АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5861/15 Справа № 0417/7914/2012 Головуючий у 1 й інстанції - Зосименко С.Г. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 07.12.2005 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір б/н, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 5000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 16,80 % на рік. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «А-Банк» договору поруки. ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 05.07.2011 року у розмірі 10434,34 доларів США.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 07.12.2005 року у розмірі 10412,52 доларів США, що еквівалентно 222101,13 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 1950 грн., стягнути солідарно з відповідачів суму у розмірі 200 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 07.12.2005 року ОСОБА_2 було видано кредитну картку VISA PLATINUM, валюта - долар США, строком дії картки - 12 місяців. Сума кредитного ліміту - 5000 доларів США. Строк дії кредитного ліміту відповідав строку дії картки.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором б/н від 07.12.2005 року між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167 від 20.10.2010 року.

ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 05.07.2011 року у розмірі 10434,34 доларів США, яка складається з: 4914,82 доларів США - заборгованість за кредитом, 4962,92 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 62,72 доларів США - штраф (фіксована частина), 493,89 доларів США - штраф (процентна складова).

Строк дії кредитної картки, наданої банком ОСОБА_2 було встановлено до 07.12.2006 року.

Згідно висновку № 2434-13 судової почеркознавчої експертизи від 09.12.2013 року підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Подпись клиента» н 29 сторінці книги реєстрації карт, виданих клієнтам з 01.01.2006 року по 29.12.2007 року, під порядковим номером 349 від 16.01.2007 року виконаний самим ОСОБА_2

Згідно висновку № 1891/1892-14 технічного дослідження документів від 25.09.2014 року було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Підпис клієнта» під порядковим номером рідка 656, 53 сторінки книги реєстрації карт відсутній; ксерографічна копія 53 сторінки (на якій мав бути підпис від імені ОСОБА_2А.), яка була надана суду, повністю виготовлена заново і не співпадає з 53 сторінкою, яку досліджував експерт у наданій книзі реєстрації карт; підпис від імені ОСОБА_2 в ксерографічній копії 53 сторінки, яка надана суду, виготовлений технічним монтажем з копіюванням підпису ОСОБА_2, який знаходиться в книзі реєстрації на 29 сторінці під порядковим номером 349.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд посилався на те, що початком загального трирічного строку позовної давності за договором б/н від 07.12.2005 року є 16.01.2008 року (день коли відповідач отримав нову кредитну картку), останнім днем для звернення до суду із вимогою про повернення кредитних коштів за договором від 07.12.2005 року є 16.01.2011 року. Однак позивач звернувся з даним позовом до суду 19.08.2011 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Щодо договору поруки, укладеного із ПАТ «А-Банк», даний договір було укладено після закінчення дії основного договору, тобто після 16.01.2008 року, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення боргу за цим договором поруки.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Апелянт посилається на те, що строк позовної давності не пропущено та зазначає, що строк позовної давності у позивача почався 12.02.2009 року, оскільки останній платіж, відповідно до виписки по рахунку за період з 07.12.2005 року по 30.01.2015 р., був зроблений відповідачем саме в цю дату.

Однак, відповідно до кредитної угоди від 07.12.2015 року позивачем було видано відповідачу кредитну карту типу VISA PLATINUM, виду - особиста, валюти - долар США, строком дії картки - 12 місяців.

Таким чином, сторони погодили, що строк дії даного кредитного договору встановлено до 07.12.2006 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 19.08.2011 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Позивач - банк не заявив суду щодо поновлення строку позовної давності. З матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску строку банком з поважних причин.

Позивач - банк продовжував щомісячно нараховувати проценти та штрафні санкції за прострочення зобов'язання по поверненню кредитних коштів після припинення відповідачем здійснення операцій по кредитній картці, що свідчить про обізнаність позивача про порушення свого права.

Враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, що згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова