими, жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.

ОСОБА_4, будучи власником квартири мала право вільно розпорядитися своєю власністю, незалежно від того, що ОСОБА_3 зареєстрована в квартирі, оскільки така реєстрація як і наявність рішення суду про вселення не позбавляє її права власника на вільне розпорядження своїм майном, а тому дії ОСОБА_4 по відчуженню квартири не можуть свідчити про наявність умислу на укладення фіктивного договору.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 прийняла квартиру в дар, зареєструвала своє право власності, вселилася в квартиру і проживає в ній і ці обставини в судовому засіданні підтвердив її представник та не спростовано відповідачкою ОСОБА_3

Тому суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування спірної квартири фіктивним на підставі ст.234 ЦК України, оскільки не встановлено, що цей правочин був вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися таким договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив принцип об'єктивності і безпідставно відмовив в задоволенні її клопотань про виклик свідків, які могли б підтвердити, що в спірній квартирі знаходяться її речі і що їй їх не віддали, що документи, які вона надала, дійсно підтверджують наявність меблів, встановлених у квартирі, що до помешкання її не впускають, є неспроможними.

Як вбачається з матеріалів справи, журналу судового засідання та технічного запису судового засідання, ОСОБА_3 в своїй зустрічній позовній заяві, заяві про уточнення та доповнення зустрічного позову не навела посилань на докази, які підтверджують її право власності на майно, яке вона заявила вимоги, та, що це майно знаходиться у спірній квартирі та у незаконному володіння ОСОБА_2 і ОСОБА_4, а також не долучила таких доказів до своєї зустрічної позовної заяви. Клопотань про витребування таких доказів також не заявила.

Надані представником ОСОБА_2 суду першої інстанції та долучені ОСОБА_3 до апеляційної скарги довідки ПП Светлічний про замовлення у вересні 2007 року меблів для кухні та спальні, в травні 2008 року меблів прихожої (а.с.99,140-142) не підтверджують доводи відповідачки про придбання особисто нею та нею з колишнім чоловіком в період шлюбу цього майна. Як вбачається з вказаних довідок, вони містять різні відомості щодо часу придбання меблів, їх ціни та особи, яка замовляла ці меблі. Будь-яких інших доказів, в тому числі і документів про придбання спірного майна, про витребування якого заявлено вимоги у зустрічному позові, особисто їй та їй спільно з колишнім чоловіком ОСОБА_3 суду не надала. Також не надано нею суду доказів про те, що зазначене у зустрічному позові майно знаходиться у спірній квартирі та у незаконному володінні ОСОБА_2 і ОСОБА_4, а останні вимоги не визнали, надавши суду розписку ОСОБА_3 про те, що в квітні 2013 року вона забрала зі спірної квартири свої особисті речі та речі, які вона купувала разом з чоловіком.

Крім того, зі справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був зареєстрований 04.10.2008 року, в спірній квартирі вона зареєстрована з 04.11.2008 року. Вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 та визнання права власності на спірне майно не заявлено і таких доказів суду не надано. Спір між колишнім подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_6 щодо поділу майна, набутого в період шлюбу, знаходиться у провадженні іншого суду та по суті не вирішений, що в апеляційному суді визнала ОСОБА_3 та не оспорювалось представником ОСОБА_2 У справі, що переглядається апеляційним судом, ОСОБА_6 до участі у справі не був залучений, хоча як вбачається зі справи ОСОБА_3 заявлено вимоги про витребування майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд неправильно відмовив у допиті свідка ОСОБА_11, є неспроможними та спростовуються матеріалами справи, зокрема журналом судового засідання та фонограмою технічного запису судового засідання, з яких вбачається, що суд задовольнив клопотання ОСОБА_3 про допит даного свідка, однак відповідачка не забезпечила його прибуття у судове засідання. Суд ж самостійно направити свідку судову повістку про виклик до суду не міг, оскільки у відповідності з положеннями ст.136 ЦПК України відповідачка не вказала повні дані та адрес проживання цього свідка. Ці обставини ОСОБА_3 підтвердила в апеляційному суді, пояснивши, що їй повні дані свідка ОСОБА_11 та його адреса не відомі.

Згідно з положеннями ст.ст.131,136 ЦПК України відповідачка не заявляла в суді першої інстанції клопотань про допит інших свідків, в апеляційному суді не навела поважних причин, з яких таке клопотання в суді першої інстанції не було заявлене.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та спірне рухоме майно, колегія суддів також вважає безпідставними.

Як вбачається зі справи, ухвалою Орджонікідевського районного суду м.Маріуполя від 28.10.2014 року на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України за заявою ОСОБА_3 її позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння були залишені без розгляду. Дана ухвала ніким не оскаржувалась та не скасована.

За таких обставин, виходячи з положень ст.ст.151,152 ЦПК України, роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених в п.п.3,4 постанови від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», та враховуючи те, що відповідачка не є власником квартири, позовні вимоги стосуються спору про право користування квартирою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову. Дана ухвала суду у встановленому законом порядку ніким не оскаржувалась.

Зі справи також вбачається, що в подальшому в ході розгляду справи після подання заяви про уточнення зустрічної позовної заяви та збільшення позовних вимог ОСОБА_3 повторно не зверталась до суду із заявою про забезпечення позову, що вона не заперечувала в апеляційному суді.

З огляду на наведене, виходячи з того, що відповідно до вимог ст.387 ЦК України та ч.3 ст.10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, та враховуючи те, що ОСОБА_3 не надала суду таких доказів, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про недоведеність позовних вимог і в задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовив обґрунтовано.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, їм та наданим доказам в сукупності дав правильну правову оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_2 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 Свої висновки суд достатньо повно та обґрунтовано мотивував.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не свідчать про неправильне застосування чи порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідачкою не наведено ніяких нових обставин та не надано ніяких нових доказів, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, досліджених в суді першої інстанції.

Порушень норм процесуального законодавства, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними для скасування чи зміни рішення суду, у справі не встановлено.

З огляду на наведене, переглядаючи справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог та в межах доводів апеляційного оскарження на підставі доказів, наданих сторонами, які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 лютого 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді : Кочегарова Л.М.

Осипчук О.В.