У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та виділення частки із спільного майна, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 грудня 2014 року, рішення апеляційного суду Вінницької області від 2 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила поновити їй строк для звернення до суду, оскільки він пропущений з поважних причин; визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та виділити їй 1/2 частину даного житлового будинку. Стягнути судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 5 травня 1991 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 Під час шлюбу, на підставі рішення виконавчого комітету Кирнасівської селищної ради ними було побудовано житловий будинок по АДРЕСА_1, на який було видано свідоцтво про право власності на ім'я ОСОБА_6 Сімейне життя з відповідачем не склалося і 17 листопада 2005 року їх шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу позивач зверталась до Тульчинського районного суду з позовом про поділ майна подружжя, разом з тим її позов розглянутий не був, а справа внаслідок пожежі в суді була знищена. За таких обставин позивач вважала можливим повторно звернутися з даним позовом до суду, оскільки строк позовної давності пропущено нею з поважних причин. Майно набуте подружжям у шлюбі є спільним сумісним майном подружжя. Частки майна подружжя є рівними. Відповідно до ст. 370 ЦК України кожен співвласник спільного сумісного майна має право на виділення своєї частки із спільного сумісного майна. У зв'язку з наведеним, позивач звернулася до суду з позовом про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя і виділення їй Ѕ частину з цього майна.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 грудня 2014 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_5 строк для звернення до суду. Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Виділено ОСОБА_5 Ѕ частину вказаного двоповерхового будинку, загальною площею 162,7 кв.м та житловою площею 49,70 кв.м. Стягнуто з відповідача на користь позивача 300 грн судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 2 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення місцевого суду змінено. Виключено з мотивувальної та резолютивної частини рішення, посилання суду на поновлення ОСОБА_5 строку для звернення до суду. Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Відповідач, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що побудований спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності сторін. ОСОБА_5 має право на виділ частки із спільного майна, яка складає Ѕ частину житлового будинку. Позивач пропустив строк позовної давності з поважних причин, що є підставою для його поновлення та задоволення позовних вимог.

Змінюючи рішення місцевого суду та виключаючи з нього посилання суду на поновлення ОСОБА_5 строку звернення до суду апеляційний суд виходив з того, що на зазначені правовідносини позовна давність не поширюється, оскільки само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. А також, що право спільної сумісної власності було набуте сторонами з моменту здачі в експлуатацію будинку за час перебування сторін у шлюбі.

Залишаючи без мін рішення суду першої інстанції в іншій частині апеляційний суд погодився з висновками останнього щодо належності спірного будинку до спільної сумісної власності сторін та наявності правових підстав для виділення позивачу Ѕ частини цього майна.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України та ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, і таке право сторони набули з моменту оформлення права приватної власності на закінчений житловий будинок, а саме винесення рішення виконкомом та видачею свідоцтва про право власності стороні. Повторне звернення до суду про визнання права спільної сумісної власності сторін, які побудували будинок перебуваючи у шлюбі закон не потребує.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 5 травня 1991 року сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано 17 листопада 2005 року.

Відповідно до договору дарування від 29 листопада 1995 року ОСОБА_6 був подарований житловий будинок, позначений літерою «А», загальною площею - 40,10 кв.м, житловою площею 18,50 кв.м та погріб, позначений літ. «П», який розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1.

Старий будинок знесено і на його місці у 1999 році сторони побудували двохповерховий житловий будинок, позначений літ. «А», загальною площею 162,7 кв.м та житловою 49,70 кв.м, який розташований по АДРЕСА_1, на який, відповідно до рішення виконкому Кирнасівської селищної ради від 10 березня 1999 року №18 ОСОБА_6 1 червня 1999 року видано свідоцтво про право власності.

За змістом ст. 29 КпШС України та ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції цих вимог закону не врахував, дійшов необґрунтованого висновку про не поширення на спірні правовідносини положень щодо позовної давності та не з'ясував, коли позивач дізналась про порушення її права.

Оскільки апеляційним судом при вирішенні справи не застосовано норми СК України, які регулюють застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, чим порушено норми матеріального права, а також не надано оцінки обставинам, за яких кожен із подружжя користувався майном, коли постало питання про поділ спільно нажитого майна та в який час виник спір з приводу цього майна між сторонами, тобто не встановлено початку перебігу строку позовної давності, ухвалене у справі судове рішення апеляційного суду не можна визнати законними й обґрунтованими, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 2 березня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська