Ухвала

іменем україни

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», державний нотаріус Галицької районної державної нотаріальної контори Кіщук Людмила Іванівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та поділ спільно нажитого майна подружжя, за касаційними скаргами ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2014 року та ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 році ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог просив: провести поділ спільного майна подружжя, виділивши йому як співвласнику нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, більшу частину з врахуванням суми сплачених кредитних коштів; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину продтовари загальною площею 30,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 13 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Позивач посилався на те, що 15 листопада 1995 року зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_4 У шлюбі народився син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який фактично на даний час проживає з ним. У березні 2009 року рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області шлюб розірвано. Під час шлюбу ними набуто майно, яке слід віднести до спільного майна подружжя, а саме: нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 325 кв. м, яке набуто відповідно до договору купівлі-продажу від 16 червня 1999 року. У 2007 році проведено реконструкцію вказаного приміщення, а саме здійснено добудову, в результаті чого площа приміщення збільшилась. У 2007 році реконструйоване приміщення введено в експлуатацію та 23 липня 2007 року за ОСОБА_4 рішенням Галицької міської ради визнано право власності на вказане приміщення.

Вказував на те, що після розірвання шлюбу між ним та відповідачкою досягнуто згоди щодо користування спірним приміщенням, а саме: ним використовувався перший поверх для здійснення підприємницької діяльності пов'язаної з торгівлею будівельними матеріалами, а відповідачкою використовувався другий поверх для здійснення підприємницької діяльності, а саме влаштовано кафе.

Зазначав, що наприкінці 2013 року йому стало відомо, що відповідачкою ОСОБА_4 відчужено відповідачу ОСОБА_5 у серпні 2013 року частину спірного приміщення площею 30,3 кв. м без його згоди, а тому вважав, що договір купівлі-продажу слід визнати недійсним. У січні 2013 року відповідач ОСОБА_4 уклала з ПП Куляк договір оренди частини спірного приміщення (першого поверху), яким він користувався протягом тривалого часу, чим унеможливила користування спільним майном.

Також в інтересах подружжя ним 02 жовтня 2007 року укладено з третьою особою - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» генеральну кредитну угоду в межах якої укладено два кредитні договори та отримано кредити в розмірі 46 100 євро та 674 тис. грн. Дані кредитні кошти використані на придбання для дружини автомобіля «Mercedes-Benz» SLK 320 та здійснено реконструкцію (добудову) спірного нежитлового приміщення. На забезпечення виконання кредитного договору між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку передано нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на той час площею 325 кв. м, яке набуте відповідно до договору купівлі-продажу від 16 червня 1999 року. Вважав, що дане зобов'язання слід віднести до спільного зобов'язання подружжя. Зазначав, що після розірвання шлюбу самостійно погашає кредит, а тому вважає, що при поділі майна, зокрема спірного нежитлового приміщення, його частку слід збільшити з врахуванням сплачених сум.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2014 року позов задоволено частково.

Виділено ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя у приватну власність 4/5 ідеальної частки нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_8», загальною площею 349,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Виділено ОСОБА_3 в порядку спільного майна подружжя у приватну власність автомобіль «Mercedes-Benz» 230 Е, державний номерний знак НОМЕР_1.

Виділено ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя у приватну власність 1/5 ідеальної частки нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_8», загальною площею 349,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Виділено ОСОБА_4 у порядку спільного майна подружжя у приватну власність автомобіль «Mercedes-Benz» 320, державний номерний знак НОМЕР_2.

У задоволенні позову ОСОБА_3 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину продтовари, загальною площею 30,3 кв. м, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 114 грн 60 коп. судового збору, а з ОСОБА_4 3 211 грн 60 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 17 988 грн 16 коп., визначених шляхом взаємозаліку грошової компенсації різниці виділеного майна та суми судових витрат в порядку розподілу таких.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2014 року рішення Галицького районного суду від 22 липня 2014 року в частині поділу спільного майна подружжя скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 51,5 % ідеальної частки нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_8», загальною площею 349,3 кв. м, вартістю 615 941 грн 54 коп., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 48,5 % ідеальної частки нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_8», загальною площею 349,3 кв. м, вартістю 580 061 грн 46 коп., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_3 автомобіль марки «Audi-6», 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3, вартістю 80 623 грн та автомобіль марки «Mercedes-Benz» 230-Е «Універсал», 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4, вартістю 39 855 грн.

Виділено ОСОБА_4 автомобіль марки «Toyota Celica», 1994 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5, вартістю 58 350 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 23 749 грн 50 коп. різниці у вартості виділеного їм майна.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 3 195 грн 20 коп. недосплаченого судового збору.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Обговоривши доводи касаційних скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 15 листопада 1995 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, який розірвано 18 березня 2009 року рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час шлюбу подружжям ОСОБА_4 набуто приміщення магазину «Господарські товари» загальною площею 325 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, за договором купівлі-продажу від 16 червня 1999 року, укладеного між ОСОБА_4 та Галицьким райспоживтовариством.

У 2007 році здійснено реконструкцію зазначеного приміщення і рішенням виконавчого комітету Галицької міської ради Івано-Франківської області від 23 липня 2008 року, враховуючи акт державної приймальної комісії від 19 квітня 2007 року, визнано за ОСОБА_4 право власності на нежиле приміщення - торговий магазин загальною площею 379,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. На підставі даного рішення на ім'я ОСОБА_4 13 червня 2012 року видано свідоцтво про право власності.

ОСОБА_4 здійснюється розподіл вказаного нежитлового приміщення на два окремі об'єкти, а саме: нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_8» площею 349,3 кв. м та нежитлове приміщення магазину продтовари площею 30,3 кв. м, про що прийнято рішення виконавчого комітету Галицької міської ради Івано-Франківської області від 28 березня 2012 року.

06 серпня 2012 року на ім'я ОСОБА_4 видано свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_8» площею 349,3 кв. м та нежитлове приміщення магазину продтовари площею 30,3 кв. м

13 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину продтовари загальною площею 30,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Також встановлено, що за ОСОБА_3 зареєстровані автомобілі: «Audi» A6, державний номерний знак НОМЕР_3 - поставлено на облік 17 березня 2007 року, знято з обліку 19 червня 2013 року та «Mercedes-Benz» 230Е, державний номерний знак НОМЕР_1 - поставлено на облік 15 жовтня 2003 року; за ОСОБА_9 зареєстровані автомобілі: «Toyota Celica», державний номерний знак НОМЕР_5 - поставлено на облік 21 травня 2005 року, знято з обліку 20 лютого 2014 року та «Mercedes-Benz» 320, державний номерний знак НОМЕР_2 - зареєстровано 23 червня 2010 року, що підтверджується інформаційною довідкою відділення ДАІ Галицького РВ УМВС України в Івано-Франківській області від 05 березня 2014 року № 246.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що поділу підлягає спільно нажите майно подружжя. Враховуючи клопотання позивача суд при поділі майна не враховував вартість автомобілів, які перебували у власності подружжя на час розірвання шлюбу і виділив у власність кожному збережене авто, яке зареєстровано за ним. При цьому судом зазначено, що вказаний поділ не порушує інтересів сторін, оскільки загальна вартість автомобілів зареєстрованих за відповідачкою є більшою, а позивач надав згоду на такий поділ. Судом віднесено до спільного зобов'язання подружжя обов'язок погашення кредитів за кредитними договорами, укладеними між ОСОБА_10 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», оскільки кредити було отримано в інтересах подружжя та згоду на отримання яких надавала ОСОБА_4, у тому числі на зміну умов кредитних договорів після розірвання шлюбу. При визначення часток нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_8» площею 349,3 кв. м, суд врахував вартість зазначеного приміщення та вартість відчуженого ОСОБА_4 майна ОСОБА_5, суми сплаченого кредиту ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за кредитними договорами, укладеними з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції неправильно встановив та виділив частки спільного майна подружжя, неправильно встановив розмір грошової компенсації та судового збору. Також суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не було пропущено строк позовної давності.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не врахував, що ОСОБА_4 є фізичною особою-підприємцем та спірне нерухоме майно використовується нею для здійснення підприємницької діяльності.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська