У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Касьяна О.П.,Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І.,Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Траверз-Буд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоперська компанія «Європа», ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_8 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 12 березня 2015 року та за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 03 жовтня 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Траверз-Буд» (далі - ТОВ «Траверз-Буд»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоперська компанія «Європа» (далі - ТОВ «ДК «Європа»), ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 квітня 2009 року між нею та ОСОБА_7 був укладений основний договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1501 га, розташованої у АДРЕСА_1. Підставою, яка обумовила придбання вказаної земельної ділянки, є участь ОСОБА_6 у проекті «Олімпік-парк», що передбачав набуття у власність житлового будинку у котеджному містечку «Олімпік-парк». 20 грудня 2008 року між позивачкою та ТОВ «Траверз-Буд» був укладений договір доручення на будівництво котеджу на ділянці, яку вона придбала у ОСОБА_7, а також договір на участь у витратах на утримання будинку. Вказані договори були укладені з метою придбання котеджу в котеджному містечку «Олімпік-парк», про яке позивач дізналася з реклами, яка розповсюджувалась ТОВ «Девелоперська компанія «Європа». Оскільки котеджу у складі котеджного містечка «Олімпік-парк» ОСОБА_6 не отримала, вважала, що вказані договори були укладені внаслідок обману, а ціни земельних ділянок є завищеними. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила визнати недійсним попередній договір НОМЕР_1/1 від 20 грудня 2007 року про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між нею та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І.О. та зареєстрованим за № 4322; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки №618/1 від 03 квітня 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрований за № 739; стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 збитки у подвійному розмірі, завдані у зв'язку із вчиненням недійсних правочинів у розмірі 2 935 944,04 грн, з яких у подвійному розмірі: оплату за попереднім договором №618/1 від 20 грудня 2007 року та договором купівлі-продажу №618/1 від 03 квітня 2009 року в сумі 722 554,50 грн, інфляційні нарахування на суму боргу за попереднім договором №618/1 від 20 грудня 2007 року та договором купівлі-продажу НОМЕР_1/1 від 03 квітня 2009 року в сумі 98 941,74 грн, 3 % річних на суму боргу за попереднім договором №618/1 від 20 грудня 2007 року та договором купівлі-продажу НОМЕР_1/1 від 03 квітня 2009 року в сумі 65 089,29 грн, 572 020,49 грн оплати за договором доручення №618/1 від 20 грудня 2007 року та додатковою угодою №1 від 17 вересня 2008 року, 5 100 грн оплати за договором 30.11/618/2 від 30 листопада 2007 року бронювання земельної ділянки, 51 грн комісії банку за договором 30.11/618/2 від 30 листопада 2007 року бронювання земельної ділянки; 4 215 грн оплати за вчинення нотаріальних дій за попереднім договором НОМЕР_1/1 від 20 грудня 2007 року.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 03 жовтня 2014 року у задоволені позову відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 12 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки НОМЕР_1/1 від 03 квітня 2009 року, яка розташована в АДРЕСА_1, площею 0,1501 га укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 недійсним. Зобов'язано ОСОБА_6 повернути ОСОБА_7 земельну ділянку НОМЕР_1, площею 0,1501 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована в АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6, кошти в розмірі 722 554,50 грн. Вирішено питання судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_8 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог, та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем умислу введення її зі сторони відповідача в оману при укладенні оспорюваних договорів щодо обставин, що мають істотне значення, а саме, природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням, зауваживши при цьому, що позивач при укладенні договорів була ознайомлена з їх змістом та погодилась з умовами зобов'язання, про що свідчить її підпис на договорах.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки, апеляційний суд виходив з того, що при укладенні цього договору мало місце порушення положень ст. 126 Земельного кодексу України, п. 1.13, 1.16, 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зокрема, не було зазначено точне місце розташування земельної ділянки, не зазначено межі земельної ділянки та не надано продавцем державного акта на право приватної власності на відчужувану земельну ділянку.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 30 листопада 2007 року між ТОВ «ДП «Європа» та ОСОБА_6 укладено договір бронювання земельної ділянки № 30.11/618/2, розташованої у АДРЕСА_1, відповідно до якого за останньою було закріплено зазначену земельну ділянку (а.с. 23−25, т. 1). З п. 1.2 договору вбачається, що місце розташування земельної ділянки на плані котеджного містечка «Олімпік-Парк» НОМЕР_1, загальна площа: 1501 кв.м.

20 грудня 2007 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 було укладено попередній договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки (а.с. 27-30, т. 1) і цього ж дня між ОСОБА_6 та ТОВ «Траверз-Буд» було укладено договір доручення (а.с. 43-55, т. 1), відповідно до умов якого ТОВ «Траверз-Буд» взяло на себе зобов'язання від імені та за рахунок ОСОБА_6 вчинити певні дії щодо укладення договору підряду будівництва об'єкта нерухомості (котеджу), надати довірителю документи для оформлення права власності, здійснити розрахунки, пов'язані з виконанням умов договору.

Крім того, 20 грудня 2007 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Траверз-Буд» укладено договір про участь у витратах на утримання будинку (а.с. 62-67, т. 1).

17 вересня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору доручення, якою було збільшено вартість об'єкта нерухомості, обумовлена винагорода повіреного та визначений перелік робіт, що доручаються виконати повіреному (а.с. 56-58, т. 1).

Умови договору позивачка виконала, сплативши обумовлену договором суму, що підтверджується копіями платіжних доручень та не заперечувалося відповідачем (а.с. 59-61, т. 1).

03 квітня 2009 року між ОСОБА_12, яка діяла від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки НОМЕР_1/1 (а.с. 36-37, т. 1), за умовами якого продавець (ОСОБА_7.) продав, а покупець (ОСОБА_6.) прийняла у власність земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,1501 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, номер земельної ділянки за генеральним планом забудови НОМЕР_1, кадастровий номер земельної ділянки, частина якої відчужується НОМЕР_2. Земельна ділянка належала ОСОБА_7, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого 05 лютого 2007 року та зареєстрованого у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю № НОМЕР_4. Продаж вчинено за 722 554,50 грн.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 (далі - постанова) вбачається, що відповідно до статей 229 <nau://ukr/435-15|st229/> - 233 <nau://ukr/435-15|st233/> ЦК <nau://ukr/435-15/> правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 <nau://ukr/435-15|st229/> ЦК <nau://ukr/435-15/>), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

В пункті 20 вказаної постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються у письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити, зокрема, назву сторін (прізвище, ім'я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); вид угоди; предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); договірну ціну; зобов'язання сторін. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення.

Статтею 657 ЦК України також встановлюється форма окремих договір купівлі-продажу, зокрема, договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно ст. 55 Закону України «Про нотаріат», нотаріус при посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряє відсутність заборони відчуження або арешту майна.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, судове рішення теж не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, в порушення вимог ст. 303, 315 ЦПК України вдався до переоцінки доказів, залишивши поза увагою фактичні обставини справи. Апеляційний суд, зауважуючи, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки не було зазначено точне місце розташування земельної ділянки, не зазначено межі земельної ділянки та не надано продавцем державного акта на право приватної власності на відчужувану земельну ділянку, залишив поза увагою зміст самого договору (п.п. 1.1.,1.2,1.3) в якому визначено, що позивач набуває у власність частину земельної ділянки, яка належить продавцю, саме площею 1501 кв.м, крім того згідно генерального плану забудови, земельній ділянці був присвоєний індивідуальний номер 618, в той час як загальна площа земельної ділянки, яка належала ОСОБА_7 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку становила 16,2574 га (а.с. 35-36, т. 3).

Визнаючи недійсним оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки та стягуючи на користь позивача розмір збитків в порядку ст. 216 ЦК України, апеляційний суд належним чином не визначився з правою природою таких збитків та жодним чином не обґрунтував їх розмір.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними та як наслідок стягнення збитків у подвійному розмірі, завданих вчиненням недійсних правочинів.

Суд першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин, дійшов вірного висновку про те, що земельна ділянка, яка була відчужена відповідачем ОСОБА_7 на користь позивача не перебувала і не перебуває в іпотеці у третіх осіб та під забороною, оскільки в іпотеці третіх осіб перебувають частини земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2, площа якої була 2,5 га, тобто відповідачем відчужувались земельні ділянки з основної (великої земельної ділянки) дрібними частинами, різним покупцям, які передавали вже свої земельні ділянки в іпотеку банку, відчужували їх на свій розсуд.

Водночас, оспорювані договори, укладені між сторонами, були посвідчені нотаріусом та зареєстровані в реєстрі відповідно до положень ст. 55 Закону України «Про нотаріат» з дотриманням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5.

Судом першої інстанції обґрунтовано піддано критиці доводи позивача щодо порушення при укладенні попереднього та основного договорів купівлі-продажу земельної ділянки положень ст. 79-1 ЗК України, в результаті чого зміст правочину укладений між сторонами, суперечить актам цивільного законодавства, та вірно зауважено, що до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок», який набув чинності 02 травня 2009 року (після укладення основного оспорюваного договору), чинне на той час законодавство не регулювало продаж частини земельної ділянки. За змістом положень цього Закону, відчуження частини земельної ділянки можливе тільки після виділення її в окрему земельну ділянку, здійснюється лише після отримання її власником державного акта, що посвідчує право власності на сформовану нову земельну ділянку. У разі якщо державним актом на право власності на земельну ділянку було посвідчено право власності на декілька земельних ділянок, відчуження однієї з них здійснюється після виготовлення державного акта, що посвідчує право власності на кожну з цих ділянок.

Разом з тим, при укладанні договорів позивач була ознайомлена з їх змістом та погодилась з умовами зобов'язання, про що свідчить її підпис на оспорюваних договорах, а отже укладаючи оспорювані договори остання усвідомлювала їх правову природу, права і обов'язки сторін, що з них випливають.

Установивши обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, правовідносини, що склалися між сторонами, оцінивши докази у їх сукупності за правилами ст. 212 ЦПК України, застосувавши відповідні встановленим правовідносинам норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов вірних висновків по суті спору.

Відповідно до статті 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_8 задовольнити.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області від 12 березня 2015 року скасувати, а рішення Макарівського районного суду Київської області від 03 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.П. Касьян
В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук