Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є. у. № 337/1615/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Сидорова М.В.
№ провадження
22-ц/778/5173/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Коваленко А.І., Воробйової І.А.,

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позивач зазначала, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 05 березня 2011 року, який розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2015 року, яке набрало законної сили 10 березня 2015 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу мешкає з нею. Під час сумісного життя в зареєстрованому шлюбі було придбано автомобіль марки Daewoo Nexia, державний номер АР-74 CM, 2012 року випуску. Автомобіль зареєстрований в органах державної автомобільної інспекції за відповідачем. Після припинення спільного проживання і розірвання шлюбних відносин автомобілем користується ОСОБА_3 Врегулювати спірні правовідносини щодо користування та розпорядження автомобілем в досудовому порядку між колишнім подружжям не вдалось.

Після уточнення та збільшення позовних вимог ОСОБА_2 просила визнати автомобіль марки Daewoo Nexia, державний номер АР 91-74 CM, 2012 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя, поділити між сторонами вказаний автомобіль, виділивши їй 2/3 частини автомобіля, визнати за нею право власності на 2/3 частини спірного автомобіля та стягнути з ОСОБА_3 понесені нею судові витрати.

В обґрунтування вимоги про визнання за нею право власності на 2/3 спірного автомобіля, ОСОБА_2 в позові вказує на те, що з нею проживає неповнолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є інвалідом з дитинства, постійно потребує певних медичних процедур, що вимагає значних матеріальних витрат, сама вона також є інвалідом 3-ї групи, відповідач добровільно сплачує аліменти на утримання сина, але розмір аліментів, які одержує ОСОБА_2 від відповідача не достатній для належного забезпечення сина, що дає їй підстави вимагати збільшення її частки в спільному майні подружжя.

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_3 у травні 2015 року звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, який в процесі розгляду справи уточнив.

В позові зазначав, що вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.03.2011р., який розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2015 року. Вказаним судовим рішенням було встановлено, що шлюбні відносини припинені з травня 2014 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який мешкає з позивачкою та на утримання якого він добровільно сплачує аліменти.

12.11.2013р. ним в інтересах сім'ї за 75000,00 грн. було придбано автомобіль Daewoo Nexia, державний реєстраційний номер автомобілю НОМЕР_1. Для придбання вказаного автомобілю 06.11.2013р. він взяв в позику у ОСОБА_6 3127,24 доларів США, що складало 25 000 грн. по курсу НБУ на дату укладання позики, а ОСОБА_2 10.11.2013р. взяла у ОСОБА_7 16000 грн. Договори позики оформлені відповідними розписками.

14.03.2015р. за договором позики від 06.11.2013р. він сплатив позикодавцю 67590,49 грн., що еквівалентно 3127,74 доларів США за курсом НБУ на день повернення, а за договором позики від 10.11.2013р. сплатив позикодавцю в липні 2014р. - 4000 грн., в лютому 2015 р.-3000 грн.

З урахуванням сплачених ним після фактичного припинення шлюбних відносин спільних боргових зобов'язань подружжя (67 590,46 грн. + 7000 грн.) та вартості автомобілю (116 598 грн.) просив визнати автомобіль марки Daewoo Nexia типу седан В, сірого кольору, державний номер АР 91-74 CM спільною сумісною власністю подружжя, встановивши що їх частки є рівними та виділивши кожному по 1/2 частки автомобілю. Визнати договори позики від 06.11.2013р. та 10.11.2013р. такими, що укладені в інтересах сім'ї. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь частину сплачених грошових коштів за договором позики від 10.11.2013р. в сумі 3500грн, за договором позики від 06.11.2013 р. - 33795,23 грн. та судові витрати.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2015 року позови задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на автомобіль марки Daewoo, модель Nexia , тип Седан-В, державний номер АР 91-74 CM, 2012 року випуску, номер кузова ХWB3K32EDCA222884, об'єм двигуна 1598, сірого кольору.

Поділено спільне сумісне майно подружжя між ОСОБА_2 та

ОСОБА_3, визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частину автомобілю марки Daewoo, модель Nexia, тип Седан-В, державний номер АР 91-74 CM, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, об'єм двигуна 1598, сірого кольору, залишивши цей автомобіль у їх спільній частковій власності.

В іншій частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 частину сплачених грошових коштів за договором позики від 10.11.2013р., укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_8, в сумі 3 500,00 грн., частину сплачених грошових коштів за договором позики від 06.11.2013 р., укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, в сумі 33 795,23 грн. та в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 372,95 грн., а всього 37 688 (тридцять сім тисяч шістсот вісімдесят вісім) грн. 18 коп.

В іншій частині зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути відхилена з наступних підстав.

