Номер провадження: 22-ц/785/842/15
Головуючий у першій інстанції Боярській І.А.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Панасенкова В.О., Парапана В.Ф.,

при секретарі - Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Виконавчого комітету Білгород - Дністровської міської ради, як органу опіки та піклування на заочне рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 травня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Південний" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, а саме просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №В619 від 07.12.2006 року в сумі 24905,11 дол. США по тілу кредита та 385,84 дол. США по процентам за користування кредитом визнати за ПАТ АКБ "Південний" право власності на квартиру НОМЕР_1, загальною площею 111,1 кв.м., житловою 45,4 кв.м., яка знаходиться у будинку АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ПАТ АКБ "Південний" перешкоди у користуванні зазначеною квартирою; виселити відповідача із вказаної квартири; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, згідно наданої до суду письмової заяви просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити та у разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не з'явилась.

Заочним рішенням суду позов задоволений у повному обсязі.

Ухвалою від 03.07.2014р. в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення було відмовлено.

На вказане вище рішення подали апеляційні скарги ОСОБА_2 та виконком Білгород - Дністровської міської ради, як орган опіки та піклування, які просять його скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушенні судом норми матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, та вірно послався на діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

07.12.2006 року між Акціонерним Банком "Південний" та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № В619 та додаткові угоди до нього (додаткова угода від 26.12.2008р., додаткова угода від 14.04.2009 року, додаткова угода від 10.02.2010 року, додаткова угода від 01.06.2010 року, додаткова угода від 30.09.2010р., додаткова угода від 01.02.2011 року, додаткова угода від 03.08.2011 року, додаткова угода від 31.08.2012р., додаткова угода від 30.11.2012р.), відповідно до умов якого ОСОБА_2 був наданий кредит в розмірі 45 000 (сорок п'ять тисяч) доларів США, строком повернення до 06.12.2013 року зі сплатою процентної ставки за користування кредитними коштами в розмірі 14 % річних.

Умовами Кредитного договору, а саме п. 2.1. встановлено, що повернення кредиту здійснюється позичальником згідно графіку платежів за Кредитним договором, який є невід'ємною частиною Кредитного договору. Відповідно до п. 2.2. Кредитного договору встановлений порядок погашення процентів за користування кредитом, а саме проценти, нараховані в передостанній робочий день місяця, підлягають сплаті протягом двох робочих днів (враховуючи день нарахування) проте не пізніше останнього робочого дня місяця.

Банк, прийняті на себе зобов'язання за Кредитним договором щодо видачі ОСОБА_2 кредитних коштів виконав у повному обсязі, що підтверджується виписками по особовому рахунку позичальника.

Натомість позичальник ОСОБА_2, в порушення п.п. 2.1., 2.2. Кредитного договору, не дотримувалася встановлених строків та сум внесення платежів по Кредитному договору, в результаті чого виникла сукупна прострочена заборгованість, яка станом на 21.03.2014 року становить 24905,11 дол. США по тілу кредиту та 385,84 дол. США по процентам за користування кредитом.

11.01.2014 року на адресу Позичальника за вих. № 0-86-824БТ від 11.01.2014 року була направлена вимога про здійснення погашення за кредитом протягом 30 днів з дати направлення вимоги. 15.01.2014 року ОСОБА_2 отримала згадану вимогу, однак погашення не здійснила.

В якості забезпечення зобов'язань за Кредитним договором, ОСОБА_2 передала в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру НОМЕР_1, загальною площею 111,1 кв.м., житловою - 45,5 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1. Зазначена нерухомість була передана згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С. за р.н. 6094, 07.09.2007 року до Іпотечного договору внесені зміни щодо його окремих положень.

Згідно п.2. Іпотечного договору, Іпотечним договором забезпечуються виконання зобов'язань ОСОБА_2, що випливають з кредитного договору №В619 від 07 грудня 2006 року та всіх додаткових угод до нього, щодо вчасного та в повному обсязі повернення ОСОБА_2 кредиту в розмірі 45 000 (сорок п'ять тисяч) доларів США та будь-якого збільшення цієї суми у термін по 06.12.2013 року, сплати відсотків за користування кредитним коштами, а також штрафів та пені в порядку та розмірі, передбаченому Кредитним договором, відшкодування збитків іншої заборгованості за Кредитним договором.

Згідно п.п. 17.5, 17.5.1. Іпотечного договору з метою задоволення своїх вимог, Іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані та задовольнити майнові вимоги Іпотекодержателя в повному обсязі за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі, визначені на момент фактичного задоволення, враховуючи суму заборгованості за кредитом, суму відсотків, збитків, неустойки, штрафів, пені, іншої заборгованості та витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги та зверненням стягнення на Предмет іпотеки і вчиненням виконавчого напису тощо.

Пунктом 24 Іпотечного договору встановлено, що звернення стягнення здійснюється Іпотекодержателем: у випадках, зазначених в п.п. 17.5, 17.6 цього Іпотечного договору. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" спосіб стягнення на підставі рішення суду, або виконавчого напису або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Згідно з п. 26 Іпотечного договору, звернення стягнення на Предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в порядку, встановленому ст.37 Закону України "Про іпотеку".

Статтею 37 ЗУ "Про іпотеку" визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Статтею 35 цього ж Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у разі у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

На вимогу вказаної норми Закону, Акціонерним банком "Південний" на позичальника була направлена відповідна вимога про погашення заборгованості за договором від 11.01.2014 року за вих. №0-86-824Бт. Про отримання зазначеної вимоги вілповідачем свідчать їі підпис та прізвище на накладній №002501 (а.с.52-53).

Пункт 26 Договору іпотеки передбачає право Акціонерного банку "Південний" звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття його у власність.

Відповідно до ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже відповідно до вимог чинного законодавства Позивач - публічне акціонерне Акціонерний банк "Південний" дійсно має право за рахунок вартості предмета іпотеки задовольнити вимоги за Кредитним договором в повному обсязі.

Крім того, відповідно до п. 39 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року встановлено, що "з урахуванням положень частини 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом".

Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу України встановлено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Стаття 40 Закону України "Про іпотеку" визначає, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до пункту 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 встановлено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має врахувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленого законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

На виконання зазначених вимог чинного законодавства Акціонерним банком "Південний" відповідачу по справі ОСОБА_4 за допомогою кур'єрської служби доставки була надіслана вимога про виселення вих. №0-86-6659 БТ від 28.02.2014 р.

Однак, на день подачі позову, відповідачка продовжує проживати в квартирі НОМЕР_1, загальною площею 111,1 кв.м, житловою - 45,5 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1.

Таким чином, у позивача дійсно виникло право звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

З огляду на вищевикладене, суд правильно вважав позовні вимоги ПАТ АКБ "Південний" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, та дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянти не довели обставини, на які посилалися як на підставу своїх апеляційних скарг.

Твердження апелянтів в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Так, посилання апелянтів на те, що в спірній квартирі зареєстрована неповнолітня онука відповідачки, яка знаходиться під опікою бабусі, не можуть бути взяті до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до п.19.3 Договору Іпотеки від 14.12.2006р. ОСОБА_2 зобов'язалася нікого не ставити на реєстраційний облік без письмового дозволу іпотекодержателя.

Неповнолітня ОСОБА_5, 23.11.2001р.н., була зареєстрована за спірною адресою після винесення рішення виконкому Білгород - Дністровської міської ради від 10.10.2013р. про встановлення над нею опіки.

Письмового дозволу на реєстрацію неповнолітньої Банк не давав.

Більш того, з пояснень в судовому засіданні апеляційного суду, сама ОСОБА_2 та її представник пояснили, що неповнолітня після смерті матері отримала у власність ? частину картири матері.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що права неповнолітньої не будуть порушені у разі задоволення вимог про їх виселення, оскільки вона має житло на праві власності, крім того, відповідно до наданої іпотекодавцем інформації під час підписання договору іпотеки в спірній квартирі ніхто не був зареєстрований, власником спірної квартири будинку є лише ОСОБА_2, майнові права неповнолітньої ОСОБА_5 на спірну квартиру відсутні.

Пунктом 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" розяснено, що згідно зі статтею 32ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

У звязку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Не заслуговують уваги доводи апелянта про її несповіщення як Банком та судом, так як ОСОБА_2 змінила своє місце мешкання не сповістивши про це Банк, а відповідно до п.3.2.5 Кредитного Договору ОСОБА_2 зобов'язана була в триденний строк сповістити Банк про зміну свого місця знаходження.

Доводи апелянта щодо неможливості виселення без попередження також не можуть бути взяті до уваги, так як згідно зі ст. 39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Із аналізу положень ст. 109 ЖК Української РСР та ст. 40 Закону випливає, що всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги у тому разі, якщо іпотекодержатель прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. За таких обставин, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Вимога закону про направлення мешканцям письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення не стосується виселення мешканців на підставі рішення суду про зверненням стягнення на предмет іпотеки, а стосується позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також не підлягають задоволенню доводи апеляції щодо необхідності застосувати вимоги Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Так, дійсно, 7 червня 2014 року, після ухвалення рішення судом першої інстанції, набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У ч. 1 ст. 304 ЦПК України визначено, що справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

З вищевикладених вимог закону вбачається, що апеляційний суд дійсно має право на застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" тільки в тому випадку, якщо були б підстави, передбачені нормами матеріального та процесуального права, для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки у такому разі при ухваленні власного судового рішення, апеляційний суд застосовує закон, який є чинним на час ухвалення такого рішення.

Разом з тим, колегія суддів підстав, передбачених нормами матеріального та процесуального права, для скасування рішення суду першої інстанції не вбачає.

Сам по собі наведений вище Закон України не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки на час його ухвалення місцевий суд і не міг його застосувати, так як його не існувало, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду з огляду на те законодавство, яке існувало на час його ухвалення.

Більш того, переконливих доказів того, що предмет іпотеки використовується як місце постійного проживання майнового поручителя, а також те, що у неї немає іншого житла, апелянтом надано не було.

Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та виконкому Білгород - Дністровської міської ради, як органу опіки та піклування відхилити, заочне рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан