Справа №442/9344/14-ц
Провадження №2/442/235/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

у складі :

головуючого - судді Хомика А.П.,

за участю секретаря - Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений на підставі довідки-рахунку від 03.12.2013 року, р.№100876 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо автомобіля НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_2, скасувати свідоцтво про реєстрацію зазначеного транспортного засобу видане ОСОБА_3, та витребувавши на її користь вказаний автомобіль з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 Судові витрати також просить стягнути на її користь.

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що в період з 24.04.2010 року по 13.10.2011 року та в період з 05.06.20102 року по 16.09.2014 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, в якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась донька ОСОБА_7. Під час перебування в шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, останній отримав кредит та придбав автомобіль НОМЕР_1.

Після розірвання їхнього з відповідачем шлюбу вони не досягли домовленості щодо розподілу спільного майна, а тому в липні 2014 року вона звернулась до суду з відповідним позовом, під час розгляду якого дізналась, що спірний автомобіль відповідач ОСОБА_2 03.12.2013 року, без її відома та згоди, неправомірно відчужив своєму батькові - відповідачеві ОСОБА_3, а тому змушена звернутись до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_4 позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, яку просять задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 позову не визнала і суду пояснила, що спірний автомобіль не являється спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, оскільки кошти для сплати кредиту за придбання такого були позичені відповідачем ОСОБА_2 у ОСОБА_6, про що свідчать відповідні розписки. І були особисто ним повернуті. А відтак, після повного погашення кредиту та повернення позичених коштів, відповідач ОСОБА_1, перебуваючи в шлюбі з позивачкою, відчужив спірний автомобіль своєму батькові - ОСОБА_3, а виручені від продажу кошти витратив на потреби сім"ї.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день і час місце розгляду даної справи.

Небажання відповідача ОСОБА_3 надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право обмежитися доказами, наданими позивачем.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як встановлено в судовому засіданні, сторонами не оспорюється, а тому доказуванню не підлягає, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 24.04.2010 року по 13.10.2011 року та в період з 05.06.20102 року по 16.09.2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, в якому у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась донька ОСОБА_7.

Крім цього, як вбачається з копії кредитного договору №2419-002/11Р від 28.04.2011 року, відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у ПАТ КБ "Правекс-Банк" в розмірі 207746 грн. для придбання автомобіля та з метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання передав банку в заставу автомобіль НОМЕР_1. Позивач ОСОБА_1 мала право на користування зазначеним транспортним засобом.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 64 СК України).

Отже, суд доходить до висновку, що оскільки спірний автомобіль придбаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час перебування в шлюбі, використовувався для потреб сім'ї, а тому такий автомобіль у відповідності до вимог ст. 60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім цього, матеріалами справи встановлено, що на підставі довідки-рахунку від 03.12.2013 року, р. №100876 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля НОМЕР_1 та ОСОБА_3 видано відповідне свідоцтво про реєстрацію зазначеного транспортного засобу НОМЕР_3 від 01.07.2014 року.

Статтею 65 СК України закріплено порядок розпорядження подружжям майном, що є об'єктом його права спільної сумісної власності. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Разом з тим, положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

З огляду на наведені вище правові норми, суд вважає надуманими доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що оскільки спірний автомобіль був придбаний у кредит, який він погашав особисто, а тому він не був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Поряд з цим, з оглянутих та досліджених в судовому засіданні письмових документів, які стали підставою для відчуження відповідачем ОСОБА_2 спірного автомобіля відповідачу ОСОБА_3, своєї згоди позивач ОСОБА_1 на відчуження такого автомобіля не надавала.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Судом встановлено, зокрема, з пояснень позивачки, що між нею та чоловіком існує спір про поділ майна подружжя, їй не було відомо про намір її чоловіка відчужити спірний автомобіль своєму батькові, коштів від відчуження спірного автомобіля чоловік для потреб сім'ї не надавав, а тому суд доходить законного висновку про відсутність згоди та про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу цього автомобіля недійсними та скасування свідоцтва про реєстрацію цього автомобіля, виданого ОСОБА_3

Нормами частини 4 ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантовано непорушність права власності, протиправність позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні.

Крім цього, в ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-ІV закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності (права власності) інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею (передано за договором іншій особі, яка його відчужила), він не має право вимагати повернення майна від добросовісного набувача.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що автомобіль НОМЕР_1 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, частки майна дружини та чоловіка у праві спільної сумісної власності є рівними, зазначений транспортний засіб вибув, зокрема, з володіння ОСОБА_1, поза її волею, а тому суд знаходить підстави для витребування зазначеного майна у законне володіння власників ОСОБА_1 та ОСОБА_2

При цьому суд приходить до переконання, що прийняття таких мір судом буде сумісним із правами, гарантованими Конвенцією про захист прав людини й основних свобод і Протоколами до неї та буде реально спрямовано на ефективний захист порушеного права позивачки ОСОБА_1

Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 79, 80, 88 ЦПК України з відповідачів у рівних частках користь позивачки необхідно стягнути понесені нею та документально підтверджені судові витрати, зокрема, по сплаті судового збору в сумі 1460,60 грн.

Враховуючи вище наведене та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений на підставі довідки-рахунку від 03.12.2013 року, р.№100876 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо автомобіля марки Hundai Sonata, дн.н.з. НОМЕР_4, № кузова НОМЕР_2.

Скасувати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 01.07.2014 року видане ОСОБА_3.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 автомобіль НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 1460,60 грн. понесених судових витрат.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя А.П. Хомик