Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 409/447/15-ц
Провадження № 22ц/782/249/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді Назарової М.В.

суддів Лозко Ю.П., Романченка В.О.

при секретарі Козубській А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_2

на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 квітня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та затримки видачі трудової книжки, стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, який згодом уточнив, та просив скасувати наказ Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_2 /далі ЛДУВС/ від 05.05.2014 року № 102 о/с про його звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, поновити його на посаді доцента кафедри кримінального процесу факультету підготовки фахівців для підрозділів слідства ЛДУВС, стягнути з університету на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2014 року по час прийняття судом рішення зі стягненням відповідних податків та зборів на доходи фізичних осіб, 156,37 грн. за один день вимушеного прогулу з причини затримки видачі трудової книжки, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 травня по 12 травня 2014 року в сумі 1250,96 грн., моральну шкоду у сумі 500000 грн., матеріальні збитки, які були заподіяні позивачу в результаті вимушеного лікування у сумі 3419,77 грн. Рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у сумі 3596,51 грн. за період з моменту фактичного звільнення до подачі позовної заяви до суду /за один місяць/ просив допустити до негайного виконання.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до наказу Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_2 № 162 о/с від 01.09.2007 року його було призначено на посаду доцента кафедри кримінального процесу та правосуддя факультету підготовки слідчих. Наказом відповідача № 102 о/с від 05.05.2014 року його було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідачем порушено порядок його звільнення не ознайомлено належним чином /персонально та письмово/ про наступне вивільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці в університеті та не запропоновано роботу по відповідній професії і спеціальності, хоча вакантні посади у відповідача існували, чим порушено процедуру для вивільнення працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, на момент змін в організації виробництва і праці ЛДУВС позивач працював в університеті на умовах безстрокового трудового договору, звільненим на момент проведення конкурсу не був, а нові посади до штатного розпису вищого навчального закладу /кафедри кримінального процесу/ не вводилися, у звязку з чим були відсутні підстави для участі позивача у конкурсі. Відповідач повинен був запропонувати йому роботу на посаді доцента кафедри кримінального процесу факультету підготовки фахівців для підрозділів слідства без проходження конкурсного відбору. Не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі. Відповідачем взагалі не сформульовано конкретну підставу його звільнення з огляду на те, що п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за яким його звільнено, передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з ініціативи власника.

Відповідачем було затримано видачу йому трудової книжки на один день та затриманий розрахунок.

Незаконними діями відповідача в процесі звільнення йому було заподіяно моральну шкоду, що виявилася у моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя й матеріальних збитків, які були заподіяні йому в результаті вимушеного лікування.

Оскаржуваним рішенням суду першої інстанції уточнені позовні вимоги задоволені частково: стягнуто з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за час вимушеного прогулу, який складає один робочий день з причини затримки видачі трудової книжки, у розмірі середньої заробітної плати за один робочий день в сумі 156,57 грн. та суму середнього заробітку позивача за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні за період з 05 травня 2014 року по 12 травня 2014 року в розмірі 1250,96 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог відносно скасування наказу ЛДУВС від 05 травня 2014 року № 102 о/с про звільнення ОСОБА_3 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, поновлення на роботі та стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2014 року по час прийняття судом постанови зі стягненням відповідних податків та зборів на доходи фізичних осіб, стягнення з ЛДУВС моральної шкоди в сумі 500000 грн. та матеріальних збитків, які були заподіяні в результаті вимушеного лікування, у сумі 3419,77 грн. та ухвалити нове, яким вказані позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, оскільки судом порушені норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційного скарги фактично є підставами позову. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України законним і обґрунтованим є рішення, коли суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову в оскаржуваній частині, суд першої інстанції з посиланням на застосування до спірних правовідносин вимог п. 1 ч. 1 ст. 40, ч. 1, ч. 3 ст. 49-2, ч. 3 с. 48, ст. 237-1 КЗпП України, Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 року № 744, вважав достовірно встановленим, що позивачем не доведено факт порушення відповідачем його трудових прав, звільнення позивача відбулося правомірно, з дотриманням вимог статей 40, 49-2 КЗпП України, оскільки останній був належним чином повідомлений про наступне вивільнення, його посада була скорочена, позивач відмовився брати участь у конкурсі на заміщення вакантних посад за новим штатним розписом, як відмовився і від запропонованої йому іншої роботи за спеціальністю, а саме - роботи методиста навчально-наукового інституту права, методиста навчально-методичного центру та методиста групи практичного навчання навчально-методичного центру університету.

