У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 законного представника неповнолітньої ОСОБА_9, треті особи: Служба у справах дітей Новомосковської райради, Павлоградська міська рада, Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на частину квартири, та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Служба у справах дітей Новомосковської райради, Павлоградська міська рада, Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання права власності на спадкове майно, усунення перешкод у користуванні спадковим майном, вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на частину квартири.

ОСОБА_8, як законний представник неповнолітньої ОСОБА_9, звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на спадкове майно, усунення перешкод у користуванні спадковим майном, вселення.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_10 у період з квітня 2009 року до моменту смерті ОСОБА_10 - ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Зустрічний позов ОСОБА_8 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_9 право власності на спадкове майно - Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10

У задоволенні первісного і зустрічного позовів в інших частинах відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на частину квартири скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_8 як законний представник неповнолітньої ОСОБА_9, звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_6 та про задоволення зустрічного позову ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка та ОСОБА_10 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з квітня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Спірна квартира була набута ОСОБА_10 в період проживання однією сім'єю із ОСОБА_6, а тому враховуючи вимоги ст. ст. 60, 63, 74 СК України вважав, що нерухоме майно є їх спільною сумісною власністю.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_8 та визнаючи за неповнолітньою ОСОБА_9 право власності на Ѕ частини спірної квартири в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_9 відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України є спадкоємицею першої черги після смерті ОСОБА_10, а тому має право на спадкування Ѕ частини спірної квартири.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_8, апеляційний суд вважав, що зустрічний позов ОСОБА_8 є передчасним, оскільки державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру у зв'язку із відсутності у ОСОБА_8 правовстановлюючих документів на неї.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах матеріального закону та зроблені при неповному з'ясуванні всіх обставин справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 21 березня 2012 року ОСОБА_10 власником квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12 квітня 2013 року (т. 1 а. с. 5).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 є донькою ОСОБА_10 (т. 1 а. с. 10).

4 лютого 2014 року ОСОБА_9 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_10, оскільки у спадкоємця відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно (т. 1 а. с. 60).

Статтями 1216-1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України, частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини - дня смерті особи або дня, з якого вона оголошується померлою.

Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Втім, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина 3 статті 1296 ЦК України).

Зважаючи на викладене, право на спадщину є майновим правом спадкоємця, юридичний факт виникнення якого пов'язаний з часом її прийняття, неотримання ж свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця такого права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи те, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за померлим ОСОБА_10 у встановленому законом порядку, воно увійшло до складу спадщини, яка відкрилася у зв'язку з його смертю.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8, як законного представника ОСОБА_9, апеляційний суд всупереч статті 6 Конвенції позбавив спадкоємця права на судовий захист, не звернувши уваги, що право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб.

Враховуючи зазначене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, оскільки воно ухвалене із порушенням вимог матеріального та процесуального закону.

Також не може залишатись в силі рішення суду першої інстанції з наступних підстав.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати - місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України.

Обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 ЦПК України) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Із матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Народного суду Новомосковського району Дніпропетровської області від 21 травня 1981 року встановлено юридичний факт, що ОСОБА_7 є батьком ОСОБА_10 (т. 1 а. с. 11).

На порушення вищезазначених положень процесуального закону, суд першої інстанції не витребував із відповідної нотаріальної контори заведену спадкову справу після смерті ОСОБА_10, не визначив коло спадкоємців, які мають право на спадкування майна померлого, що призвело до передчасного висновку, що ОСОБА_9 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_10

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глава 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказі, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 та визнаючи за нею право власності на Ѕ частини спірної квартири, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив лише із того, що ОСОБА_6 проживала однією сім'єю із ОСОБА_10 в період набуття останніми прав власності на квартиру, та дійшов висновку, що встановлення зазначеного факту є підставою для застосуванню до спірних правовідносин положення, передбаченого ст. 74 СК України.

Проте, на порушення вимог матеріального та процесуального закону, судом першої інстанції не було встановлено наявності ведення спільного бюджету, спільних витрат на придбання квартири, не з'ясовано, чим підтверджуються ці обставини, які необхідно встановити для застосування ст. 74 СК України.

Враховуючи зазначене, судові рішення не можуть залишатися в силі, допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, як законного представника неповнолітньої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Демяносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак