Ухвала

іменем україни

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 1 642 419 грн 37 коп., а саме: заборгованість за кредитом - 719 370 грн, за відсотками - 461 487 грн 84 коп., пеню - 461 561 грн 53 коп.

Позивач посилався на те, що 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» був укладений договір факторингу. 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір факторингу. Представник позивача зазначав, що згідно з вказаними угодами відбулося відступлення права вимоги за договором на обслуговування банківської платіжної картки № 353/Л-P від 23 липня 2001 року, який був укладений між АКБ «Київ-Приват» та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи». Відповідно до умов кредитного договору, а саме додаткової угоди від 15 березня 2007 року № 6, банк надав відповідачу кредит в сумі 150 тис. дол. США, а відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, унаслідок чого станом на 01 лютого 2013 року утворилась заборгованість за кредитом в сумі 90 тис. дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становить 719 370 грн, за відсотками - 57 736,50 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становить 461 487 грн 84 коп. та пеня - 57 745,72 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становить 461 561 грн 53 коп.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року, у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами встановлено, що 23 липня 2001 року між відповідачем та АКБ «Київ-Приват» було укладено договір на обслуговування банківської платіжної картки № 353/л-р.

Правонаступником АКБ «Київ-Приват» є АКБ «ТАС-Комерцбанк».

Згідно з додатковою угодою від 21 березня 2002 року № 1 до договору від 23 липня 2001 року № 353/л-р АКБ «ТАС-Комерцбанк» надав ОСОБА_3 право скористатись кредитним лімітом у розмірі 20 тис. дол. США.

Відповідно до додаткової угоди від 05 травня 2003 року № 2 до договору від 23 липня 2001 року № 353/л-р АКБ «ТАС-Комерцбанк» надав ОСОБА_3 право скористатись кредитним лімітом в сумі 40 тис. дол. США.

Згідно з додатковою угодою від 26 липня 2005 року № 4 до кредитного договору від 27 липня 2001 року № 353/л-р АКБ «ТАС-Комерцбанк» надав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 40 тис. дол. США.

Відповідно до додаткової угоди від 07 червня 2006 року № 5 до кредитного договору від 23 липня 2001 року № 353/л-р банк надав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 80 тис. дол. США терміном до 08 серпня 2011 року.

Згідно з додатковою угодою від 14 березня 2007 року № 6 до кредитного договору від 23 липня 2001 року № 353/л-р АКБ «ТАС-Комерцбанк» надав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 150 тис. дол. США терміном до 08 серпня 2011 року.

28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» уклали договір факторингу № 15.

28 листопада 2012 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» уклало договір факторингу з ТОВ «Кредитні ініціативи».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не надав суду доказів того, що дійсно за договором факторингу, укладеного між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було передано борг ОСОБА_3 за договором № 353/л-р, а також не надав первинних бухгалтерських документів (оригінали договору № 353/л-р, додаткових угод до договору, платіжні доручення, меморіальні ордери, заяви на видачу готівки, виписку з особового рахунку).

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту видачі ОСОБА_3 коштів за додатковою угодою від 26 липня 2005 року № 4 до кредитного договору № 353/л-р за банківською платіжною карткою «Cirrus/Maestro» від 23 липня 2001 року, оскільки позивачем не надано первинні бухгалтерські документи щодо видачі ОСОБА_3 коштів за додатковими угодами до кредитного договору, а також не надано оригінали його заяв; також позивач не надав доказів про видачу ОСОБА_3 коштів у сумі 150 тис. дол. США відповідно до додаткової угоди від 14 березня 2007 року № 6 до кредитного договору від 23 липня 2001 року № 353/л-р.

Судом апеляційної інстанції також зазначено, що відповідно до додаткової угоди від 26 липня 2005 року № 4, а саме п. 3.1 позичальник зобов'язується погасити заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_1.840, а до додаткової угоди від 07 червня 2006 року № 5 - шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_1, рахунок № НОМЕР_1 вказаний також в додатковій угоді від 14 березня 2007 року № 6. Разом із тим виписки, що містяться в матеріалах справи містять посилання на інші номери рахунків.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно з п. 1 додаткової угоди № 6 до кредитного договору від 23 липня 2001 року № 353/л-р банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що поновлюється, у сумі 150 тис. дол. США, на строк 08 серпня 2011 року. Кредит надається лише після підписання додаткової угоди до договору застави.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що матеріали справи не містять доказів про видачу відповідачу вказаних коштів.

Разом із тим, із виписок по особовому рахунку ОСОБА_3, які були здійсненні за період з 08 серпня 2001 року по 28 листопада 2012 року вбачається, що позичальник користувався кредитними коштами в межах встановленого відновленого кредитного ліміту.

Відповідно до положень ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з пункту 2.6. договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ ФК «Вектор Плюс», окрім випадків, передбачених у п. 2.6.5 нижче, наступне відступлення (або будь-яке інше відчуження, в т.ч. передача в заставу) фактором прав вимоги заборгованості до боржників, будь яким третім особам, допускається виключно за умови отримання фактором від банку попереднього письмового дозволу (погодження) Спостережної Ради Банку.

Як вбачається з виписки з протоколу № 19 Спостережної Ради ПАТ «Сведбанк» від 20 листопада 2012 року ТОВ ФК «ВекторПлюс», керуючись пунктом 2.6 договору факторингу, отримав попередню згоду Спостережної Ради ПАТ «Сведбанк» на наступне відступлення прав вимоги заборгованості до боржників.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на вказані обставини уваги не звернув, не надав належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, а тому дійшов передчасного висновку про недоведеність позовних вимог.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами попередніх інстанцій не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська