Справа № 201/6633/15 - ц
провадження 2/201/2095/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Ходаківського М.П.,

при секретарі Джамаловій С.Г.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь матеріальної шкоди в сумі 6000 грн. та моральної шкоди в сумі 10000 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 26.03.2015 приблизно о 10 год. 00 хв. відповідач заподіяв йому тілесні ушкодження, внаслідок чого позивач упав на підлогу та на деякий час втратив свідомість, у звязку з чим позивач звернувся до Жовтневого РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області із заявою про нанесення тілесних ушкоджень. За даним фактом було розпочато досудове розслідування у кримінальному проваджені № 0001677 від 27.03.2013. Після звернення до КЗ ДЦПМСД № 4 амбулаторії загальної практики № 1 м. Дніпропетровська за медичною допомогою у нього було виявлено черепно-мозкову травму голови, забій поперекової області голови та забій лівого стегна. Спричинені тілесні ушкодження потягли за собою необхідність довгого лікування та відновлення здоровя, у звязку з чим просить стягнути на його користь з відповідача 6000 грн. матеріальної шкоди та 10000 грн. моральної шкоди.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні у повному обсязі.

Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, просили у позові відмовити. Надали письмові заперечення на позов, в яких відзначили, що твердження позивача про те, що йому були спричинені тілесні ушкодження не доведені жодними належними доказами. Пояснили, що 26.03.2013 ніхто тілесних ушкоджень ОСОБА_1 не наносив. За заявою ОСОБА_1 було розпочато кримінальне провадження, в ході проведеної судово-медичної експертизи у якому встановлено, що у останнього не виявлено жодних тілесних ушкоджень, а тілесні ушкодження на які він указував є причиною його хронічних захворювань. Під час допиту свідків події, на яку вказує ОСОБА_1, факту спричинення тілесних ушкоджень останньому встановлено не було. Постанова про закриття кримінального провадження від 16.03.2015 за цим фактом оскаржена не була і є чинною. У звязку з цим просить відмовити у задоволенні указаного позову.

Суд, заслухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Відповідно до доводів позовної заяви, відповідач 26.03.2015 приблизно о 10 год. заподіяв ОСОБА_1 тілесні ушкодження, внаслідок чого позивач упав на підлогу та на деякий час втратив свідомість, що призвело до необхідності лікування та втрати здоровя. З огляду на що відповідач повинен відшкодувати позивачу матеріальну та моральну завданими протиправними діями.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданим споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст.ст. 1166, 1167 ЦК України майнова та моральна шкода, заподіяна діями чи бездіяльністю фізичної або юридичної особи особистим немайновим правам або майну громадянина, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Ця особа звільняється від відшкодування, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини.

Зазначені приписи законодавства передбачають відповідальність у деліктному зобов'язанні та даними статтями визначені загальні умови настання відповідальності за заподіяння шкоди: шкода; протиправність поведінки заподіювача; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою; вина заподіювача шкоди. Та саме сукупність цих умов і є підставою для покладання на особу цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди. Ці умови є загальними умовами для виникнення зобов'язань із заподіяння шкоди тому, що їх сукупність вимагається у всіх випадках, окрім тих, які спеціально передбачені у законі.

Проте судовим розглядом справи встановлено відсутність таких ознак та факту заподіяння шкоди ОСОБА_1 відповідачем з огляду на наступне.

Згідно із ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження № 0001677 від 16.03.2015, до Жовтневого РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області 26.03.2013 звернувся ОСОБА_1, який повідомив про те, що 26.03.2013 приблизно о 10 год. 00 хв. невідома особа, перебуваючи за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Шевченка, 39, в ході конфлікту із заявником завдала останньому тілесні ушкодження. Допитаний в якості свідка ОСОБА_4 пояснив, що 26.03.2013 виконував роботи по прокладенню інтернетного кабелю за вищеуказаною адресою, в ході словесного конфлікту фізичної агресії не застосовувалося. Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 надав аналогічні показання.

В ході досудового розслідування в порядку ст. 110, 242, 243 КПК України було призначено судово-медичну експертизу та згідно з висновком експерта № 3298-е від 28.08.2014 встановлені клінічні діагнози обєктивно не підтверджені згідно з наданою медичною документацією.

Суд критично оцінює посилання позивача як на доказ спричинення тілесних ушкоджень та вчинення щодо позивача протиправних дій відповідачем на покази свідків та копії медичних документів, оскільки допитані в судовому засіданні свідки повідомили, що не були присутні при настанні подій, на які вказує позивач, а медичні документи жодним чином не вказують на наявність протиправних дій саме відповідача щодо ОСОБА_1

Вирішуючи позовні вимоги, приймаючи до уваги те, що згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено наданими доказами наявність факту спричинення ушкоджень ОСОБА_2

Ураховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо заявлених позовних вимог суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1, у звязку з чим вони не підлягають задоволенню.

Зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди відмовлено внаслідок її недоведеності позивачем, суд вважає, що і відсутні правові підстави для відшкодування останньому моральної шкоди.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.П.Ходаківський