АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 6490 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Парамонов М.Л.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: представника позивача Михайловського І.В.

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» до ОСОБА_3 про стягнення суми

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» про стягнення заробітної плати, допомоги по безробіттю, відшкодування моральної (немайнової) шкоди та зобов'язання видати дублікат трудової книжки;

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг», поданою представником МихайловськимІваном Володимировичем

на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 24 лютого 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 24.02.2015 року позовні вимоги ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» 23199 грн. 78 коп., судові витрати 243 грн. 60 коп., а всього стягнуто 23443 грн. 38 коп. В решті позову ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» на користь ОСОБА_3 в порядку відшкодування моральної шкоди 20000 грн. В решті позову ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, МихайловськийІ.В., діючи в інтересах ТОВ «ВіЕйБі Лізинг», подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині часткового задоволення позовної вимоги за зустрічним позовом про стягнення з ТОВ «ВіЕйБІі Лізинг» 20000 грн. моральної шкоди; в частині відмови ТОВ «ВіЕйБІі Лізинг» в задоволенні частини позовних вимог по стягненню 5855,34 грн. інфляційних втрат (за прострочення повернення виданого авансу в рахунок заробітної плати ) та про стягненню матеріальної шкоди в сумі 3830,92 грн. завданої неповерненням товарно-матеріальних цінностей. Ухвалити, в цій частині позовних вимог нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у стягненні з ТОВ «ВіЕйБІі Лізинг» моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_3 5855,34 грн. інфляційних втрат, а також 3830,92 грн. матеріальної шкоди, завданої неповерненням товарно-матеріальних цінностей. В решті рішення суду залишити без змін. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення,в цій частині, порушення норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що частково задовольняючи зустрічний позов по стягненню з Товариства 20000 грн. моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із встановлення обставин: 1) «свідомого внесення відповідальними працівниками роботодавця невірних записів у трудову книжку, що створило певні труднощі у її працевлаштуванні» (щодо підстави звільненні - №23-25), а також внесення до розділу «відомості та нагородження» записів №1 та №2 про дисциплінарні стягнення; 2) «навмисними діями відповідальних працівників приниження честі та гідності, завдання значної моральної шкоди, оскільки вона по теперішній час не може працевлаштуватися за спеціальністю, внаслідок чого не має достатніх коштів на утримання дитини - сина ОСОБА_4 2004 р/н». Визначаючи розмір моральної шкоди місцевий суд нібито виходив «з обставин страви, характеру та обсягу заподіяння їй фізичних і моральних страждань». Вказані обставини як на докази суд посилався лише на зміст трудової книжки, покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, пояснення позивачки (за зустрічним позовом) ОСОБА_3 та нібито «фактичну відсутність» заперечень (з цих підстав) представника роботодавця І.В. Михайловського.

В оскаржуваному рішенні не вказано яку саме норму права було порушено роботодавцем при вчиненні запису в трудовій книжці щодо підстав звільнення та не враховано, що всі чинні записи в розділі «відомості про роботу» вчинено роботодавцем у цілковитій відповідності з вимогами законодавства, а запис №25 (щодо звільнення на підставі ст.40 КЗпП у зв'язку із вчиненням за місцем роботи розкрадання та виявленою невідповідністю займаній посаді), як неправильно внесений, самостійно визнано недійсним роботодавцем у цілковитій відповідності із п. 2.10. Інструкції про порядок ведення трудових книжок (запис №26), а тому, скаржником не було допущено порушення норм чинного законодавства. Законність внесення останнього запису №27 (щодо підстав звільнення з роботи - за п.1 ст.40 КЗпП), як підстави для працевлаштування, встановлена в рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 01.10.2013 року у справі №753/13582/13-ц, що набуло законної сили.

Також судом залишено поза увагою, що ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» не визнавалось вчинення роботодавцем записів №1 та №2 в розділі «нагороди» трудової книжки, про що прямо вказано на 2 стор. заперечення представника ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» на зустрічну позовну заяву: «Записи щодо двох доган ОСОБА_3 в розділі її трудової книжки, присвяченому нагородам (на що та посилається в зустрічній позовній заяві), роботодавцем не вчинялись та юридичної сили не мають.» (з подальшим обгрунтуванням). Отже безпідставним є посилання суду у рішенні про те, що дані обставини «фактично не заперечуються представником ТОВ «ВіЕйБі Лізинг»», а факт внесення цих записів нашим підприємтсовм судом не встановлений і не підтверджений, а навпаки - спростовується матеріалами справи.

Крім того, безпідставними є посилання суду в рішенні на нібито «підтвердження» свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вищезгаданих обставин «свідомого внесення відповідальними працівниками роботодавця невірних записів у трудову книжку, що створило певні труднощі у її працевлаштуванні» (щодо підстави звільненні - №23-25), а також внесення до розділу «відомості та нагородження» записів №1 та №2 про дисциплінарні стягнення.» Такі обставини вказаними свідками не підтверджувались і журнали судових засідань та аудіозапису таких підтверджень не містять.

ОСОБА_3 реалізувала своє право на зайнятість через пошук роботи засобами центру зайнятості, як державної (спеціалізованої з цих питань) установи. Проте, судом не досліджувалися обставини (і оскаржуване рішення не містить відомостей) пропонування центром зайнятості ОСОБА_3 роботи, факти відмов ОСОБА_3 від цих пропозицій або факти відмов роботодавців від кандидата в працівники ОСОБА_3 з підстав наявності в її трудовій книжці записів про підстави звільнення та догани. ОСОБА_3 в порушення ст.60 ЦПК України взагалі не довела належними, допустимими та достатніми засобами доказування документально підтверджені факти відмов потенційних роботодавців (з центру зайнятості) від пошукача ОСОБА_3 з підстав наявності в її трудовій книжці вищезгаданих записів. А тому судом не встановлено та не доведено, документально не підтверджено прямий причинно-наслідковий зв'язок між записами в трудовій книжці та наявністю фактів відмов потенційних роботодавців (наданих центром зайнятості) у прийняття ОСОБА_3 на роботу.

ОСОБА_3 не доведено жодним засобом доказування сам факт наявності (сукупність ознак за ст.237-1 КЗпП) та розмір моральної шкоди, а її пояснення (як сторони) не мають жодного доказового значення.

Відмовляючи у стягненні, зокрема, 5855,34 грн. інфляційних втрат суд виходив з того, що спірні правовідносини випливають з трудового договору і цивільне законодавство на них не розповсюджується.

Проте згідно ч.1 ст.9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також дотрудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Судом не було враховано, що ОСОБА_3 нічим, окрім пояснень, не довела, що вказані ТМЦ залишились у роботодавця на день її звільнення, а самі пояснення сторони у справі не є засобами доказування (доказами) в силу положень ч.2 сг.57 ЦПК України.

В той же час, судом залишено поза увагою письмові документи (докази), а саме: наказ ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» №16/07/2013-1 від 16.07.2013 року (в якому вказано про відмову ОСОБА_3 в поверненні ТМЦ); акт інвентаризації основних засобів від 16.07.2013 року (в якому встановлено відсутність у роботодавця ввірених ОСОБА_3 ТМЦ).

Проведення інвентаризації без присутності ОСОБА_3 не впливає на результати та чинність документів інвентаризації (як не впливає на факт нестачі неприсутність осіб, що вчинили розкрадання, під час та в місті виявлення нестачі та відсутність підписів цих осіб на документах, що фіксують нестачу).

Судом залишено поза увагою, що повноваження головного бухгалтера не оспорювались, а підписаний ген. директором позов лише стверджує (схвалює) наявність таких повноважень. Крім того, у випадку незастосування повної відповідальності до ОСОБА_3 за договором, суд мав застосувати загальні норми ст.136 КЗпП України в межах середнього місячного заробітку ОСОБА_3

В суді апеляційної інстанції представник позивачка ТОВ «Ві Ей Бі Лізинг» Михайловський І.В. підтримав подану апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в ній. ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 працювала у ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» до 15.07.2013 року на посаді заступника керівника з організації роботи з проблемними активами та дебіторською заборгованістю, а в період роботи з 20.05.2008 року по 21.11.2011 року на посаді начальника операційної служби Товариства.

Згідно наказу №04/02/13-з/п від 04.02.2013 року генерального директора ТОВ «ВіЕйБі Лізинг», на підставі заяви ОСОБА_3 останній було видано аванс в рахунок її заробітної плати в розмірі 25000,00 грн., із зобов»язанням повернення (погашення) зазначеної суми коштами заробітної плати працівника в строк до 30.03.2013 року.

Станом на 30.03.2013 року грошові кошти в сумі 25000,00 грн. ОСОБА_3 повернуті (погашені) не були.

Згідно наказу №02/04/13-з/п від 02.04.2013 року генерального директора ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» було встановлено відрахування із заробітної плати ОСОБА_3 (в тому числі авансів) в рахунок погашення заборгованості в сумі 25000,00 грн. в розмірі 20% - до моменту повного погашення боргу.

Наказом №18-ОС від 15.07.2013 року ОСОБА_3 була звільнена з роботи з ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» з посади заступника керівника з організації роботи з проблемними активами та дебіторською заборгованістю з 15.07.2013 року, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв»язку зі зміною організації праці та скороченням чисельності персоналу у ТОВ «ВіЕйБі Лізинг»

Згідно наданої ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» довідки №58 від 14.01.2015 року за період квітня -липня 2013 року на підставі наказу №02/04/13-з/п від 02.04.2013 року із заробітної плати ОСОБА_3 було утримано загальну суму 1800,22 грн.; заборгованість ОСОБА_3 за одержаним в рахунок заробітної плати (з врахуванням проведених відрахувань) та неповернутим авансом складає 23199,78 грн. Зазначена сума авансу стягнута з ОСОБА_3 на користь Товариства. Рішення суду, в цій частині, не оскаржується і, відповідно, не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Що стосується рішення суду в частині відмови Товариству у стягненні з ОСОБА_3 5855,34 грн. інфляційних втрат за прострочення повернення отриманих коштів, то колегія суддів погоджується з рішенням суду в цій частині. Так, дійсно відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, але зазначена норма матеріального права не може бути застосована до правовідносин, які виникли між сторонами по справі з цього питання. Так, 25000 грн. відповідач отримала від підприємства в якості авансу в рахунок її заробітної плати (а.с. 10 т.1 Наказ від 04.02.2013 року). В наказі зазначено «Повернення Товариству виданого ОСОБА_3 авансу в рахунок заробітної плати - в строк до 30.03.2013 року». Тобто, протягом майже двох місяців з моменту отримання зазначених коштів ОСОБА_3 зобов'язана була повернути Товариству 25000 грн. за рахунок її заробітної плати. Середньомісячна заробітна плата відповідачки складала приблизно 5 643,83 грн. (а.с. 105 т.1). Таким чином, відповідач ніяк не могла протягом двох місяців повернути Товариству «аванс» за рахунок заробітної плати і ця обставина Товариству була добре відома. ОСОБА_3 стверджує, що 25000 грн. Товариство їй видало в якості матеріальної допомоги у зв'язку з складними обставинами, які стались в її родині, про повернення коштів Товариству мови не було, на прохання керівництва вона написала відповідну заяву про виплату їй авансу в рахунок її заробітної плати. Звільнилась з роботи ОСОБА_3 не за власним бажанням, а з ініціативи керівника Товариства. За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно не застосував до даних правовідносин ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов»язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

ОСОБА_3 не заперечує факт користування під час роботи на посаді заступника керівника з організації роботи з проблемними активами та дебіторською заборгованістю у ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» оргтехнікою та меблями, а саме - Ноутбук X-pression 350 (вартістю 1866,24 грн.), телефон Siemens Euroset 2015 (вартістю 140,11 грн.), телефон Panasonik КХ TS2565UA (вартістю 244,94 грн.), мобільний телефон Nokia 6020 (вартістю 388,80 грн.), флеш-накопичувач 512 Mb (вартістю 59,60 грн.), шафа книжкова VGZ 2 1400*1500*365 (вартістю 657,68 грн.), стіл кутовий VGZ 1450*750*600/800 (вартістю 473,55 грн.) - на загальну суму 3830,92 грн. (за оцінкою ТОВ «ВіЕйБі Лізинг»), які обліковувались у Товаристві як основні засоби, з метою створення належних умов праці.

Згідно п.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини, коли між працівником і підприємством відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

