У х в а л а

іменем україни

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Кадєтової О.В., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» (далі - ТОВ «АВТО ПРОСТО») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що 26 лютого 2014 року між нею та відповідачем було укладено трудовий договір строком до 25 лютого

2015 року, згідно з умовами якого їй було встановлено термін випробування у три місяці.

Наказом № 77-у від 22 травня 2014 року її звільнено з посади продавця-консультанта у зв'язку з незадовільним результатом випробування на підставі ст. 28 КЗпП України.

Посилаючись на незаконність свого звільнення, оскільки на час його проведення вона перебувала на стаціонарному лікуванні, крім того була вагітна, ОСОБА_3 просила позов задовольнити в повному обсязі й скасувати наказ № 77-у від 22 травня 2014 року про припинення трудового договору, поновити її на роботі у ТОВ «АВТО ПРОСТО» на посаді продавця-консультанта, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від

22 жовтня 2014 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, й ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За правилами ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Судом установлено, що між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та

ОСОБА_3 26 лютого 2014 року було укладено трудовий договір про прийняття позивача на роботу на посаду продавця-консультанта на період з 26 лютого 2014 року до 25 лютого 2015 року, який підписано обома сторонами.

Відповідно до умов вказаного договору, ОСОБА_3 визначено випробувальний термін строком у три місяці.

Згідно із заявою ОСОБА_3 про прийняття на роботу, позивач просила прийняти її на посаду продавця-консультанта.

На виконання укладеного трудового договору, ТОВ «АВТО ПРОСТО» видано наказ № 32-п від 26 лютого 2014 року про прийняття

ОСОБА_3 на роботу у товариство на посаду продавця-консультанта, з випробувальним строком у три місяці.

Відповідно до наказу ТОВ «АВТО ПРОСТО» № 46-к від 28 лютого 2014 року ОСОБА_4 з 2 березня 2014 року пройшла п'ятиденне навчання на навчальних курсах.

Наказом ТОВ «АВТО ПРОСТО» № 77-у від 22 травня 2014 року припинено трудовий договір, укладений із ОСОБА_3, та звільнено позивача з 22 травня 2014 року з посади продавця-консультанта за ст. 28 КЗпП України, у зв'язку з незадовільним результатом випробування. Підставою для видання вказаного наказу стали службові записки директора з продажу й регіонального представника від 14 травня 2014 року та від

21 травня 2014 року відповідно.

Згідно з ч. 1 ст. 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Тобто під час випробування працівник вважається прийнятим на роботу, але з умовою, що укладений з ним трудовий договір буде розірвано, якщо він не витримає випробування.

Отже, розірвання відповідно до ст. 28 КЗпП України трудового договору з працівником під час терміну випробування не можна визнати таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті на роботу даючи згоду на випробування фактично дає згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування буде встановлено невідповідність його роботі, на яку його прийнято.

Таким чином, установивши зазначені обставини, суди дійшли правильного по суті висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки звільнення позивача у період випробувального строку проведено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Такі висновки суду є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи на увагу не заслуговують і висновків суду не спростовують.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

В.І. Мартинюк

М.І. Наумчук