Проте, такий висновок суду не ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на наступне.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 перебував у трудових правовідносинах із Луганським державним університетом внутрішніх справ імені ОСОБА_2 з 01.09.2007 року, працюючи у якості доцента кафедри кримінального процесу та правосуддя підготовки слідчих на умовах безстрокового трудового договору /а.с. 24/.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідачем в порушення вимог п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не зазначено в оспорюваному наказі від 05 травня 2014 року № 102 о/с про звільнення позивача, яка саме зміна в організації виробництва і праці ЛДУВС мала місце, що призвело до звільнення ОСОБА_3

Суд першої інстанції також не визначився із характером спірних правовідносин в цій частині.

Оцінюючи надані докази по справі, колегія суддів доходить висновку, що в даному випадку мала місце така зміна в організації, що призвела до скорочення штату, а в цьому випадку власник або уповноважений ним орган повинен додержуватися порядку вивільнення працівників, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року передбачено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи був попереджений він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Наказом МВС України від 8 квітня 2013 року № 349 «Про затвердження штатів вищих навчальних закладів» скорочено всі 800 посад в університеті, в тому числі 312 науково-педагогічного складу з них 212 вільнонайманих. Цим же наказом затверджено новий штатний розпис ЛДУВС ім. Е.О.Дідоренка: уведено 696 посад, у тому числі 248 науково-педагогічного складу, з них 165 вільнонайманих та введено нову кафедру кримінального процесу факультету підготовки фахівців для підрозділів слідства /а.с. 15/.

На виконання наказу МВС України організаційно-штатні зміни в Університеті проведені Наказом відповідача від 29 травня 2013 року № 487 «Про організаційно-штатні зміни», яким оголошено штат Луганського ДУВ Сім. ОСОБА_2, а також до 04 червня 2013 року наказано довести перелік змін у штаті університету до відома підлеглого особового складу /у том числі до осіб, які перебувають у чергових відпустках, лікарняному, у відрядженнях та які працюють за сумісництвом/ під особистий підпис у відомостях про ознайомлення /а.с. 15, 15 зв./.

З наказом МВС України «Про затвердження штатів вищих навчальних закладів» від 08.04.2013 року № 349 /а.с. 15 зв. т. 1/ стосовно скорочення всіх посад в університеті ОСОБА_3 було ознайомлено під підпис 31.05.2013 року.

Так само позивача ознайомлено під підпис з наказом університету від 31.05.2013 року № 510 «Про оголошення конкурсу на заміщення вакантних посад» /а.с. 16 т. 1/, пунктом 1 якого передбачено оголошення конкурсу на заміщення вакантних посад завідуючого, професора, доцента, старшого викладача, викладача всіх 21 кафедр університету, у т.ч. кафедри кримінального процесу факультету підготовки фахівців для підрозділів слідства.

Матеріалами справи підтверджується, що за зверненням позивача ОСОБА_3 у період з 17 вересня 2013 року по 30 вересня 2013 року згідно з направленням на проведення перевірки суб'єкта господарювання від 16 вересня 2013 року № 1319 державним інспектором праці Територіальної державної інспекції з питань праці у Луганській області було проведено позапланову перевірку додержання законодавства про працю в Луганському державному університеті внутрішніх справ імені ОСОБА_2, за результатами якої складено акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 30 вересня 2013 року № 12-01-14/0005.

Перевіркою було встановлено, що в порушення вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України позивач не був попереджений про наступне вивільнення /звільнення згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України/ та в порушення вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України йому не було запропоновано іншої роботи в Університеті за відповідною професією чи спеціальністю /посада доцента кафедри кримінального процесу факультету підготовки фахівців для підрозділів слідства на умовах безстрокового трудового договору/ /а.с. 30 т. 1/.

На підставі акта перевірки № 12-01-14/0005 державним інспектором праці винесено припис ректору ЛДУВС від 30.09.2013 року № 12-01-14/0005-0004 про необхідність у місячний термін привести у відповідність до вимог частин 1, 3 статті 49-2 КЗпП України порядок вивільнення працівників /а.с. 29 т. 1/.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 жовтня 2014 року в адміністративній справі № 812/8910/13-а за позовом Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_2 до Територіальної державної інспекції з питань праці у Луганській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 про скасування Припису від 30.09.2013 №12-01-14/0005-0004 було залишено в силу постанову Луганського окружного адміністративного суду від 22 січня 20114 року, якою встановлено, що ЛДУВС ім. Е.О.Дідоренка були порушені вимоги трудового законодавства, оскільки ОСОБА_3 не було попереджено про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та одночасно не запропоновано іншої роботи в університеті за відповідною професією чи спеціальністю, а ознайомлення з наказами МВС України від 8 квітня 2013 року №349 «Про затвердження штатів вищих навчальних закладів» та Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_2 від 31 травня 2013 року №510 «Про оголошення конкурсу на заміщення вакантних посад» не є та не може розглядатися як попередження про наступне вивільнення, тому що в них не йде мова про звільнення працівника університету, зокрема ОСОБА_3, та запропонування йому відповідних посад /а.с. 38-39 т. 1/.

Вказані обставини з огляду на вимоги ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо сторін по теперішній справі, проте, вони стосуються лише періоду, в який проводилася вищевказана перевірка Територіальною державною інспекцією з питань праці у Луганській області, тобто по 30 вересня 2013 року /а.с. 35-39 т. 1/.

Також ніким не оспорюєтся, що згідно Наказу відповідача № 64 від 03.07.2013 року ОСОБА_3 перебував у черговій відпустці з 03 липня 2013 року по 29 серпня 2013 року, а з 28 серпня 2013 року по 01листопада 2013 року перебував на лікарняному.

Що стосується періоду з 30 вересня 2013 року по день звільнення ОСОБА_3 05 травня 2014 року, то відповідачем не надано жодного доказу попередження позивача в розумінні вимог ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення.

Не свідчить про таке повідомлення позивача посилання відповідача на надіслання ОСОБА_3 рекомендованих листів із повідомленням № 1810 від 04.07.2013 року, № 1946 від 09.07.2013 року, № 2032 від 16.07.2013 року, № 2077 від 22.07.2013 року, № 2137 від 26.07.2013 року, № 2203 від 06.08.2013 року із запропонуванням у порядку працевлаштування посади /на умовах трудового договору/ методиста навчально-наукового інституту права, методиста відділу методичного забезпечення навчального процесу, навчально-методичного центру та повідомлення про наступне звільнення згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у разі відмови від запропонованих посад, оскільки відповідач не надав доказів про їх отримання, і представник відповідач в суді апеляційної інстанції так само підтвердив, що таких підтверджень немає.

Не можна таким попередженням вважати лише посилання відповідача на пропозицію працівників відділу кадрового забезпечення ЛДУВС ОСОБА_3 після його виходу з лікарняного 04 та 05 листопада 2013 року іншої роботи вакантної посади методиста навчально-наукового інституту права, методиста навчально-методичного центру та методиста групи практичного навчання навчально-методичного центру університету, і повідомлення, що у разі відмови від цієї роботи його буде звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, зроблені в запереченні на позову заяву /а.с. 241-248 т. 1/. Оскільки законодавець зобовязує саме попередження працівника про скорочення його посади і саме у звязку із цим пропозицію йому іншої роботи.

Не є доказом і листування ОСОБА_3 із керівництвом університету з приводу подій 04 та 05 листопада 2013 року про його належне повідомлення про наступне вивільнення, оскільки із цих листів не вбачається, що позивача було попереджено саме про скорочення його посади, з якого часу повинно відбутися це скорочення та що одночасно позивачу запропоновано роботу за професією чи спеціальністю.

Крім того, станом на 4 та 5 листопада посада ОСОБА_3 вже була скорочена, а попередження працівника про скорочення його посади можливе лише не пізніше ніж за 2 місяці до наступного вивільнення, а не після того, як скорочення вже відбулося.

Відповідно до п.п. a ч. 2 ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці N 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» 1982 року, яку було ратифіковано Законом України від 04.02.94 N 3933-XII і вона набрала чинності для України 16.05.1995 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.

Заперечуючи проти позову, відповідач не надає належних доказів як того, що позивача персонально було попереджено про наступне вивільнення, про підстави такого вивільнення, так і про пропозицію йому іншої роботи за відповідною професією чи спеціальністю.

Отже, слушними є доводи апеляційної скарги про порушення відповідачем порядку звільнення ОСОБА_3

Щодо доводів апеляційної скарги про переважне право ОСОБА_3 залишення на роботі у разі скорочення, про відсутність правових підстав для його участі у конкурсі на заміщення вакантних посад за новим штатним розписом, то судова колегія зауважує, що у відповідності до ст.ст. 10, 11 ЦПК України розгляд справ здійснюється за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на гарантії правової визначеності трудових прав ОСОБА_3, який працював на умовах безстрокового трудового договору доцентом ЛДУВС і якого не було попереджено протягом усього часу до звільнення про скорочення його посади, не можна повязувати відмову позивача від участі у конкурсі з його наступним звільненням. За таких умов у нього виникли лише право брати участь у оголошеному Наказом від 31.05.2013 року № 510 конкурсі, яким він не скористався на власний розсуд.

Відповідно до класифікатора професій ДК-003-2010, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 01.11.2010 року зі змінами, затвердженими наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 16 серпня 2012 року № 923, професійною назвою роботи /посади/ за кодом професій 2310.1 визначено «доцент».

Тобто, посадою, яку обіймав позивач ОСОБА_3, є доцент, а кафедра кримінального процесу факультету підготовки кадрів для підрозділів слідства це підрозділ.

Пропонуючи позивачу роботу методиста, відповідачем порушено одну з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату щодо обов'язку власника підприємства чи уповноваженого ним органу запропонувати роботу за відповідною професією чи спеціальністю.

Відповідачем в порушення вимог закону щодо покладення саме на роботодавця тягаря доведеності підстав для звільнення не надано жодного доказу про те, що на момент скорочення посади ОСОБА_3 і протягом всього наступного часу до його звільнення в ЛДУВС була відсутня робота за його професією /спеціальністю/, як не надав і доказів щодо наявності або відсутності підстав у ОСОБА_3 на переважне право на залишення на роботі.

До того ж, підставою для звільнення ОСОБА_3 була не відмова його від участі у конкурсі, а скорочення штату.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку про незаконність звільнення ОСОБА_3

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За таких обставин, коли судовою колегією встановлено відсутність передбачених законом підстав для звільнення ОСОБА_3 за ініціативою відповідача, а також порушено встановлений для цього порядок, останній підлягає поновленню саме на попередньому місці роботи, незалежно від наявності у штатному розписі цієї посади, а не на посаді доцента новоутвореної кафедри кримінального процесу факультету підготовки фахівців для підрозділів слідства, як просить позивач.

Виходячи із загальних принципів цивільного та трудового права, при відновленні порушених прав, вони повинні бути відновлені у повному обсязі відповідно до тих, які існували до порушення.

Зокрема, у ст. 6 ЦК України зазначається, що захист цивільних прав громадян здійснюється судом у порядку відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право.

Таким чином, встановлення працівнику при поновленні на посаді тільки частини повноважень чи надання іншої посади, чи підпорядкування працівникові нового підрозділу є нічим іншим, аніж порушенням вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Зазначена заява позивача розглядалася понад один рік не з вини останнього, оскільки провадження по теперішній справі було первісно 10.06.2014 року відкрито в Артемівському районному суді м. Луганська, роботу якого було згодом призупинено, і 13.02.2015 року позивач звернувся до Білокуракинського районного суду Луганської області, де було поновлено провадження і 19.02.2015 року винесено ухвалу про відкриття провадження по справі /а.с. 75, 76 т. 1/.

Тому в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вимоги позивача також підлягають задоволенню.

Оскільки позивач по час прийняття рішення судом не працював, то з останнього належить до стягнення середній заробіток ОСОБА_3 за весь час вимушеного прогулу.

Для розрахунку суми середнього заробітку суд виходить з наданих позивачем доказів розрахункового листа за травень 2014 року та керується п.п. 2, 3, 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» із наступними змінами і правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постановах від 21 січня 2015 року /справа № 6-195цс14, № 6-203цс14/.

При цьому не можна вважатися виходом за межі позовних вимог проведення судом розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу і визначення цього заробітку у відповідності до вимог діючого законодавства на день ухвалення рішення без відповідного уточнення позову.

Відповідно до п. 5 розд. 1У Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної платі провадиться, виходячи х розміру середньоденної /годинної/ заробітної плати.

Згідно з п. 8 розд. 1У Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного /годинного/ заробітку на число робочих днів /годин/, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства /абз. 3 п. 8 розд. 1У Порядку/.

Кількість робочих днів в березні і травні 2014 року складає 21 та 22 відповідно, середньомісячне число робочих днів становить 21,5 /21+22=43 дні:2 місяці/, а середньомісячне число днів вимушеного прогулу позивача з моменту незаконного звільнення і по день ухвалення рішення судом становить 1 рік 03 місяці 28 днів або 343,5 днів.

Заробітна плата позивача згідно наданих позивачем доказів /відповідачем в цій частині взагалі не надано доказів а.с. 363 т. 2/, становить 4953,80 грн., а середньоденний заробіток позивача - 230,41 грн. /4953,80:21,5/.

З вказаного розрахунку розмір середньоденного заробітку за весь час затримки розрахунку становить 79144,34 грн. /230,41 грн. х 343,5 дні/, які належить стягнути з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст. 367 ч. 1 п.п. 2 та 4 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання судового рішення у частині поновлення на роботі позивача та стягнення на його користь заробітної плати за один місяць, а саме - з 05 травня 2014 року до 04 червня 2014 року у сумі 4953,80 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вищенаведеного до уваги не взяв, не врахував того, що при допущених відповідачем грубих порушеннях норм діючого законодавства, що регулює трудові правовідносини, позивачем було втрачено усталені життєві зв'язки, що потягло додаткові зусилля для організації свого життя, позивач переніс моральні страждання внаслідок незаконного звільнення та втрати роботи.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню в цій частині, але, виходячи із засад розумності і справедливості, частково,

в сумі 3500 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом необгрунтовано відмовлено йому у задоволенні позову про стягнення з відповідача 3419,77 грн. як матеріальних збитків за вимушене лікування, то вони не заслуговують на увагу, оскільки за загальними підставами відшкодування майнової шкоди, встановленими у ст. 1166 ЦК України, відповідальність за заподіяння шкоди настає за наявності таких умов: протиправність поведінки заподіювача; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою, вина заподіювана шкоди та наслідки у вигляді матеріальних збитків.

Апелянтом не доведено сукупність всіх умов, які і є підставою для покладання на особу цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди.

Тому в цій частині скаргу слід відхилити.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1/ неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2/ недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3/ невідповідність висновків суду обставинам справи;

4/ порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням зазначених обставин, діючи у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, скасувавши рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог відносно скасування наказу Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_2 від 05 травня 2014 року № 102 о/с про звільнення ОСОБА_3 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2014 року по час прийняття судом рішення, стягнення моральної шкоди та ухваливши в цій частині нове рішення.

Відповідно до вимог ст.ст. 79, 80, 88 ЦПК України, закону України «Про судовий збір» /в редакції, чинній на час ухвалення рішення/, підлягає стягненню з відповідача як юридичної особи на користь держави судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати, що становить 1218 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 14 квітня 2015 року змінити, скасувавши його в частині відмови у задоволенні позовних вимог відносно скасування наказу Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_2 від 05 травня 2014 року № 102 о/с про звільнення ОСОБА_3 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2014 року по час прийняття судом рішення, стягнення моральної шкоди.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким поновити ОСОБА_3 на попередньому місці роботи в Луганському державному університеті внутрішніх справ імені ОСОБА_2 у якості доцента кафедри кримінального процесу та правосуддя факультету підготовки слідчих з 05 травня 2014 року, скасувавши наказ від 05 травня 2014 року № 102 о/с Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_3 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Стягнути з Луганського державного університету внутрішніх справ імені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 травня 2014 року до 03 вересня 2015 року у сумі 79144,34 грн., моральну шкоду у сумі 3500 грн. та судовий збір на користь держави у сумі 1218 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць з 05 травня 2014 року до 04 червня 2014 року у сумі 4953,72 грн. допустити до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий:

Суддя: