Справа № 457/929/12 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/3895/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: представників ТзОВ «Кредитні ініціативи»-Чернікової М.І., ПАТ«Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»-Менкуша І.Р., відповідача ОСОБА_4, його представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 05 березня 2013 року, в якому ухвалою цього ж суду від 29 квітня 2013 року внесено виправлення, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» - правонаступник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про стягнення солідарно 172868,46 грн. заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

02 березня 2011 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про стягнення солідарно 172868,46 грн. заборгованості за кредитним договором. Мотивує позов тим, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 25 січня 2008 року було укладено кредитний договір № 19/Кр15, відповідно до якого позивач зобов'язується надати відповідачу кредит в розмірі 150000 грн. під 20% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту та процентів не пізніше 24 січня 2028 року. В забезпечення зобов'язань по Кредитному договору, 25 січня 2008 року між позивачем та відповідачами - ОСОБА_4 та ОСОБА_7 був укладений договір майнової поруки, предметом якого є взяття ОСОБА_7 на себе зобов'язання по виконанню вищевказаного Договору кредиту і передача у заставу житлового дерев'яного будинку та комплексу нежитлових будівель складів. Крім цього між позивачем та відповідачем ОСОБА_7 було укладено договори іпотеки від 25.01.2008 року. Позивач стверджує, що відповідно до умов Кредитного договору ОСОБА_4 зобов'язаний був своєчасно погашати та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами, однак свої зобов'язання стосовно своєчасного і повного погашення кредиту та сплати відсотків належним чином не виконував. Відповідно до поданих позивачем розрахунків загальна сума заборгованості відповідачів за Договором становить 172868,46 грн.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про стягнення солідарно 172 868,46 грн. заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Ухвалою цього ж суду від 29 квітня 2013 року виправлено описку у рішенні Трускавецького міського суду від 05 березня 2013 року по справі № 1324/929/12 за позовом ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про стягнення солідарно 172 868,46 грн. заборгованості за кредитним договором. Постановлено в двадцять першому абзаці мотивувальної частини рішення Трускавецького міського суду після слів «позичальника» та «відповідача» замість «ОСОБА_4» вказати «ОСОБА_4.».

Рішення суду оскаржили Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи».

Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в своїй апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

Вважає, що відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції безпідставно виходив з того, щоПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» самостійно, на свій власний розсуд, без повідомлення про це позичальника - ОСОБА_4, прийняв рішення про списання безнадійної заборгованості за рахунок страхового резерву банку і 29.12.2010 року списав безнадійну заборгованість відповідача ОСОБА_4 за Кредитним договором № 19/Кр15 від 25 січня 2008 року і відніс її на збільшення валових витрат банку - отримав відшкодування від держави, а тому з часу отримання відшкодування втратив право вимоги за даним Кредитним договором. Крім того, суд зазначив, що позивачем не було надано жодних документів первинного бухгалтерського обліку на підтвердження виконання ним зобов'язань за Кредитним договором № 19/Кр15 від 25 січня 2008 року, а тому не довів своїх позовних вимог.

З такою позицією суду першої інстанції апелянт не погоджується, оскільки, згідно з п.8 Постанови НБУ № 424 від 13.09.2010 року списання безнадійної заборгованості за кредитами та нарахованими за ними процентами не є підставою для припинення вимог банку до позичальника. Банк відповідно до законодавства України продовжує роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно зробив висновки, що внаслідок списання безнадійної заборгованості банківська установа втрачає право вимоги до позичальника. Такі висновки були зроблені судом на підставі, в тому числі і Постанови НБУ № 424, яка не тільки не може бути підґрунтям для таких висновків, але і прямо їх спростовує. В рішенні суду не вказано на підставі яких саме норм чинного законодавства судом першої інстанції було зроблено висновок про отримання позивачем відшкодування від держави. Таким чином, суд встановив факт виникнення та подальшого списання позивачем кредитної заборгованості відповідача 1, але зробив помилковий висновок щодо прощення боргу у зв'язку з отриманням позивачем відшкодування від держави та відмовив у задоволенні позову до відповідачів у справі.

Згідно з умовами Договору відступлення прав вимоги мало відбутись процесуальне правонаступництво, і позивач як сторона цивільного процесу, мав бути змінений на ТОВ «Кредитні ініціативи».

Просить рішення Трускавецького міського суду від 05 березня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишити позовну заяву без розгляду.

В суді апеляційної інстанції представник ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» підтримав апеляційну скаргу лише в частині скасування оскаржуваного рішення, щодо її вимог про залишення позовної заяви без розгляду заперечив.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» в апеляційній скарзі вказує на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, при невідповідності висновків суду обставинам справи, та є необґрунтованим.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що згідно Договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012 року, укладеним між ПАТ « Промівестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», останнє набуло статусу нового кредитора та прав вимоги за Кредитним договором № 19/Кр15 від 25 січня 2008 року, позичальником згідно якого є ОСОБА_4, але в порушення положень ст.37 ЦПК України суд не залучив ТОВ «Кредитні ініціативи» в якості правонаступника сторони процесу, чим грубо порушив його права та охоронювані законом інтереси.

В порушення ст.ст.212-215 ЦПК України суд не встановив фактичних обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів та фактично ухилився від вирішення спору по суті. Порушене право кредитора фактично залишилося незахищеним.

Вважає безпідставним твердження суду першої інстанції щодо того, що позивач не надав суду жодних документів первинного бухгалтерського обліку на підтвердження виконання ним зобов'язань за кредитним договором № 19Кр/15 від 25 січня 2008 року, та після списання безнадійної заборгованості за рахунок страхового резерву 29.12.2010 року втратив право вимоги до ОСОБА_4, ОСОБА_7 за даним Кредитним договором.

Чинним законодавством України не передбачено імперативної норми, яка би вказувала на припинення зобов'язань у зв'язку із списанням безнадійної заборгованості за рахунок страхового резерву банку. Таким чином, позивач при зверненні з позовом про стягнення суми заборгованості за кредитним договором № 19Кр/15 від 25 січня 2008 року, за яким раніше провів списання заборгованості за рахунок страхових резервів, мав повне право вимоги за кредитним договором до позичальника, чим і намагався скористатися, звернувшись за захистом порушеного права до суду, виконував вимоги Постанови Правління НБУ № 424 від 13.09.2010 року, направлені на продовження роботи щодо відшкодування списаної заборгованості.

Просить рішення Трускавецького міського суду від 05 березня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

08 липня 2015 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» як правонаступника позивача Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» ( т.4, а.с. 129-130).

Відповідач ОСОБА_7, інтереси якого в суді першої інстанції представляв його батько - відповідач ОСОБА_4 ( т.1, а.с. 206) в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, хоча належним чином у відповідності до вимог ст. 76, ч. 5 ст. 74 ЦПК України був повідомлений про день і час судового засідання ( т. 2, а.с. 199, 200; т. 3, а.с. 195; т. 4, а.с. 10, 16, 184), тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ТзОВ «Кредитні ініціативи»-Чернікової М.І., ПАТ«Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» - Менкуша І.Р., відповідача ОСОБА_4, його представника - ОСОБА_5,перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Колегія суддів приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволені позовних вимог виходив з того, щопозивач самостійно, на свій власний розсуд, без повідомлення про це позичальника - ОСОБА_4, прийняв рішення про списання безнадійної заборгованості за рахунок страхового резерву банку і 29.12.2010 року списав безнадійну заборгованість відповідача з ОСОБА_4 за Кредитним договором № 19/Кр15 від 25 січня 2008 року та відніс її на збільшення валових витрат банку, - отримав відшкодування від держави, а тому з часу отримання відшкодування втратив право вимоги за Кредитним договором № 19/Кр15 від 25 січня 2008 року, крім того зазначив, що позивачем не було надано суду жодних документів первинного бухгалтерського обліку на підтвердження виконання ним зобов'язань за Кредитним договором № 19/Кр15 від 25 січня 2008 року, а тому не довів своїх позовних вимог.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ч. 1 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошима, боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається наступне.

25 січня 2008 року Закрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_4 уклали Кредитний договір № 19/Кр15, з подальшим внесенням змін та доповнень. Відповідно до умов вищевказаного Кредитного договору, банк зобов'язався надати боржнику (за Кредитним договором - позичальникові) кредит у сумі 150000,00 грн., а боржник зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором (т. 1, а.с. 18-35).

Банк (первинний кредитор) свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши боржнику кредит в сумі 150000,00 грн.(т. 1, а.с. 279-290).

25 січня 2008 року між ЗАТ «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком», ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено договір майнової поруки № 15, яким ОСОБА_7 передав в заставу кредитору нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а саме дерев'яний житловий будинок, загальною площею 261,4 кв.м., вартістю 192400.00 грн. та комплекс нежитлових будівель складів загальною площею 263,8 кв. м., вартістю 136500,00 грн.(т. 1, а.с. 36-37).

25 січня 2008 року між ЗАТ «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком»та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчено приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу 25.01.2008 року за реєстровим № 128, згідно умов якого для забезпечення вимоги іпотекодержателя ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», що випливають з Кредитного договору № 19/Кр15 від 25.01.2008 року, іпотекодавцем ОСОБА_7 передано в іпотеку житловий будинок, позначений на плані літерою «А-1», дерев'яний, складається з двох житлових кімнат, однієї кухні та підвалу, загальною площею 261,4 кв.м., житловою площею 94,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 192400,00 грн. (т. 1, а.с. 38-42).

25 січня 2008 року між ЗАТ «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком»та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчено приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу 25.01.2008 року за реєстровим № 126, згідно умов якого для забезпечення вимоги іпотекодержателя ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», що випливають з Кредитного договору № 19/Кр15 від 25.01.2008 року, іпотекодавцем ОСОБА_7 передано в іпотеку комплекс, до якого належать: склад, позначений на плані літерою «Б-1», цегляний, загальною площею 99,7 кв.м., склад літ. «В-1», цегляний, загальною площею 87,9 кв.м., склад літ. «Д-1», цегляний, загальною площею 76,2 кв.м., що знаходиться за адресою:АДРЕСА_1 вартістю 136500,00 грн. (т. 1, а.с. 44-48).

З акту № 271/230/09325407 від 11.05.2011 року «Про результати виїзної позапланової перевірки Філії Відділення ПАТ Промінвестбанку у м. Бориславі КОД за , з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 року по 18.03.2011 року» вбачається, що Державною податковою інспекцією у м. Бориславі було проведено позапланову документальну перевірку фінансово-господарської діяльності Філії Відділення ПАТ Промінвестбанку у м. Бориславі ( т.1, а.с. 163-194).

Даною перевіркою встановлено, що за перевірений період Філією Відділення ПАТ Промінвестбанку у м. Бориславі проводилось списання безнадійних кредитів за рахунок страхового резерву, відповідно до пп. 12.3.13 п. 12.3 ст. 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» з урахуванням змін, внесених Законом України від 20.05.2010 року № 2275-VI та Постанови Правління НБУ від 13.09.2010 року № 424, на загальну суму 4850432,58 грн., в тому числі по фізичних особах на суму 2158681,93 грн. (т. 1, а.с. 181).

Страховий резерв сформований в сумі 4770388,85 грн. (т. 1, а.с. 180-181).

Крім того, даною перевіркою встановлено порушення пп. 12.2.2 п. 12.2. ст. 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», оскільки Філією Відділення ПАТ Промінвестбанку у м. Бориславі завищені валові витрати за 2010 рік, витрати на збільшення страхового резерву (ряд. 04.3 декларації) на суму 2862233,31 грн., в тому числі за 4 квартал 2010 року на 2862233,31 грн., так як згідно діючого на той час законодавства розмір страхового резерву що створюється за рахунок збільшення валових витрат фінансової установи не може перевищувати для комерційних банків на період до 01 січня 2011 року - 40% суми фактичної заборгованості за всіма видами операцій, а саме непогашеної основної суми боргу та нарахованих процентів, на останній день звітного періоду (4770388,85 х 40% = 1908155,54; 4770388,85 -1908155,54 = 2862233,31).

Листом ДПІ у м. Бориславі Львівської області від 26.10.2011 року № 8622/9/23-009 підтверджено проведення позапланової перевірки Філії Відділення ПАТ Промінвестбанку у м. Бориславі КОД за , з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 року по 18.03.2011 року, якою було встановлено що філією проводилось списання безнадійних кредитів за рахунок страхового резерву. Страховий резерв, за рахунок якого відбулося списання безнадійних кредитів, в повній сумі віднесено на валові витрати банку (т. 1, а.с.195).

По податковому обліку формування страхового резерву здійснюється відповідно до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до підпункту 5.2.4 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», до складу валових витрат включаються суми коштів, внесені до страхових резервів у порядку, передбаченомуст. 12 цього Закону.

Так, підпунктом 12.2.1 пункту 12.2. статті 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин, встановлено, що будь-який банк, а також будь-яка небанківська фінансова установа, створена згідно з нормами відповідних законів, зобов'язана створювати страховий резерв для відшкодування можливих втрат по основному боргу (без процентів та комісій) за всіма видами кредитів (у тому числі за консолідованим іпотечним боргом), а також гарантій, порук, придбаних цінних паперів (у тому числі іпотечних сертифікатів із фіксованою дохідністю), інших активних банківських операцій, які належать до їх господарської діяльності згідно із законодавством.

Таким чином, правовою підставою створення страхового резерву за переліченими кредитними операціями є існування боргових відносин між банком як кредитором та його контрагентами.

Законом України від 20.05.2010 № 2275-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до пп. 12.2.2 п. 12.2 ст. 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», відповідно до якого, розмір страхового резерву, що створюється за рахунок збільшення валових витрат фінансової установи, не може перевищувати: для комерційних банків - 20 відсотків (на період до 1 січня 2011 року - 40 відсотків, на період з 1 січня 2011 року до 1 січня 2012 року - 30 відсотків) суми фактичної заборгованості за всіма видами операцій, зазначених у підпункті 12.2.1, а саме суми непогашеної основної суми боргу та нарахованих процентів, на останній робочий день звітного податкового періоду. Відповідно до п. 1 Прикінцевих положень Закону № 2275-VI зазначені зміни набирають чинності з початку наступного звітного (податкового) періоду, за періодом, на який припадає набрання чинності цим Законом, тобто з 01.07.2010 (з III-го кварталу 2010 року).

Крім того, Постановою Національного банку України № 424 від 13.09.2010 р. «Про затвердження Порядку формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості» (що діяла на час списання банком заборгованості (27.10.2010 року - 01.06.2011 року) був затверджений Порядок формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості.

За цим порядком Банк формує резерви (страхові резерви) за кредитами та нарахованими за ними процентами (далі - резерви) самостійно в розмірі та порядку, установлених Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 06.07.2000 року № 279, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 03.08.2000 року за № 474/4695, зі змінами (далі - Положення).

Банк має право самостійно списати (відшкодувати) за рахунок резервів безнадійну заборгованість за кредитами позичальників - юридичних осіб, фінансова діяльність яких визначена як незадовільна, та позичальників - фізичних осіб, фінансовий стан яких визначено як нестабільний або незадовільний, за якою платежі за основним боргом та/або нарахованими доходами прострочені понад 90 днів та яка обліковується за окремими аналітичними рахунками з обліку безнадійної заборгованості (далі - безнадійна заборгованість).

У разі списання безнадійної заборгованості за кредитами банк одночасно списує нараховані проценти за цими кредитами за рахунок сформованих резервів.

Рішення про списання безнадійної заборгованості за кредитами та нарахованими за ними процентами приймається правлінням банку.

Списання безнадійної заборгованості за кредитами та нарахованими за ними процентами не є підставою для припинення вимог банку до позичальника.

Банк у період відповідно до законодавства України продовжує роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.

Крім цього, згідно п. 7, чинної на даний час,Постанови Правління НБУ № 172 від 1.06.2011 року «Про затвердження Порядку відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву», відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника/контрагента. Банк зобов'язаний продовжувати роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК.

Таким чином, боргові зобов'язання відповідача ОСОБА_4 перед банком не можна вважати погашеними.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що доводи відповідача ОСОБА_4 та його представника, як і висновок суду першої інстанції, щодо відсутності підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором № 19/Кр15 від 25 січня 2008 року, оскільки банком вказана заборгованість вже списана, - є необґрунтованими і безпідставними.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не знайшло свого підтвердження і те, що після подання банком річної деклараціїза 2010 року, а саме за 4-й квартал 2010 року, безнадійні кредити, в тому числі і за кредитним договором № 19/Кр15 від 25 січня 2008 року, які були списані за рахунок сформованого банком страхового резерву і які було віднесено на валові витрати банку,були відшкодовані банку державою в повному обсязі, оскільки таке не підтверджено будь-яким належними доказами, не зазначено і на підставі якої правової норми банк міг отримати таке відшкодування від держави.

Таким чином, позивач мав право списувати за рахунок страхового резерву заборгованість, яка визначена безнадійною відповідно до нормативно-правових актів Нацбанку України та зобов'язаний продовжувати роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.

З матеріалів справи вбачається, що банк звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності.

Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору банк надає позичальнику кредит шляхом видачі його безпосередньо з позичкового рахунку готівкою. Сторони домовились, що кредит буде надано не пізніше наступного банківського дня з дати отримання від позичальника розрахункового документу на отримання готівки.

Пунктом 5.1.1 Договору також встановлено, що банк зобов'язується видати кредит у готівковій формі на умовах, передбачених цим Договором.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 на підставі заяв про видачу готівки від 25 січня 2008 року, 29 січня 2008 року, 30 січня 2008 року, 04 лютого 2008 року та 08 лютого 2008 року було видано 150000,00 грн., що підтверджується і виписками банку (т.1, а.с. 279-290).

З розрахунку заборгованості вбачається, що з 01 січня 2010 року відповідач припинив, у відповідності до умов укладеного ним Кредитного договору, проводити сплату нарахованих відсотків за користування кредитом, у зв'язку з чим сума прострочених відсотків за період з 01.01.2010 року по 19.01.2011 року становить 29673,96 грн. ( т.1, а.с. 50-52).

З претензії банку від 08.12.2009 року, яка була вручена особисто ОСОБА_4 вбачається, що ним регулярно порушуються строки сплати відсотків за користування кредитом, у зв'язку з чим було зобов'язано погасити заборгованість яка виникла до 15 грудня 2009 року. (т. 1, а.с. 69).

З розрахунку заборгованості також вбачається, що з липня 2010 року відповідач припинив, проводити сплату і по тілу кредиту, у зв'язку з чим сума заборгованості за кредитом станом на 19 січня 2011 року становила 4375,00 грн.

Сума заборгованості за строковим кредитом станом на 19 січня 2011 року становила 136250,00 грн.

Пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків нарахована в межах строку позовної давності за період з січня 2010 року по січень 2011 року в сумі 2569,50 грн., а саме пеня за несвоєчасне погашення кредиту становить 204,52 грн., а пеня за несвоєчасне погашення відсотків становить 2364,98 грн.(т.1, а.с. 50-52).

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

У зв'язку з порушенням боржником строків повернення кредиту та виникненням заборгованості за кредитним договором, кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктами 5.2.7., 5.3.2. Кредитного договору ( т.1, а.с. 20) право про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів.

З викладеного вбачається, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору виникла заборгованість по кредиту, відсотках та пені. Представлені суду розрахунки їх нарахування, повністю відповідають умовам Кредитного договору.

Будь-яких належних доказів на спростування розміру заборгованості відповідачами ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не представлено.

З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в сумі 172868,46 грн., а саме: за тілом кредиту в сумі 140625,00 грн., по відсотках в сумі 29673,96 грн. та пені в сумі 2569,50 грн. - є підставними.

17 грудня 2012 року між ТзОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ТзОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги по кредитних договорах, укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та позичальниками (т. 3, а.с. 205-230).

Відповідно до п. 1 Даного договору грошове зобов'язання, це будь-які грошові зобов'язання позичальників перед первісним кредитором, що виникли та/або виникнуть в майбутньому з укладених кредитних договорів, строк виконання яких настав та/або настане в майбутньому відповідно до умов таких кредитних договорів. Зокрема, до грошових зобов'язань, не обмежуючись, належать зобов'язання щодо: а) повернення суми кредиту; b) сплати відсотків; c) сплата сум комісійної винагороди; d) сплата можливих сум неустойки; та інше.

Розмір основних грошових зобов'язань, щодо кожного окремого позичальника, що виникли та існують (незалежно від того чи настав іх строк виконання) станом на день підписання сторонами реєстру позичальників зазначається в реєстрі позичальників.

Розмір грошових зобов'язань, що не є основними грошовими зобов'язаннями, не зазначатиметься у реєстрі позичальників та визначатиметься новим кредитором у кожному випадку окремо на підставі відповідної документації та чинного законодавства.

Пунктом 2.2. Договору встановлено, що внаслідок передачі (відступлення) кредитного портфеля за цим договором, новий кредитор набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимоги від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань… .

Отже, відповідно до вищезазначеного Договору та чинного законодавства новий кредитор набув усі права вимоги по відступлених Кредитних договорах, включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій.

Пунктами 4.1, 4.2 Договору відступлення прав вимоги також передбачено, що відступлення прав вимоги первісним кредитором новому кредитору, набуття новим кредитором прав вимоги та заміни кредитора за правами вимоги на нового кредитора набувають чинності у день укладення договору, за умови належного оформлення сторонами (підписання та скріплення відбитком печаток сторін) реєстру позичальників. При цьому права вимоги, що виникають у майбутньому набуваються новим кредитором з моменту їх виникнення, але в будь-якому разі після підписання сторонами Реєстру позичальників. Сторони підписують Реєстр позичальників за умови зарахування на банківських рахунок первісного кредитора оплати новим кредитором ціни продажу відповідно до умов Розділу 3 цього договору.

Згідно п. 9.1. Договору відступлення прав вимоги, після підписання реєстру позичальників новий кредитор набуває усіх прав як процесуального правонаступника первісного кредитора за будь-якими та всіма цивільними, господарськими спорами між первісним кредитором і позичальниками та/або третіми особами, що випливають з переданих прав вимоги та відповідних кредитних договорів і договорів забезпечення, які знаходяться на стадії судового розгляду або виконавчого провадження, які включені до реєстру спорів, а також за тими спорами, які не включені до реєстру спорів, у відповідності до чинного законодавства.

З Акту прийняття-передачі Додаткового реєстру позичальників вбачається, що новий кредитор підтвердив, що первісний кредитор передав, а новий кредитор отримав додатковий реєстр позичальників у об'ємі, достатньому для подальшого обліку прав вимоги, що були набуті новим кредитором на підставі Договору. Акт прийняття-передачі додаткового реєстру позичальників є невід'ємною частиною Договору про відступлення прав вимоги (т. 3, 227-230).

З оглянутої апеляційним судом нотаріально завіреної копії Реєстру позичальників вбачається, що за кредитним договором № 19/Кр15 від 25 січня 2008 року, який був укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_4 відбулось відступлення права вимогина суму 212078,09 грн. з якої: основна непогашена строкова сума заборгованості становить 123750 грн.; непогашена прострочена сума кредиту становить 16875,00 грн.; сума нарахованих, але не сплачених строкових процентів становить 46153,09 грн.; сума нарахованих, але не сплачених прострочених процентів становить 25000,00 грн. (т. 3, а.с. 229). Розрахунок вищевказаної суми проведено станом на дату укладення Договору про відступлення прав вимоги, а саме на 17 грудня 2012 року.

У відповідності до статті 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.

Враховуючи наведене, позивач, отримавши право грошової вимоги за кредитним договором до боржника, придбав фінансовий актив у юридичної особи.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом.

Посилання представника відповідача, як на підставу відмови в задоволенні заявленого позову, на те, що відсутні докази письмового повідомлення боржників про відступлення права грошової вимоги у зв'язку з чим у них не виникає будь-якого обов'язку перед ТзОВ «Кредитні ініціативи» спростовується наступним.

За змістом наведених вище положень закону вбачається, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним.

При цьому необхідно вказати, що неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

З матеріалів справи вбачається, що ні в суді першої інстанції, ні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції будь-яких належних доказів на спростування розміру заборгованості, в тому числі і на підтвердження погашення відповідачами заборгованості за Кредитним договором в сумі 172868,46 грн., як на користь первинного кредитора - Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», так і нового кредитора - ТзОВ «Кредитні ініціативи», відповідачами не представлено.

