Справа № 458/452/15-ц 2/458/156/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року Турківський районний суд Львівської області в складі: головуючої, судді Строни Т.Г., при секретарі Сисан С.І., розглянувши в м.Турці позовну заяву ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, до Боринської селищної ради Турківського району Львівської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити дії, встановлення межових знаків, знесення незаконно встановленої загорожі,

встановив:

27.04.2015 року до суду із позовною заявою звернулася ОСОБА_1.

Посилається на те, що вона проживає в смт. Бориня. Її сусідами є відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які протягом тривалого часу чинять їй перешкоди у користуванні заїздом до її житлового будинку, знищили встановлену нею загорожу та встановили нову загорожу на захопленій у неї земельній ділянці.

В 2003 році вона вже зверталася до суду, і рішенням суду відповідачку ОСОБА_3 зобов'язано не чинити їй перешкод в користуванні заїздом до будинку і не перешкоджати в установленні загорожі. Однак рішення суду залишилося невиконаним.

А в 2015 році відповідачка ОСОБА_4 теж захопила частину її земельної ділянки і встановила на ній свою загорожу.

З приводу земельного спору вона зверталася в Боринську селищну раду, якою проігноровано її заяву, надано формальні відписки.

Вважає, що протиправними діями відповідачів їй завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона протягом тривалого періоду часу змушена була звертатися із заявами в сільраду на протиправну поведінку відповідачок, які захопили її земельну ділянку та встановили загорожу, однак сільська рада відмовилася вирішувати земельний спір.

Просить суд визнати дії Боринської селищної ради протиправними, зобов'язати вирішити її земельний спір із відповідачками; зобов'язати відповідачок повернути їй самовільно захоплену ними її земельну ділянку, знести незаконно встановлену загорожу, не чинити їй перешкод у встановленні межових знаків; стягнути із відповідачів на її користь відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень.

В судовому засіданні позивачка свій позов підтримала і надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

В судове засідання третя особа не з'явився, про час розгляду справи повідомлений завчасно і належним чином.

В судовому засіданні представник Боринської селищної ради позов не визнав і, відмовившись від свого клопотання про закриття частини провадження у справі, пояснив, що позивачка є жителькою селища Бориня та зареєстрована за адресою смт. Бориня. вул. Івана Франка, буд. 21. кв. 2.

Позивачка постійно конфліктує із сусідами. Неодноразово, як сусіди позивачки, так і сама позивачка в усній та письмовій формі зверталися до Боринської селищної ради щодо порушення правил добросусідства.

Зокрема на звернення позивачки від 15.02.2013 року надавалася відповідь 20.02.2013 року щодо конфлікту з ОСОБА_3 щодо встановлення огорожі. Комісією Боринської селищної ради в складі селищного голови ОСОБА_5, землевпорядника ОСОБА_6, членів земельної комісії ОСОБА_7, ОСОБА_8 було встановлено відсутність порушень та перешкод щодо меж земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Земельна огорожа була встановлена ОСОБА_3 відповідно до архітектурно-планувального дозволу від 05.08.1974 року. Комісією було встановлено, що причиною конфлікту не є земельні спори, а низька моральність і духовність, що супроводжує конфліктну ситуацію протягом досить тривалого часу (більше 20 років).

На звернення позивачки від 19.05.2014 року надавалася відповідь 27.05.2014 року, що існуюча ширина подвір'я складає 14 м., що відповідає абрисам 1995 року, а 01.07.2014 року на прохання позивачки складався відповідний акт.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 3 ст.185 Земельного кодексу України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

В обох випадках Боринською селищною радою створювалися комісії з розгляду земельного спору. Комісії виходили на спірні земельні ділянки та розглядали звернення заявника та надані сторонами документи.

Згідно з ч. 1 ст. 107 Земельного кодексу України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Боринська селищна рада не є держателем земельно-кадастрових даних та документації та не має повноважень щодо виносу меж в натурі без них.

В той же час, згідно зі ст. 160 Земельного кодексу України, сторони зокрема мають право подавати документи та інші докази, порушувати клопотання, давати усні і письмові пояснення.

Відповідно до ст. 183 Земельного кодексу України одним із основних завдань землеустрою є встановлення на місцевості меж земельних ділянок власників і землекористувачів, а згідно зі ст. 184 Кодексу землеустрій передбачає зокрема встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок.

Ст. 185 Земельного кодексу України визначено, що землеустрій здійснюється суб'єктами господарювання, в тому числі за кошти громадян та юридичних осіб, а селищна рада не є виконавцем робіт із землеустрою згідно із законом.

Тобто для об'єктивного вирішення органом місцевого самоврядування межового спору, сторонам необхідно подати органу місцевого самоврядування земельно-кадастрову документацію та документацію щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок, розроблену організаціями, що мають відповідну ліцензію.

Згідно з ч. 2 ст. 107 Земельного кодексу України у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

Враховуючи, що сторонами не надані необхідні документи для вирішення спору в повній мірі, комісія виходила з наявних в матеріалах справи документів, свідчень громадян.

Так наприклад, на звернення позивачки від 15.02.2013 року надавалася відповідь 20.02.2013 року з приводу конфлікту з ОСОБА_3 щодо встановлення огорожі, що комісією Боринської селищної ради було встановлено відсутність порушень та перешкод щодо меж земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_9, а причиною конфлікту не є земельні спори, а неприязні відносини сторін конфлікту.

На звернення позивачки від 23.05.2014 року надавалася відповідь 27.05.2014 року, що існуюча ширина подвір'я складає 14 м., що відповідає абрисам 1995 року. Свідченнями мешканців смт. Бориня та фотографіями підтверджується, що межа між земельними ділянками, що перебувають в користуванні ОСОБА_4 і ОСОБА_1 проходила вздовж стіни будинку ОСОБА_1 на відстані 30 см. від стіни будинку. Проте ОСОБА_1 знесла огорожу вздовж будинку та встановила її на відстані 2 м. від стіни свого будинку, чим звузила існуючий проїзд біля будинку за адресою смт. Бориня, вул. Івана Франка, буд. 25.

Враховуючи, що фактичне використання ділянки точно неможливо встановити, відповідно до ч. 2 ст. 107 Земельного кодексу України ОСОБА_10 і ОСОБА_1 мають право на виділення кожному однакової за розміром частини спірної ділянки.

В той же час в результаті проведених представниками Боринської селищної ради переговорів ОСОБА_4 погодилася на встановлення межі на відстані 2 м. від стіни будинку ОСОБА_11

Враховуючи, що ОСОБА_4 погодилася із встановленою позивачкою межею, комісія Боринської селищної ради прийшла до переконання, що земельний спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було вичерпано.

Тому, на думку Боринської селищної ради, звернення позивачки до суду є безпідставним.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачка не довела свої вимоги жодним документом, наявним в матеріалах справи.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_4, ОСОБА_12, позов не визнав і пояснив, що ОСОБА_4 є власницею житлового будинку за адресою смт. Бориня, вул. І.Франка, буд. 25. Вказаний будинок перейшов до неї у спадок від її батька, ОСОБА_13 Крім цього до неї, відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України, перейшло право користування земельною ділянкою під вищевказаним будинком. Попередній власник, батько відповідачки, доглядав за будинком та земельною ділянкою, обслуговував її, відновлював межові знаки, в тому числі здійснював обслуговування існуючої огорожі.

В той же час по сусідству за адресою: смт. Бориня, вул. І.Франка, буд. 21 проживає позивачка.

Після смерті ОСОБА_13 в квітні 2014 року позивачка, скориставшись перебуванням ОСОБА_4 за кордоном, знесла існуючу огорожу між будинками за адресою смт. Бориня, вул. І.Франка, буд. 21, та вул. І.Франка, буд. 25, та встановила нову огорожу, перенісши її на 1,5 метра в бік будинку ОСОБА_4

Неодноразові звернення відповідачки до ОСОБА_1 щодо відновлення попередньої огорожі, не дали результату. Крім цього, ОСОБА_1 систематично порушує правила добросусідства (викидає сміття, виливає бруд на подвіря та будинок, скандалить із відповідачкою та членами її сім'ї, тощо), що було причиною неодноразових звернень до Боринської селищної ради та в правоохоронні органи.

Згідно з ч. 1 ст. 107 Земельного кодексу України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Оскільки ні позивачкою, ні відповідачками земельно-кадастрова документація на земельні ділянки, що є в користуванні, не розроблялися, наявні підстави для застосування ч. 2 ст. 107 Земельного кодексу України - у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

Так як звернення до Боринської селищної ради та правоохоронних органів не принесли результатів, ОСОБА_4 дала згоду на встановлення межі земельної ділянки по огорожі, яку самовільно встановила ОСОБА_1 В той же час, з метою захисту від неправомірних дій позивачки, змушена була встановити металеву огорожу вздовж всієї лінії огорожі. Враховуючи викладене, вимоги позивачки є безпідставними та не містять жодних доказів порушення ОСОБА_4 суміжної земельної ділянки, що перебуває в користуванні позивачки.

В судове засідання відповідачки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повторно не з'явилися, про час розгляду справи повідомлялися завчасно і належним чином.

Вислухавши сторони, свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, дослідивши обставини справи, всі надані суду докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Даний одноквартирний будинок побудований ще до часів радянської влади, проект забудови будинку відсутній. Будинок раніше складався із двох квартир, одна із яких за часів радянської влади була передана у користування батькам позивачки, а друга перебувала у користуванні жительки смт. Бориня, ОСОБА_17, яка померла, а її квартира була розібрана і перестала існувати. На даний час будинок складається із однієї квартири.

Згідно із рішенням міськвиконкому від 04.01.1994 року № 71 будинок передано у спільну сумісну власність позивачці, її матері - ОСОБА_18, та сину позивачки, ОСОБА_2. На даний час цей одноквартирний будинок перебуває у спільній сумісній власності позивачки та її сина, ОСОБА_2. Інший співвласник, ОСОБА_18, мати позивачки, померла.

Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки сторін, перебувають у комунальній власності Боринської селищої ради, і нікому у власність або користування не передавалися: в 2014 році сторони зверталися до Боринської селищної ради із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації та інвентаризації земельних ділянок, якими вони користуються, з метою передачі їм цих земельних ділянок у власність, на що селищна рада надала їм згоду. На даний час інвентаризацію земельних ділянок сторін не проведено.

Відповідно до плану розташування одноквартирного будинку позивачки (а.с.6) він зазначений під позначкою "1". З обох сторін вздовж центральної дороги розташовані житлові будинки відповідачок, на плані розташування одноквартирного будинку позивачки (а.с. 6) їх будинки не позначені.

Наведені вище обставини, встановлені судом, визнані сторонами і відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Між позивачкою та сусідами постійно виникають різного роду конфлікти.

Однак, позивачкою суду не представлено доказів про те, що відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 захопили частину земельної ділянки, якою користується позивачка, а також про те, що відповідачки перешкоджають позивачці користуватися заїздом до її будинку.

Навпаки, позивачка сама захопила частину земельної ділянки відповідачки ОСОБА_4 та встановила свою загорожу; також позивачкою надано суду лист селищного голови, землевпорядника, голови комісії із земельних питань та членів земельної комісії Боринської селищної ради (а.с. 14) про те, що ОСОБА_3 не чинить ніяких перешкод в користуванні заїздом до будинку позивачки.

Наведені вище обставини підтверджуються: листом селищного голови, землевпорядника, голови комісії із земельних питань та членів земельної комісії Боринської селищної ради (а.с. 14), планом розташування одноквартирного будинку позивачки (а.с. 6), копією свідоцтва про право власності від 18.03.1994 року (а.с. 7); довідкою від 11.12.2012 року (а.с. 13); листом Боринського селищного голови від 27.05.2014 року (а.с. 15) та відмовними матеріалами Турківського РВ ГУ МВС України у Львівській області: ЖЄО № 1700 від 07.07.2014р., № 1736 від 09.07.2014 року, № 1204 від 16.05.2014 року, № 1779 від 13.09.2014 року, № 3025 від 28.11.2014 року, № 22 від 03.01.2014 року, № 206 від 23.01.2014 року, № 1287 від 21.05.2014 року, № 1301 від 27.05.2014 року, № 1179 від 14.05.2014 року, № 1005 від 27.04.2014 року. № 272 від 03.02.2013 року; показаннями в судовому засіданні свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16

Не довіряти даним доказам у суду підстав немає.

Акт від 17.10.2012 року (а.с. 12) суд до уваги не приймає, оскільки в судовому засіданні Боринський селищний голова пояснив, що цей лист складений ще в 2012 році зі слів позивачки, якій він повірив, і на даний час цей лист не відповідає дійсності: відповідачки не чинять ніяких перешкод позивачці.

Також суд не бере до уваги копію рішення Турківського районного суду Львівської області від 14.08.2003 року, оскільки для вирішення даного спору воно не має на даний час юридичного значення в частині встановлення факту наявності або відсутності перешкод із боку відповідачки ОСОБА_3 у користуванні заїздом: пройшло більше 10 років і відповідно обставини змінилися.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Посилання позивачки на те, що селищна рада чинить незаконно, оскільки не вирішує її земельний спір із відповідачками, не відповідають дійсності, оскільки, як вбачається із листів селищного голови, селищна рада реагувала на скарги позивачки, однак, оскільки викладені позивачкою відомості не відповідали дійсності, скарги позивачки не задовольнялися. Земельні ділянки, якими користуються сторони, на даний час перебувають у власності Боринської селищної ради і не розмежовані, до проведення інвентаризації земельних ділянок відповідними землевпорядними організаціями земельні спори є безпідставними.

В силу ст. 19 Конституції України органи місцевої влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі закону, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом не встановлено порушень Боринською селищною радою норм діючого законодавства та порушення земельних прав та інтересів позивачки.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується лише у тому випадку, якщо вона заподіяна особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю. Однак позивачкою не надано суду доказів неправомірності рішень, дій чи бездіяльності відповідачів.

Враховуючи наведені вище обставини у їх сукупності та вимоги діючого законодавства, у суду відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 4,11,60,61,212-215 ЦПК України, ст.ст. 106,107,152,158,160,183,185 ЗК України, ст.ст. 1166,1167 ЦК України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні, суд

вирішив:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Львівської області через Турківський районний суд Львівської області протягом 10 днів із дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений 05.07.2015 року.

Головуюча -