Ухвала

іменем україни

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.
суддів: Висоцької В.С.,Колодійчука В.М.,
Умнової О.В.,Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В., ОСОБА_9, про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки; за позовом ОСОБА_11 до публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк», ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В., про визнання недійсним іпотечного договору, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк» (далі - ПАТ «Західінкомбанк») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_6 на користь банку заборгованість за кредитним договором, яка становить 106 037,24 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки: домоволодіння АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_8 та ОСОБА_7, шляхом продажу іпотечного майна на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, згідно якого позичальникові надано кредит у розмірі 70 тис. доларів США зі сплатою 12 % річних (в подальшому 14 %), з кінцевим терміном повернення коштів 20 вересня 2011 року. У забезпечення виконання позичальником кредитного зобов'язання 21 вересня 2006 року між банком, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, предметом якого виступає домоволодіння АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_8, 65/100 частин, та ОСОБА_7, 35/100 частин.

Банк, посилаючись на те, що ОСОБА_6 не виконує належним чином обов'язки, покладені на неї кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на серпень 2013 року становить 106 037,24 доларів США, яку добровільно не погашає, у зв'язку з чим банк був вимушений звернутись до суду з даним позовом.

У листопаді 2013 року, третя особа із самостійними вимогами, ОСОБА_9., звернулась до суду із позовом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір іпотеки, укладений 21 вересня 2006 року між ПАТ «Західінкомбанк», ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посилаючись на те, що їй не було відомо про укладення такого договору, і своєї згоди вона, як дружина ОСОБА_8, на укладення правочину не надавала.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2014 року, позовні вимоги ПАТ «Західінкомбанк» задоволено частково, а позовні вимоги ОСОБА_9. задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Західінкомбанк» заборгованість за кредитним договором від 20 вересня 2006 року у розмірі 79 979,92 доларів США, що згідно курсу Національного Банку України на день ухвалення рішення становило 1 078 129 грн 32 коп. Решту позовних вимог ПАТ «Західінкомбанк» залишено без задоволення. Вирішено питання про судові витрати.

Визнано недійсним договір іпотеки від 21 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ПАТ «Західінкомбанк», посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В.

У касаційній скарзі ПАТ «Західінкомбанк» просить скасувати ухвалені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог ОСОБА_9. і ухвалити в цій частині нове рішення, яким залишити без задоволення позовні вимоги заявлені ОСОБА_9., посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому у касаційному порядку не переглядаються.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали цивільної справи та вивчивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах касаційної скарги.

За вимогами ст.ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При вирішенні спору суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Однак вказані вимоги ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом дотримані не були.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

20 вересня 2006 року між товариством з обмеженою відповідальністю комерційний банк «Західінкомбанк», правонаступником якого є ПАТ «Західінкомбанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 70 тис. доларів США зі сплатою 12 % річних (в подальшому 14 %), з кінцевим терміном повернення коштів 20 вересня 2011 року.

21 вересня 2006 року між банком, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, з метою забезпечення зобов'язань ОСОБА_6 за кредитним договором, укладено договір іпотеки, предметом якого визначено домоволодіння АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_8 - 65/100 частин, та ОСОБА_7 - 35/100 частин.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_9. перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 1980 року, під час якого, було збудовано будинок, що є предметом іпотеки.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9. про визнання недійсним оспорюваного іпотечного договору, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що остання не надавала нотаріально посвідченої згоди на передачу домоволодіння в іпотеку, незважаючи на те, що вона є співвласником іпотечного майна і її згода є обов'язковою.

Проте з такими висновками суду в повній мірі погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, представник ПАТ «Західінкомбанк», звертав увагу суду на те, що ОСОБА_9. пропущено строк позовної давності передбачений для звернення до суду для захисту своїх прав, та просив застосувати наслідки спливу позовної давності, посилаючись на те, що ОСОБА_9. була присутньою при посвідченні спірного договору іпотеки, а тому була обізнана про його укладення 21 вересня 2006 року, про що свідчить її підпис у журналі реєстру нотаріальних дій, з відміткою про надання згоди на укладення її чоловіком договору іпотеки.

Таким чином сумнівним є твердження ОСОБА_9. про те, що про укладення спірного правочину їй стало відомо із позовної заяви, яку отримав її чоловік у вересні 2013 року.

Крім того, слід звернути увагу на те, що ОСОБА_9., у суді першої інстанції, двічі заявляла клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, мотивуючи її тим, що підпис здійснений 21 вересня 2006 року, у журналі реєстру нотаріальних дій, з відміткою про надання згоди на укладення її чоловіком договору іпотеки, здійснений не нею, а іншою особою.

Ухвалою суду Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2014 року у задоволенні клопотання про проведення експертизи - відмовлено.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Виходячи із положень ст.ст. 57-64 ЦПК України, належними письмовими доказами є будь-які документи, що містять фактичні дані, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, при цьому письмові докази подаються в оригіналі.

Згідно з вимогами ст. 31 ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи у задоволенні клопотань про проведення почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 10, 179 ЦПК України, фактично позбавив можливості ОСОБА_9. надати суду докази в обґрунтування заявлених позовних вимог та заперечень.

Чинне законодавство роз'яснює, що якщо не зважаючи на заявлене клопотання, суд відмовляє у призначенні експертизи, то це вважається порушенням принципу змагальності цивільного процесу і може призвести до не обґрунтованого вирішення справи.

За таких обставин суди не виконали своїх обов'язків, визначених законом, повно, всебічно й об'єктивно не з'ясували усіх обставин справи та не надали їм належної оцінки та ухвалили рішення, які не можна визнати в повній мірі законними та обґрунтованими, у зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 338, 342, 343, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2014 року скасувати, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська