У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Кадєтової О.В.,

Наумчука М.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 1997 року та свідоцтва про право на спадщину, виданого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 13 листопада 1997 року, вона є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1, в якій разом із нею зареєстровані її онука - ОСОБА_5, та її неповнолітні діти: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. У 2007 році ОСОБА_5 разом зі своїми дітьми та чоловіком - ОСОБА_4, вселились у належну їй квартиру, пояснивши це необхідністю вирішення їх житлових питань. Проти вселення онуки разом із дітьми у її квартиру вона не заперечувала, проте згоди на вселення відповідача вона не давала.

З моменту вселення між нею та ОСОБА_4 постійно виникають сварки та скандали з приводу користування належною їй квартирою, у зв'язку з чим вона неодноразово зверталась до районного відділення міліції, працівниками якого зроблено висновки, що сварки виникають на побутовому підґрунті, підстав для порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_4 немає. Крім того, кімната, яку відповідач займає разом із своєю сім'єю, знаходиться в занедбаному стані, здійснювати у ній ремонт та лагодити зіпсовані меблі він відмовляється. За весь час проживання в квартирі відповідачем жодного разу не було сплачено комунальних платежів. У зв'язку з цим вона не може належно користуватись своєю власністю.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 на підставі ст. ст. 321, 391 ЦК України, ст. ст. 116, 156 ЖК УРСР просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 жовтня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено і судом не встановлено, що відповідач вселився в спірну квартиру без її згоди. Крім того, ОСОБА_3 не надано достатніх та належних доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених ст. 116 ЖК УРСР, для виселення відповідача з належної їй квартири.

Проте погодитись із таким висновком суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є власником АДРЕСА_1. У 2007 році в зазначену квартиру вселились і з того часу постійно проживають онука позивача - ОСОБА_5, та неповнолітні діти останньої: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також чоловік онуки - відповідач ОСОБА_4

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

За положеннями чч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст. ст. 57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

З матеріалів справи вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 з 17 грудня 1997 року, ОСОБА_5 з 23 липня 1998 року, ОСОБА_6 з 15 травня 1999 року, ОСОБА_7 з 5 травня 2009 року. Відповідач ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3. Згідно з технічним паспортом спірна квартира складається з двох кімнат житловою площею 27,1 кв. м, у тому числі: кімната 6 площею 9,8 кв. м та кімната 7 площею 17,3 кв. м. Договір на користування спірною квартирою між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 або ОСОБА_5 не укладався, вони ведуть окреме господарство, однак між позивачем та відповідачем виникають сварки і скандали щодо користування спірною квартирою.

Частиною 2 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Згідно зі ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У порушення вимог ст. 11 ЦПК України, відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив лише із недоведеності позивачем підстав для застосування ст. 116 ЖК УРСР, проте інших підстав позову не дослідив і не вирішив.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України суди зазначені вище вимоги закону не врахували, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не звернули уваги на те, що ні відповідач, ні третя особа не входять до кола осіб, зазначених у ст. 64 ЖК УРСР та, виходячи лише з положень ст. 116 ЖК УРСР, не врахувавши, що позов пред'явлено і з підстав ст. 156 ЖК УРСР, ст. 391 ЦК України, дійшли передчасного висновку про відмову в позові.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Т.П. Дербенцева

О.В. Кадєтова

М.І. Наумчук

С.Ф. Хопта