Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

В липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що для придбання квартири АДРЕСА_1, вона 05 квітня 2003 року отримала в борг у ОСОБА_5 1000 доларів США, а 02 вересня 2008 року для придбання кухонного гарнітуру позичила у ОСОБА_6 1000 євро. Зазначала, що після розірвання шлюбу з відповідачем вона самостійно, за особисті кошти, виконала зобов'язання за договорами позики, оскільки за рішеннями судів з неї стягнуто суми боргу на користь ОСОБА_6 у розмірі 9795,80 грн. та на користь ОСОБА_5 - 7973,50 грн. Посилаючись на те, що дані кошти були взяті у борг на потреби родини, а тому вважає, що відповідач повинен компенсувати їй половину сплаченої суми за договорами позики, просить суд стягнути з нього 8884,35 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року, в задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, та ухвалити нове рішення у справі, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Залишаючи без змін рішення районного суду, яким відмовлено у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності, а відповідач звернувся до суду з заявою про застосування наслідків пропуску такого строку, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з жовтня 1992 року по липень 2009 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2009 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано (а. с. 9).

Рішеннями апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2012 року та від 20 листопада 2012 року, які набрали законної сили, було поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 5-7, 8).

05 квітня 2003 року позивач уклала договір позики із ОСОБА_5, що підтверджується відповідною розпискою (а. с. 27). За вказаним договором ОСОБА_3 отримала 1000 дол. США для придбання квартири.

02 серпня 2008 року позивач уклала договір позики із ОСОБА_6, що підтверджується відповідною розпискою (а. с. 28). За вказаним договором ОСОБА_3 отримала 1000 євро для придбання меблів.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2010 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 борг у розмірі 9580 грн. (а. с. 10).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2011 року, яке набрало чинності, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 борг в розмірі 7973,50 грн. (а. с. 29).

Перевіряючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із його висновком про те, що позивач знала про своє порушене право в жовтні 2009 року, звертаючись із даними вимогами до відповідача у справі про поділ спільного майна подружжя (а. с. 20-23). Згодом ОСОБА_3 звернулася із заявою про залишення вказаних вимог без розгляду. Однак, із позовом до суду у цій справі позивач звернулася лише в липні 2014 року, в зв'язку із чим пропустила строк позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до суду першої інстанції з заявою про застосування строку позовної давності.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Проте перевіряючи рішення місцевого суду, апеляційний суд всупереч вимогам статей 214, 316 ЦПК України на вказане вище уваги не звернув та не врахував, що суд застосував строк позовної давності, не навівши при цьому правових висновків щодо обґрунтованості позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська