УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В.,Мартинюка В.І.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про звернення стягнення на заставне майно, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 03 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 23 грудня 2009 року між ним та ОСОБА_7 укладено договір застави, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг грошову суму, еквівалентну 3 000,00 доларів США по курсу НБУ на дату укладення договору, що в гривневому еквіваленті складають 23 963,40 грн.

За вказаним договором заставодавець зобов'язався повернути заставоутримувачу суму, еквівалентну 3 000 доларів США не пізніше 23 грудня 2012 року по курсу НБУ на дату повернення. Заставоутримувач має право у випадку невиконання заставодавцем своїх зобов'язань отримати задоволення з вартості майна, закладеного згідно з цим договором, або шляхом отримання самого закладеного майна у власність. Предметом застави є автомобіль «Опель Вектра», д.н.з. НОМЕР_1, 1990 року випуску, який належить відповідачу на праві приватної власності. Даний договір застави не потребував нотаріального посвідчення. При укладенні договору застави ними було узгоджено заставну вартість майна, переданого у заставу - 30 353,64 грн, що на дату укладення договору складають 3 800 доларів США по курсу НБУ.

Згідно з п. 4.2 договору застави - звернення стягнення на заставлене майно здійснюється шляхом передачі предмету застави у власність заставодержателя в рахунок виконання умов договору позики від 23 грудня 2009 року.

Оскільки, відповідач порушив умови вказаного договору щодо виконання основного зобов'язання та не повернув кошти у розмірі 23 963,40 грн, позивач просив суд звернути стягнення на заставне майно, шляхом визнання за ним права власності на автомобіль Опель Вектра, державний номер НОМЕР_1.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 03 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 серпня 2014 року, позов задоволено. Звернуто стягнення на заставне майно, а саме автомобіль «Опель Вектра», д.н.з. НОМЕР_1 на користь ОСОБА_6, шляхом отримання його у власність з правом зняття та постановки на реєстраційний облік в органах ДАІ.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 порушує питання про скасування судових рішень судів попередніх інстанцій із ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що задоволення вимог кредитора за рахунок заставленого майна за договором застави, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, відповідає умовам цього договору та не суперечить вимогам чинного законодавства.

Судами встановлено, що 23 грудня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір застави, відповідно до умов якого відповідач отримав в борг грошову суму, еквівалентну 3 000,00 доларів США по курсу НБУ на дату укладення договору, що в гривневому еквіваленті складало 23 963,40 грн. Заставодавець зобов'язався повернути заставоутримувачу суму, еквівалентну 3 000,00 доларів США не пізніше 23 грудня 2012 року по курсу НБУ на дату повернення.

Згідно п. 1.3 договору застави предметом застави є автомобіль «Опель Вектра», д.н.з. НОМЕР_1, 1990 року випуску, який належить відповідачу на праві приватної власності.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 договору застави у випадку, якщо до закінчення строку виконання грошового зобов'язання (23 грудня 2012 року) заставодавець не виконав його в натурі, заставоутримувач має право звернути стягнення на предмет застави шляхом: надання заставодержателю права на продаж від імені заставодавця автомобіля третім особам; продажу предмета застави з публічних торгів; шляхом отримання самого закладеного майна у власність заставодержателя.

Судами також встановлено, що у встановлений зазначеним вище договором застави строк ОСОБА_7 взяті на себе зобов'язання не виконав.

У зв'язку з наведеним вище суди попередніх інстанцій, посилаючись на ст.ст. 572, 589, 590 ЦК України та ст. 20 Закону України «Про заставу», виходили з того, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_8, суд виходив з того, що останнім не було надано належних та беззаперечних доказів, що рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12 березня 2012 року, яким стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 заборгованість за договором позики у сумі 160 200,00 грн може бути виконане лише за рахунок спірного автомобіля.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які дані про наявність у відповідача іншого майна, за рахунок якого можливо виконати вказане рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у редакції, чинній на момент укладення зазначеного вище договору застави, реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до забезпечувальних обтяжень належать, зокрема, застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі договору.

Частиною 3 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Як вбачається з матеріалів справи, відомості про обтяження щодо предмету застави - автомобіля «Опель Вектра», д.н.з. НОМЕР_1, що виникло з договору застави від 23 грудня 2009 року, до Державного реєстру обтяжень рухомого майна не внесено.

Натомість, в матеріалах справи міститься копія витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 05 березня 2012 року, відповідно до якого на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 05 березня 2012 року, № 31539209, виданої ВДВС Первомайського МРУЮ Харківської області, накладено арешт на рухоме майно, належне ОСОБА_7 в межах суми позовних вимог, а саме - 160 200,00 грн.

Крім того, відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 20 вересня 2012 року, копія якого також міститься у матеріалах справи, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 31988103, виданою ВДВС Первомайського МРУЮ Харківської області, накладено арешт на рухоме майно ОСОБА_7, зокрема автомобіль «Опель Вектра», д.н.з. НОМЕР_1.

Доказів завершення зазначених вище виконавчих проваджень матеріали справи не містять.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права (ст. 212-214 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, з огляду на що судове рішення суду апеляційної інстанції на підставі частини другої ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

в и р і ш и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 серпня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов О.В. Кадєтова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук