У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Нагорняка В.А., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради, ОСОБА_4, третя особа - Восьма Харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Харківської міської ради, третя особа - Восьма Харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину житлового будинку, за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, ОСОБА_4, третя особа - Восьма Харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що він є сином ОСОБА_5, який постійно проживав по АДРЕСА_1 зі своєю бабкою ОСОБА_6, яка є власницею 56/100 частини вказаного будинку. У 2001 році ОСОБА_6 померла. У 2003 році ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько ОСОБА_5 20 березня 2009 році він звернувся з заявою до нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті батька, однак нотаріус йому відмовила у видачі свідоцтва про спадщину за відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок.

ОСОБА_3 указував на те, що ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 є його прабабкою, оскільки ОСОБА_6 є матір'ю ОСОБА_7, тобто його бабки, яка також померла.

У ОСОБА_11 був син ОСОБА_5 (а. с.14), його батько, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 15).

Він, ОСОБА_3, є сином ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про його народження (а. с.17).

Виходячи з цих родинних зв'язків, ОСОБА_3 вважав, що він є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 та, відповідно, ОСОБА_5

Позивач просив визнати факт прийняття спадщини після смерті своєї прабабки ОСОБА_6, визнати його єдиним спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_5 та визнати за ним право власності на 56/100 частини домоволодіння з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, Харківської міської ради, третя особа - Восьма Харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 56/200 частини житлового будинку АДРЕСА_1, посилаючись на те, що з 2003 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 З 1997 року вони проживали в житловому будинку АДРЕСА_1, який на праві власності належав бабці її чоловіка ОСОБА_6 ОСОБА_5 проживав разом з ОСОБА_6 однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини і є спадкоємцем за законом. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер. Після його смерті вона є спадкоємицею першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України, оскільки спадщину прийняла, проживала разом з чоловіком та не заявила про відмову від спадщини.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 56/100 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2015 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні її позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, а в решті рішення апеляційного суду залишити без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції виходив із того, що неможливо прослідкувати родинний зв'язок від ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та, відповідно, ОСОБА_4

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 304 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2095/ed_2012_12_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Статтями 213 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 214 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2107/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а за їх відсутності ‒ на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844367/ed_2013_10_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Установлено, що право власності на 56/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_6 (а. с. 21).

Батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_5 та ОСОБА_9 (а. с. 17).

Батьками ОСОБА_5 є ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а. с. 14).

Між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 04 листопада 1970 року шлюб розірвано (а. с.187).

01 грудня 1979 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 укладено шлюб, прізвище після укладення шлюбу у ОСОБА_11 ‒ ОСОБА_8 (а. с. 189).

30 липня 1992 року ОСОБА_6 укладено заповіт, згідно з яким вона заповідала все своє майно, яке їй буде належати на день смерті, своїй доньці - ОСОБА_12

ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_6 (а. с. 184).

14 березня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено шлюб (а. с. 37).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а. с. 15).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 жовтня 2013 року, ухваленим у справі № 640/5930/13-ц за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, установлено, що ОСОБА_6, яка доводиться матір'ю ОСОБА_12, померла ІНФОРМАЦІЯ_6. Син позивачки ‒ ОСОБА_5, помер ІНФОРМАЦІЯ_7.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 червня 2013 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Харківської області від 06 листопада 2013 року, ухваленим у справі № 640/3745/13-ц за позовом ОСОБА_12 до Харківської міської ради, третя особа ‒ Восьма Харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом та об'єднаним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Харківської міської ради, третя особа ‒ Восьма Харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 56/100 частини житлового будинку встановлено, що онук спадкодавці ОСОБА_6 ‒ ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Отже, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; суд не надав жодної оцінки судовим рішенням, які набрали законної сили та якими установлені факти, які спростовують його висновки та мають суттєве значення для правильного вирішення даного спору.

Також апеляційний суд не звернув уваги на положення ч. 2 ст. 223 ЦПК України про те, що після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Отже, суд не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

В.А. Нагорняк

І.К. Парінова

О.В. Ступак