При вирішенні спору суд першої інстанції посилався на статті 60, 61, 64, 65 СК України, якими визначено: підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя; об'єкти права спільної сумісної власності; право подружжя на укладення договорів між собою та на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд також застосував приписи статей 69, 70, 71 цього Кодексу якими передбачено: право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також судом враховано роз'яснення, викладені в пунктах 22, 24, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Задовольнивши частково позови ОСОБА_2, ОСОБА_3, визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на автомобіль марки Daewoo, модель Nexia , тип Седан-В, державний номер АР 91-74 CM, 2012 року випуску та залишивши цей автомобіль у їх спільній частковій власності, суд виходив з засад рівності часток майна подружжя, що є спільною сумісною власністю подружжя і дійшов вірного висновку про виділ кожному з подружжя 1/2 частки автомобіля марки Daewoo, модель Nexia , тип Седан-В, державний номер АР 91-74 CM, 2012 року випуску.

Основні доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 полягають в тому, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_3 надає допомогу на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 1000 грн. Проте, цих коштів недостатньо, оскільки дитина є інвалідом, необхідні додаткові кошти на її лікування. Також апелянт вказує, що вона вимушена з сином виїхати від колишнього чоловіка, а тому витрачає кошти на оренду квартири, в якій вона мешкає з сином. Автомобіль також є необхідним засобом для пересування з сином інвалідом. На думку апелянта, суд не звернув на це уваги, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, оскільки суд мав відійти від принципу рівності часток подружжя та виділити їй 2/3 частки спірного майна.

Такі доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження при апеляційному розгляді справи.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що в період шлюбу подружжям ОСОБА_4 було придбано автомобіль марки Daewoo, модель Nexia , тип Седан-В, державний номер АР 91-74 CM, 2012 року випуску. В засіданні суду першої інстанції судом було встановлено, що згідно висновку вартості майна (складеному 24.04.2015 року суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_9Ю.) вартість спірного автомобіля складає 116598 грн., що було погоджено сторонами .

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 3 статті 70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

З матеріалів справи видно, що суд першої інстанції, поділивши спільне сумісне майно подружжя автомобіль марки Daewoo, модель Nexia , тип Седан-В, державний номер АР 91-74 CM, 2012 року випуску по 1/2 частині кожному з подружжя, тобто, відмовивши в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про виділ їй 2/3 частини цього майна, враховував як вищевказані норми сімейного права так і роз'яснення пунктів 22, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Зокрема, в пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України .

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

З матеріалів справи видно, що суд першої інстанції приділив увагу зазначеним роз'ясненням, та дослідивши обставини справи, докази надані сторонами, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 щодо відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Також апелянт посилається на те, що суд першої інстанції надав невірну оцінку доказам про отримання подружжям грошей в борг з метою придбання спірного автомобіля. Апелянт вказує, що перед купівлею автомобіля марки Daewoo, модель Nexia вони з чоловіком продали автомобіль «Таврія» за 20000 грн., також вони накопичили з чоловіком 39000 грн. та вона напередодні купівлі спірного автомобіля зайняла кошти в розмірі 16000 грн. у своєї тітки ОСОБА_8, а тому не було потреби ОСОБА_3 позичать кошти у своєї матері ОСОБА_6

Тому апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_3 частини сплачених ним грошових коштів за договором позики від 06.11.2013 р., укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, не відповідає обставинам справи.

При апеляційному розгляді справи ці доводи були спростовані наданим представником ОСОБА_3 рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07.08.2015 року (яке набрало законної сили 18.08.2015 р.) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики (ЄУН 337/1615/15-ц; провадження № 2/337/873/2015). ОСОБА_2 цим судовим рішенням було відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору позики.

Зі змісту цього судового рішення видно, що судом встановлені такі обставини: 06.11.2013 року ОСОБА_3 взяв в позику у ОСОБА_6 25000 грн., що складало 3127, 24 доларів США по курсу НБУ на дату укладання позики, оформивши договір розпискою.

Відповідно до умов, викладених в розписці, вищевказана суму позики отримана ОСОБА_3 для придбання автомобіля та підлягає поверненню в гривні за курсом НБУ по долару США на день повернення суми займу.

14.03.2015 року за договором позики від 06.11.2013 року ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_6 67590, 49 грн., що складає 3127, 74 доларів США за курсом НБУ на день повернення (а. с. 198-201).

З матеріалів справи та пояснень сторін при апеляційному розгляді справи вбачається, що при вирішенні спору суд першої інстанції врахував, що згідно із частиною 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит (або за допомогою позики), є спільною власністю чоловіка та дружини. Згідно статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обовязки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобовязань за кредитом.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Таким чином, у результаті придбання подружжям автомобіля марки Daewoo, модель Nexia , тип Седан-В, державний номер АР 91-74 CM, 2012 року випуску частково за гроші, які були отримані сторонами за договорами позики у ОСОБА_8 та у ОСОБА_6 боргові зобовязання перед позикодавцями несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір (договір позики).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. За таких обставин судова колегія вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргуОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: