Справа № 2-1017/07 Головуючий у 1 інстанції: Лященко О.В.
Провадження № 22-ц/773/963/15 Категорія: 6 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю. ,

суддів - Грушицького А.І., Завидовської-Марчук О.Г.,

при секретарі Лимарі Р.С.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1,

особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2,

представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Володимир-Волинської міської ради Волинської області про визнання права власності на самочинно збудовані обєкти нерухомого майна, за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 серпня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

В серпні 2007 року позивач ОСОБА_4 звернувся з даним позовом до Володимир-Волинської міської ради Волинської області, мотивуючи вимоги тим, що йому належить на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 28.08.2003 р. земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: вул. 20 Липня, 8-А, в м. Володимир-Волинський Волинської області.

Позивач зазначав, що на даній земельній ділянці ним самочинно було збудовано адміністративне приміщення загальною площею 165,7 кв. м., виробничо-складські приміщення загальною площею 1998,6 кв.м., магазин промислових товарів загальною площею 328,1 кв.м., прохідну загальною площею 5,3 кв.м., два навіси загальною площею відповідно 73,2 кв.м. та 65,9 кв.м., пилораму загальною площею 63,9 кв. м. та вбиральню загальною площею 1,2 кв. м.

Оскільки право власності позивач не може оформити, так як це самочинно збудовані обєкти, тому звернувся з даним позовом до суду та просив визнати за ним право власності.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 серпня 2007 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на адміністративне приміщення загальною площею 165,7 кв.м.; виробничо-складські приміщення загальною площею 1998, 6 кв.м.; магазин промислових товарів загальною площею 328, 1 кв.м.; прохідну загальною площею 5, 3 кв.м; два навіси загальною площею відповідно 73,2 кв.м. та 65, 9 кв.м.; пилораму загальною площею 63,9 кв.м.; вбиральню загальною площею 1,2 кв.м., що були самочинно збудовані на власній земельній ділянці по вул. 20 Липня, 8-а у м. Володимир-Волинський Волинської області.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати на постановити нове, яким у позові відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні .

Задовольняючи позовні вимоги, які повністю визнала представник відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що самочинно збудовані позивачем на власній земельній ділянці обєкти нерухомого майна не порушують права третіх осіб, відповідають законодавству України, державним будівельним, санітарним, протипожежним нормам та місцевим правилам забудови.

Колегія суддів вважає, що підстав для задоволення даної апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає, виходячи з наступного.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Одночасно слід зазначити, що відповідно до ст. 24 Закону України "Про планування і забудову територій" фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування.

Статтею 29 цього Закону передбачено, що здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і передбачає відповідальність згідно із законодавством.

Згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Однак відповідно до ч.3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

А також як передбачено ч.5 цієї ж статті на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Так, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що об'єкти нерухомості, а саме: адміністративне приміщення площею 165,7 кв. м., виробничо-складські приміщення загальною площею 1998,6 кв.м., магазин промислових товарів площею 328,1 кв.м., прохідна площею 5,3 кв.м., два навіси площею відповідно 73,2 кв.м. та 65,9 кв.м., пилорама площею 63,9 кв. м. та вбиральня площею 1,2 кв. м. збудовані ОСОБА_4 на земельній ділянці площею 5647 кв.м, що належала йому на праві приватної власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №022703, що виданий на підставі договору купівлі-продажу ВАО № 372675 від 28.08.2003 р. (а.с.5) .

З долучених письмових доказів, а саме: матеріалів обстеження, які містять комплексний висновок відповідності обєкта архітектури законодавству України, державним будівельним, санітарним, протипожежним нормам та місцевим правилам забудови № 114 від 13.06.2007 р., затвердженого 12.07.2007 р. першим заступником міського голови, вбачається, що комісія в складі директора КП «Володимир-Волинський містопроект», головного спеціаліста з охорони навколишнього середовища, начальника міського відділу земельних ресурсів, головного державного санітарного лікаря та начальника відділення з питань НПД Володимир-Волинського РВ УМНС встановила, що при самочинному будівництві вказаних нежитлових приміщень ОСОБА_4 не вчинено порушень закону, норм та правил, суспільних інтересів і прав інших осіб (а.с.6-10).

У своїй апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у праві, ОСОБА_5 вказує, що з 1984 року перебувала з ОСОБА_4 у шлюбі, який було розірвано 23 липня 2002 року. Зазначає, що під час шлюбу у 1999 році ОСОБА_4 було придбано з прилюдних торгів у власність нерухоме майно комплекс «тарний склад», а саме: лісопильний цех площею 59,9 кв.м, столярний цех площею 287,4 кв.м, складські приміщення площею 434,9 кв.м, навіс для зберігання площею 805 кв.м, розташовані за адресою: вул. 20 Липня, 8-а у м. Володимир-Волинський Волинської області. Апелянт вказує, що надалі зазначений комплекс «тарний склад» було реконструйовано під спірні обєкти нерухомого майна, право власності на які визнано за позивачем оскаржуваним рішенням, а тому вважає це рішення незаконним.

Однак, будь-яких доказів того, що її права як одного з подружжя оскаржуваним рішенням порушені, та, що саме це спірне майно, яке, як твердить ОСОБА_5, було реконструйоване із придбаного у шлюбі майна, а саме комплексу «тарний склад», та належить до спільної сумісної власності подружжя, апелянт суду не надала.

Вказані доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами даної справи, зокрема, у згаданому вище комплексному висновку № 114 від 13.06.2007 р. зазначається, що обстежувані приміщення самочинно побудовані, а не реконструйовані, а в архітектурно-технічному паспорті обєкта архітектури, затвердженому начальником управління містобудування і архітектури міськвиконкому № 25 від 08.08.2007 року, зазначається, що датою початку будівництва є грудень 2003 року, а датою завершення будівництва (прийняття в експлуатацію) травень 2007 року (а.с.11-37).

Разом з тим, як вбачається із приєднаних до матеріалів справи доказів, доданих до апеляційної скарги та письмових заперечень відповідача, на земельній ділянці площею 5647 кв.м за адресою: вул. 20 Липня, 8-А в м.Володимир-Волинський Волинської області, що належала ОСОБА_4 і була ним в подальшому відчужена разом з кількома обєктами нерухомого майна, розміщено значну кількість нежитлових приміщень, призначення та площі яких не відповідають тим, які були придбані з торгів, що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу та витягами з Державного реєстру речових прав (а.с.86-93).

Крім того, як видно з пояснень особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2, та її представника у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, порушення своїх майнових прав як бувшого подружжя вона вбачає не стільки у визнанні права власності на майно за позивачем, як у відсутності її згоди на відчуження майна в користь інших осіб, оскільки протягом тривалого часу після розірвання шлюбу та добровільного поділу іншого майна між нею та бувшим чоловіком ОСОБА_4 вона була впевнена, що нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: вул. 20-Липня, 8-А в м. Володимир-Волинський Волинської області, залишається у власності та фактичному володінні ОСОБА_4 і в подальшому може бути передано в користь їх спільних дітей. Лише після того, як земельна ділянка та певні нерухомі об"єкти були ОСОБА_4 відчужені, вона звернулася до суду за захистом своїх прав шляхом оскарження рішення суду від 20.08.2007 року.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом встановлено вірно, ухвалене у справі судове рішення відповідає вимогам ст.213 ЦПК щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку, що судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення, тобто підстави, на які посилається апелянт, не підтвердились, тому вважати скаргу обґрунтованою не можна.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду.

Таким чином, виходячи із визначених у ст.303 ЦПК України меж розгляду справи апеляційним судом, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 серпня 2007 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді