17.08.2015 року Провадження №2/425/822/15
Справа №425/1764/15-ц
Рубіжанський міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді Москаленко В.В.,
за участю секретаря Окрошко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рубіжне Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Сєвєродонецький завод опорів » про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -
В судове засідання позивач не з»явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити,не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
В судове засідання представник відповідача не з»явився, причин неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями які наявні у справі (а.с. 56-88).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, відсутності заяви відповідача про розгляд справи за її відсутності та згоду позивача на ухвалення заочного рішення у справі, суд вважає за можливе розглядати цивільну справу за відсутністю відповідача та ухвалити заочне рішення по даній справі в порядку ст.ст. 224, 225 ЦПК України.
Суд, розглянувши цивільну справу, повно і всебічно встановивши всі обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які їх підтверджують, з'ясувавши фактичні дані, які мають значення для вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що господарським судом Луганської області від 11.11.2002 року порушено провадження у справі №12/164б про банкрутство боржника ВАТ «Сєвєродонецький завод опорів» (а.с. 29).Призначено з 12.03.2014 року до 12.09.2014 року ліквідатором по справі арбітражного керуючого Льовіна А.П.(а.с.33).
Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
19.01.2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 4212-VI від 22.12.2011 року, яким вказаний Закон викладено в новій редакції.
Відповідно п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» статтю 12 Господарського процесуального кодексу доповнено пунктом 7.
Відповідно п. 7 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про стягнення заробітної плати, за винятком спорів, повязаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобовязань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.
Відповідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобовязань» № 5405-VI від 02.10.2012 року розділ Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» доповнено пунктом 11, відповідно до якого положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справи про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом, тобто після 19.01.2013 року.
Беручи до уваги дату порушення господарським судом Луганської області провадження у справі про банкрутство боржника ВАТ «Сєвєродонецький завод опорів » - 11.11.2002 року, тобто до 19.01.2013 року (дата набрання чинності Законом України № 4212-VI від 22.12.2011 року), дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Судом встановлено, що позивач 01.09.2008 року була прийнята головним бухгалтером Відкритого акціонерного товариства «Сєвєродонецький завод опорів » згідно наказу
№ 1-к від 01.09.2008 року, що підтверджується копією її трудової книжки (а.с. 5 зв).
Згідно наказу № 03-л від 30.10.2010 року з 30.10.2010 року позивача звільнено з посади головного бухгалтера ВАТ «Сєвєродонецьки завод опорів » на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в звязку із банкрутством підприємства і його повною ліквідацією , що підтверджується записом в трудовій книжці позивача (а.с. 5 зв.).
Наказом № 1-к від 03.01.2011 року позивача прийнято на роботу за сумісництвом на період ліквідаційної процедури на посаду головного бухгалтера ( копія наказу-а.с.6).
Наказом № 2 від 17.02.2012 року внесено зміни в наказ № 1-к від 03.01.2011 рік - з 17.02.2012 року даний наказ викладений в наступній редакції: ОСОБА_1прийняти на роботу за сумісництвом ,на період процедури санації ,на посаду головного бухгалтера (а.с.7).
Наказом № 9-к позивача звільнено з 01.10.2012 р. за власним бажанням з посади головного бухгалтера ВАТ»Сєвєродонецький завод опорів»(а.с.8).
Відповідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення.
Доказів відсутності заборгованості з заробітної плати за вказаний період представником відповідача до справи не надано, також не надано доказів в спростування розміру цієї заборгованості.
Відповідно ст.ст. 1, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків оплати їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника чи уповноваженого ним органу (особи). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Відповідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові суд у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
В постанові Верховного Суду України від 02.07.2015 року по справі № 6-7цс-14 зазначено, що аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.
Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року (надалі Постанова КМУ № 100), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою повязана відповідна виплата.
У пункті 5 зазначеного Порядку вказано, що нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. У пункті 8 Порядку зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про працю» від 24.12.2009 року № 13 роз»яснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Представником відповідача не надано суду іншого розрахунку заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, не надано документів, які спростовують розрахунок позивача.
Відповідач, який порушив вимоги законодавства про працю в частині проведення розрахунку з працівником в день звільнення, не надав до суду доказів в спростування доводів позивача та відсутності заборгованості з заробітної плати.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень, суд приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно ч. 1 ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування їй моральної шкоди, тому що відповідачем було порушено її конституційні права на одержання заробітної плати, передбачені ст. 43 Конституції України.
Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд, враховуючи факт наявності вини відповідача, глибину душевних страждань позивача, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути відшкодування моральної шкоди у сумі 500,00 гривень, в іншій частині слід відмовити.
Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
В позовній заяві та розрахунку позовних вимог суми заборгованості, які вимагає стягнути з відповідача позивач, зазначені з урахуванням податків та інших обовязкових платежів, тобто суми заборгованості належні позивачу до виплати на руки.
У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд зазначає суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Отже, податок та інші обовязкові платежі підлягають сплаті (перерахуванню) роботодавцем ВАТ «Сєвєродонецький завод опорів » з доходів у вигляді заробітної плати платника податку на загальних підставах, при цьому відповідачу слід врахувати, що суми, належні до стягнення на користь позивача ,визначені з вирахуванням сум податків та інших обовязкових платежів.
Відповідно до до п.п. 1, п.п. 5 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, тобто в даній справі 707,43 гривень.
Відповідно ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволено частково ,з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 707,14 гривень .
Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 205, 206, 212-215,224,225 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Сєвєродонецький завод опорів » про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної задовольнити частково.
В задоволенні решти позову - відмовити
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який постановив рішення за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана до суду першої інстанції протягом десяти днів з моменту отримання копії заочного рішення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Строк, протягом якого розглядатиметься заява відповідача про перегляд заочного рішення, не включається до строку на апеляційне оскарження.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Луганської області через суд першої інстанції.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя В.В. Москаленко.