ОСОБА_3 поясняла суду про те, що зазначені товарно-матеріальні цінності залишились у ТОВ «ВіЕйБі Лізинг». Представник ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» не заперечує про те, що на день звільнення ОСОБА_3 інвентаризація товарно-матеріальних цінностей в присутності ОСОБА_3 не проводилась. Посилання представника ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» на договір про повну матеріальну відповідальність з ОСОБА_3 від 20.05.2008 року, як підставу вимоги на суму 3830,92 грн., є необґрунтованим, оскільки цей договір (а.с.30 т.1 копія) укладався з ОСОБА_3 за попередньою посадою. В своїх запереченнях ОСОБА_3 зазначає про те, що 30.05.2013 року стосовно п.4 наказу № 29/05/2013-1 від 29.05.2013 року вона подала лист на ім'я Генерального директора, в якому повідомила про зникнення з її робочого місця документів та ноутбука, який знаходився в неї під столом, та просила забезпечити збереження відео-спостереження її робочого місця для передачі відповідним правоохоронним органам. Пояснення на двох листах у неї під особистий підпис прийняв керівник служби безпеки ОСОБА_7 03.07.2013 року в перший день виходу на роботу після лікарняного, вона виявила відсутність (зникнення) ноутбука Fujitsu-Siemens Amilo Pro V 2055, який був в робочому стані до її хвороби, та виданий їй по акту приймання-передачі. Тому з цього приводу вона зверталась за поясненнями до заступника генерального директора ОСОБА_8 Після чого їй для виконання обов'язків надався інший системний блок та монітор без пояснень від керівництва. 03.07.2013 року о 11 год. 28 хв. вдруге, на цей раз письмово вона повідомила заступника генерального директора з правових питань ОСОБА_8 засобом електронної пошти "OUTLOOK" про зникнення матеріальних цінностей за період її хвороби, та зареєструвала звернення у помічника генерального директора ОСОБА_9 03.07.2013 року о 17 год. 41 хв. вона втретє повідомила заступника генерального директора з правових питань ОСОБА_8 засобом електронної пошти "OUTLOOK" про зникнення матеріальних цінностей за період її хвороби, та зареєструвала звернення у помічника генерального директора ОСОБА_9 03.07.2013 при затвердженні щотижневих виробничих планах, при ознайомлені з наказом генерального директора від 03.07.2013 року вона зазначила про зникнення ноутбука. 04.07.2013 року вона письмово цінним пріоритетним листом за №980 звернулась з доповідною запискою до генерального директора з приводу розслідування стосовно зникнення з робочого місця ноутбука про відсутність документального оформлення зниклого майна - ноутбука Fujitsu-Siemens Amilo Pro V 2055, в період її хвороби, який був в робочому стані, та виданий їй по акту приймання передачі. 15.07. 2013 року в 11.30 її ознайомили з розпорядженням - вимогою №11/07/2013-1 від 11.07.2013 року, про повернення товарно-матеріальних цінностей, в якому вона надала пояснення про те, що все майно знаходиться у роботодавця. 15.07.2013 року у 15.28 вона зареєструвала у помічника генерального директора ОСОБА_9 додаткові пояснення стосовно розпорядженню-вимозі №11/07/2013-1 від 11.07. 2013 року, про те що всі товарно-матеріальні цінності які протягом 5-ти років надавалися їй для роботи знаходяться у роботодавця.

Стосовно відсутності шафи книжкової VGZ 2 1400*1500*365 та стола кутового VGZ 1450*750*600/800 відповідач зазначила наступне.

Даний шафа та стіл скріплені між собою, також з ними скріплені ще 5 таких комплектів.

Така конструкція використовується в офісі компанії як перегородка між відділами (Фото у матеріалах справи). Якщо вилучити з цієї конструкції хоча б один зі її елементів, як то стіл або шафу, то вся конструкція розвалиться.

Однак незважаючи на це позивач стверджує, що вона якимсь чином винесла такі масивні елементи з офісу компанії, та ще й посеред дня, в день її звільнення 15.07.2013 року. При цьому жодних доказів таких тверджень, як то записи відео спостереження або покази свідків позивачем не надано.

Таким чином, колегія суддів вважає, що саме Товариство не забезпечило зберігання зазначених товарно-матеріальних цінностей в той час як ОСОБА_3 хворіла та не знаходилась на роботі. За таких обставин, ОСОБА_3 не повинна нести відповідальності за договором про повну матеріальну відповідальність На підставі вищевикладеного колегія суддів рішення суду, в цій частині, вважає вірним.

Щодо стягнення з Товариства на користь ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 20000 грн.

Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пояснення ОСОБА_3 про те, що при оформленні її трудової книжки на день звільнення відповідальними представниками ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» в її трудову книжку були внесені свідомо невірні записи під №23-25, що створило для неї певні труднощі у подальшому працевлаштуванні, а саме: запис під №24 - попередній запис «звільнена із займаної посади згідно п.1 ст.40 КЗпП України - вважати недійсним»; запис під №25 - записано «звільнена у зв»язку з вчиненням за місцем роботи розкрадання та з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді згідно ст.40 КЗпП України»; а також внесення до розділу «Відомості про нагородження (заохочення)» на 18-19-ій сторінці трудової книжки серії БТ-І №9699444 на її ім»я двох записів (№1 та №2) про дисциплінарні стягнення, підтверджуються копією трудової книжки на ім»я ОСОБА_3 (а.с. 106-108 т.1), показаннями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6

Ствердження ОСОБА_3 про те, що зазначеними навмисними діями відповідальних працівників ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» було принижено її честь та гідність, було завдано значної моральної шкоди, оскільки вона по теперішній час не може працевлаштуватися за спеціальністю, внаслідок чого не має достатніх коштів на утримання дитини - сина ОСОБА_4, 2004 року народження, представником відповідача за зустрічним позовом не спростовані.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визначив розмір моральної шкоди 20000,00 грн. і обґрунтовано стягнув зазначену суму з Товариства на користь ОСОБА_3, що відповідає принципам розумності і справедливості.

Отже, твердження апелянта про незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, неповне з'ясування обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушення норм матеріального і процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг», подану представником Михайловським ІваномВолодимировичем відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: