АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4323/15 Головуючий 1 інстанції Гуляєва Г.М.
Справа № 614/359/15-ц Доповідач Кружиліна О.А.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Кружиліної О.А.,

суддів колегії ОСОБА_1,ОСОБА_2,

за участю секретарів Шалімової Ю.О., Сементовської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Борівського районного суду Харківської області від 27 квітня 2015 року

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за борговою розпискою, -

в с т а н о в и л а:

07 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив стягнути з відповідачки на його користь суму основного боргу у розмірі 54 000,00 грн.; індекс інфляції за період прострочки у сумі 23 066,00 грн.; три проценти річних за період прострочки у сумі 3 240,00 грн., та суму сплаченого судового збору у розмірі 803,06 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 23 листопада 2010 року ОСОБА_4 під розписку позичила у нього гроші у розмірі 45 000,00 грн., 22 грудня 2010 року вона додатково позичила у нього 20 000,00 грн., як зазначено в боргових розписках, відповідачка зобовязалась повернути взяті кошти на першу вимогу.

В грудні 2012 року він звернувся до відповідачки з вимогою повернути кошти по борговій розписці від 23.11.2010 року. Відповідно до розписки борг повинен бути повернутий на протязі 6 місяців з моменту предявлення вимоги. В квітні 2013 року відповідачка повернула йому кошти у сумі 11 000,00 грн. за договором позики від 23.11.2010 року. Того ж дня він звернувся до неї з вимогою про повернення йому решти коштів по боргових розписках.

На час подачі позову до суду боргові зобовязання відповідачкою не виконані.

У звязку з простроченням виконання грошового зобовязання позивач просить стягнути з відповідачки суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних.

За борговою розпискою від 23.11.2010 року на залишок суми боргу 34 000,00 грн. за період з 01.05.2013 року по 31.05.2015 року індекс інфляції становить 19 822,00 грн., три проценти річних 1891,89 грн.

За борговою розпискою від 22.12.2010 року на залишок суми боргу 20 000,00 грн. за період з 01.05.2013 року по 31.05.2015 року індекс інфляції становить 19 822,00 грн., три проценти річних 1 112,88 грн.

Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 27 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, стягнути з відповідачки на його користь судовий збір.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права та помилкове застосування строку позовної давності.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з положень статей 256, 257, 267, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України та тих обставин, що позивачем без поважних причин пропущено строк позовної давності і ним не наведено про наявність дій, якими б переривався строк позовної давності, заяви про поновлення зазначеного строку позивач не подавав.

З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Судовим розглядом установлено, що сторонами було укладено два договори позики, один 23 листопада 2010 року, за яким ОСОБА_4 взяла в борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 45 000 гривень з зобовязанням повернути протягом шести місяців при першій вимозі і другий 22 грудня 2010 року, за яким ОСОБА_4 взяла в борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 20 000 гривень з зобовязанням повернути при першій вимозі ( а.с. 21,22).

Отже, з тексту розписок вбачається, що договорами позики від 23 листопада 2010 року та від 22 грудня 2010 року розмір процентів не встановлений, а строк повернення позики повязується з моментом предявлення вимоги позикодавця.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З позовної заяви та пояснень позивача слідує, що у квітні 2013 року він звернувся до відповідачки з вимогою повернути суму боргу за договором позики від 23 грудня 2010 року, на яку відповідачка йому повернула лише 11 000 гривень і залишок за цим договором складає 34 000 гривень (а.с. 1, 54).

Доказів предявлення ОСОБА_3 інших вимог до ОСОБА_4 про повернення суми боргу за зазначеними договорами позики, які мали місце до подачі позову до суду, матеріали справи не містять.

Матеріали справи свідчать, що 07 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договорами позики від 23 листопада 2010 року та 22 грудня 2010 року ( а.с. 1).

Виходячи з аналізу частини 1 статті 1049 ЦК України та з врахуванням укладених договорів позики, в яких не встановлений строк повернення позики, апеляційний суд вважає, що не має підстав для застосування загальної позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, до правовідносин, які виникли між сторонами.

Відповідно до частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З врахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять безспірних та допустимих доказів повного виконання відповідачкою зобовязань за договорами позики від 23 листопада 2010 року та 22 грудня 2010 року.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 суми боргу за договором позики від 23 листопада 2010 року у сумі 34 000 гривень та за договором позики від 22 грудня 2010 року у сумі 20 000 гривень підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приймаючи до уваги положення частини 1 статті 1049, частини 1 статті 1050 ЦК України та керуючись змістом статті 625 ЦК України, враховуючи докази про предявлення позикодавцем вимоги про повернення позики, які містяться в матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що підстави для стягнення з ОСОБА_4 інфляційних нарахувань на суму боргу та трьох процентів річних за договорами позики від 22 грудня 2010 року за період, зазначений у позові відсутні, оскільки таке право у ОСОБА_5 на час звернення з позовом до суду, ще не виникло.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 щодо стягнення з ОСОБА_4 інфляційних нарахувань на суму боргу за договорами позики від 23 листопада 2010 року за період з 01 травня 2013 року по 31 травня 2015 року у сумі 19 822 грн. та трьох процентів річних за цей же період у сумі 1 891,89 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 88 ЦПК України, апеляційний суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч.1 ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, ст. 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ч.3 ст. 10, ст.ст. 60,64,88 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Борівського районного суду Харківської області від 27 квітня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що мешкає за адресою: Харківська область, Борівський район, с.Піски-Радьківські, пров.Робітничий,1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, заборгованість за договором позики від 23 листопада 2010 року у сумі 55 713,89 грн. (пятдесят пять тисяч сімсот тринадцять гривень 89 копійок), з у рахуванням індексу інфляції і трьох процентів річних за період з 01 травня 2013 року по травень 2015 року та за договором позики від 22 грудня 2010 року у сумі 20 000 грн. (двадцять тисяч гривень 00 копійок), а всього 75 713,89 грн. (сімдесят пять тисяч сімсот тринадцять гривень 89 копійок).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору у розмірі 1 135,71 (одну тисячу сто тридцять пять гривень 71 копійку).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на рішення апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий-суддя-

Судді колегії-