Не можна вважати обґрунтованим і посилання представника відповідача, як на підставу у відмові в задоволенні позову на те, що позивач не довів факторингове фінансування, а саме чи було проведено оплату за відступлення заборгованостей ТОВ «Кредитні ініціативи» на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», оскільки з повідомлення ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» від 23 жовтня 2013 року за № 04/456, вбачається, що 17 грудня 2012 року ТзОВ «Кредитні ініціативи» здійснило розрахунок з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» у повному обсязі та в порядку встановленому умовами Договору (т. 3, а.с. 231).

Не заслуговують на увагу і посилання представника відповідача, як на підставу відмови в задоволенні позову, на рішення Бориславського міського суду від 06 грудня 2013 року, ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 29 квітня 2014 року та ухвалуВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року, оскільки ці рішення ухвалено щодо інших підстав та вимог, а саме стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, ніж ті, що є предметом розгляду у даній справі - про стягнення заборгованості в грошовому еквіваленті.

Щодо позовної вимоги в частині солідарного стягнення заборгованості за Кредитним договором з ОСОБА_4 та ОСОБА_7, як поручителя, то колегія суддів вважає таку безпідставною, виходячи з наступного.

Стаття 546 ЦК України містить перелік видів забезпечення виконання, кожний з яких є самостійною цивільно-правовою формою відповідальності, встановленою на підставі окремих договорів, і регулюється відповідними правовими нормами. Таким чином, відповідно до ст. 546 ЦК України порука та застава - окремі самостійні способи забезпечення зобов'язання.

Розрізняючи поняття поруки та застави законодавство визначає різну відповідальність поручителя та заставодавця (майнового поручителя) і різні підстави припинення поруки та права застави.

Згідно із ст. 572 ЦК України правова природа застави полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення саме за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

При цьому згідно ст. 583 Цивільного кодексу України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель), такі ж положення вміщує і ст. 11 Закону України «Про заставу». Майновим поручителем є заставодавець, особа якого не співпадає з особою боржника у забезпеченому заставою зобов'язанні.

Отже, застава, як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору - заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, тобто застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя.

Обгрунтовуючи позовну вимогу про стягнення заборгованості в солідарному порядку як з боржника так і з поручителя, позивач вказав на те, що 25 січня 2008 року між ЗАТ «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком», ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено договір майнової поруки № 15, яким ОСОБА_7 передав в заставу кредитору нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 а саме дерев'яний житловий будинок, загальною площею 261,4 кв.м., вартістю 192400,00 грн. та комплекс нежитлових будівель - складів загальною площею 263,8 кв. м., вартістю 136500,00 грн.(т.1, а.с. 36-37).

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що позовна вимога в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_7, як поручителя є безпідставною, оскільки між сторонами фактично укладено договір застави, а тому застосування щодо договору застави положень ЦК України про поруку є незаконним, оскільки договір застави є окремим засобом забезпечення зобов'язання.

В той же час слід зазначити, що вищевказаний договір нотаріально не посвідчений, як це вимагає діюче законодавство.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони у справі на будь-якій стадії цивільного процесу іншими особами у зв'язку з переходом до цих осіб матеріальних прав і обов'язків попередньої особи (ст. 37 ЦПК України).

Підставою процесуального правонаступництва є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони із спірних або встановлених судом правовідносин майнового, але не особистого характеру. Заміна суб'єктів матеріальних правовідносин можлива внаслідок смерті громадянина, який був суб'єктом таких правовідносин; ліквідації юридичної особи; уступки права чи взяття на себе обов'язку іншої особи.

З огляду на зазначені вимоги закону, колегія приходить до переконанняпро наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з того, що позичальник ОСОБА_4 не виконав умови Кредитного договору, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» як правонаступник позивача Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», в установленому законом порядку набуло право вимоги до відповідача.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_4 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», заборгованості в сумі 172868,46 грн.

Понесені ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» судові витрати за подання позову не були предметом відступлення прав вимоги, тому стягненню в користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» не підлягають.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»- задовольнити частково.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 05 березня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

позов Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» - правонаступник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про стягнення солідарно 172868,46 грн. заборгованості за кредитним договором № 19/Кр15 від 25.01.2008 рокузадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 19/Кр15 від 25.01.2008 року в розмірі 172868,46 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.