УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулось до суду з указаним позовом, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що 30 січня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 46/АК-183.08.2, за умовами якого останній отримав кредит шляхом відкриття кредитної лінії в розмірі 23 751 дол. США зі сплатою 3 % річних та терміном повернення до 30 січня 2015 року.

Відповідач належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка складається із: заборгованості за кредитом - 18 654,81 дол. США, заборгованості за відсотками - 6 496,68 дол. США, заборгованості з комісії - 16 815 грн 73 коп., пені - 63 791 грн 31 коп., 3 % річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 11 016 грн 56 коп., інфляційних витрат - 381 грн 24 коп., яку, уточнивши вимоги, банк просив стягнути з відповідача.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 квітня 2014 року, позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 622 дол. США, з яких: 4 507 дол. США - заборгованість за кредитом та 115 дол. США - заборгованість за процентами.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Родовід Банк» просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення в повній мірі не відповідають.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, посилаючись на постанову Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13, виходив із того, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення, тому позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь банку несплачених на момент звернення кредитора до суду платежів за кредитним договором в межах строку позовної давності в розмірі 4 507 дол. США та проценти за користування кредитом у розмірі 115 дол. США.

Однак з такими висновками судів в повній мірі погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 30 січня 2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 46/АК-183.08.2, за умовами якого останній отримав кредит шляхом відкриття кредитної лінії в розмірі 23 751 дол. США зі сплатою 9 % річних та терміном повернення до 30 січня 2015 року.

Відповідно до положень ст. ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

ОСОБА_3 належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим станом на 07 червня 2013 року утворилась заборгованість, яка складається з: заборгованості за кредитом - 18 654,81 дол. США, заборгованості за відсотками - 6 496,68 дол. США, заборгованості з комісії - 16 815 грн 73 коп., пені - 63 791 грн 31 коп., 3 % річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 11 016 грн 56 коп., інфляційних витрат - 381 грн 24коп.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Також у постанові від 19 листопада 2014 року № 160-цс14 Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Відповідно до вимог ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Банк звернувся до суду з позовом у червні 2013 року, тому заборгованість за кредитним договором за щомісячними платежами підлягає стягненню в межах трирічного строку позовної давності, пеня за користування кредитом підлягає стягненню за останні 12 місяців до дня звернення до суду з позовом, а кредит, який підлягав поверненню відповідно до графіку платежів за період з червня 2013 року по 30 січня 2015 року - в достроковому порядку відповідно до умов кредитного договору.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вищевказані обставини справи та положення закону уваги не звернув, та не врахував зазначеного правового висновку Верховного Суду України та того, що боржник припинила належним чином виконувати зобов'язання за спірним договором та здійснювати належні платежі з квітня 2008 року, а банк звернувся до суду з позовом у червні 2013 року з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором та дострокове повернення кредиту, тому передчасно дійшов висновку про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 622 дол. США, з яких: 4 507 дол. США - заборгованість за кредитом та 115 дол. США - заборгованість за процентами, не мотивував такого висновку та не зазначив, за який саме період стягнуті кошти.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що відповідно до п. 1.7 кредитного договору забезпеченням виконання зобов'язань за вказаним договором є застава автомобіля НОМЕР_1, відповідно до п. 1.6 договору застави від 30 січня 2008 року № 46/АК-183.08.2.

Згідно з актом приймання-передачі від 17 червня 2010 року ОСОБА_3 передав банку належний йому автомобіль НОМЕР_1, та два комплекти ключів від автомобіля з метою його подальшої реалізації для погашення заборгованості за кредитним договором.

31 серпня 2010 року ОСОБА_3 видав на ім'я працівника банку ОСОБА_4 довіреність на розпорядження автомобілем НОМЕР_1, для його подальшої реалізації.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції на вказані обставини справи уваги не звернув та не дав їм належної оцінки, залишив поза увагою те, що предмет застави боржником було передано банку на підставі акта приймання-передачі для його подальшої реалізації та зарахування коштів від його продажу в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором; не з'ясував місцезнаходження предмета застави та чи була здійснена його реалізація відповідно до вимог кредитного договору та договору застави.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, на вказані обставини справи, вимоги закону та правову позицію Верховного Суду України уваги не звернув, зазначені порушення суду першої інстанції не усунув, залишив поза увагою доводи апеляційної скарги та не спростував їх; не перевірив дійсний розмір заборгованості, тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_03_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судами допущені порушення норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не можуть вважатись законними та обґрунтованими, тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 квітня 2014 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко