У Х В А Л А

1 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

Яреми А.Г., Лященко Н.П., Романюка Я.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Сумської обласної державної телерадіокомпанії, профспілкової організації працівників Сумської обласної державної телерадіокомпанії, треті особи: Державний комітет телебачення і радіомовлення України, Сумська обласна профспілкова організація працівників культури, Центральний комітет профспілки працівників культури України, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, зміну формулювання причин та дати звільнення, внесення змін до трудової книжки, визнання неправомірними дій, визнання незаконними подання адміністрації і протоколу засідання профкому, стягнення невиплаченої заробітної плати, матеріальної допомоги на оздоровлення, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просила визнати незаконним наказ Сумської обласної державної телерадіокомпанії від 1 липня 2013 року про звільнення її з роботи з підстави, передбаченої пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці); зобов'язати Сумську обласну державну телерадіокомпанію видати наказ, в якому змінити дату звільнення та підставу звільнення з пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України на пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України (звільнення у зв'язку зі змінами в організації праці); визнати незаконним запис у трудовій книжці і зобов'язати змінити запис у трудовій книжці щодо підстави та дати звільнення; визнати неправомірними дії адміністрації Сумської обласної державної телерадіокомпанії щодо її звільнення; поновити її на роботі на посаді директора ТВО «Телевізійних програм»; стягнути на її користь невиплачену суму заробітної плати за відпрацьований 2 липня 2013 року день, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, матеріальну допомогу на оздоровлення, кошти на відшкодування моральної шкоди; визнати незаконними подання адміністрації Сумської обласної державної телерадіокомпанії голові профспілкової організації працівників Сумської обласної державної телерадіокомпанії та протокол засідання профспілкової організації; визнати неправомірними дії щодо формування подання голові профспілкової організації працівників Сумської обласної державної телерадіокомпанії та дії голови профспілкової організації щодо формування протоколу.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 15 травня 2014 року, позов задоволено частково. Змінено в наказі про звільнення та трудовій книжці дату звільнення позивачки з 1 липня 2013 року на 2 липня 2013 року та підставу звільнення останньої з пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України на пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Стягнуто з відповідача на користь позивачки 124 грн 80 коп. невиплаченої заробітної плати за відпрацьований 2 липня 2013 року день, 689 грн 07 коп. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 1 липня 2013 року по день фактичного розрахунку - 4 липня 2013 року, 500 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вказані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду відмовлено.

У заяві ОСОБА_4 про перегляд судового рішення порушується питання про скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, зокрема, положень статей 47, 115, 116, 117 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці»;

невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

В ухвалі від 18 червня 2014 року, щодо якої подана заява про перегляд, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, які виходили, зокрема, із того, що посаду, яку займала позивачка, було скорочено відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Поновити позивачку на роботі неможливо, у зв'язку з скороченням посади, яку вона займала, а поновити її на іншій посаді неможливо. Підстави для стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення відсутні, оскільки згідно з Колективним договором така допомога надається один раз на рік працівникам, що працюють не менше 6 місяців, та у разі наявності коштів. Таким чином, позивачка мала б право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, якщо б її не було звільнено з роботи та у разі наявності коштів. На час звільнення позивачки з роботи рішення про виплату працівникам вказаної допомоги не приймалось. Позивачка 2 липня 2013 року працювала, що підтверджується належними доказами, тому на її користь підлягає стягненню заробітна плата за цей день. Оскільки позивачку звільнено 1 липня 2013 року, а остаточний розрахунок проведений з нею 4 липня 2013 року, на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 1 липня 2013 року по 4 липня 2013 року. Оскільки заробітна плата за 2 липня 2013 року не була нарахована, у зв'язку з запереченням відповідачем факту перебування позивачки на роботі в цей день, а перебування позивачки 2 липня 2013 року на роботі встановлено судом, тому положення статті 117 КЗпП України у даному випадку застосуванню не підлягають.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У наданих для порівняння:

ухвалі від 29 квітня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позивачу за період роботи з вересня 2012 року до вересня 2013 року невірно розраховувалася заробітна плата, а саме виходячи з окладу в 3 500 грн, у той час як мінімальний оклад для посади, яку займав позивач, складав 7 000 грн, тому суд першої інстанції, на відміну від апеляційного суду, дійшов правильного висновку щодо порушення трудових прав позивача та наявності правових підстав для стягнення на його користь невиплаченої заробітної плати за вказаний період у розмірі 42 000 грн;

ухвалі від 1 квітня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду, який виходив із того, що з вини відповідача з позивачем не було проведено повного розрахунку під час звільнення, зокрема не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку, сума якої виплачена на підставі судового рішення, а тому на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

ухвалі від 22 квітня 2015 року суд касаційної інстанції залишив без змін судові рішення попередніх інстанцій, якими задоволено позов про стягнення заборгованості по заробітній платі, з тих підстав, що при звільненні позивача з ним не було проведено повного розрахунку, а саме не була виплачена заборгованість по заробітній платі;

ухвалі від 25 березня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який виходив із того, що відповідач добровільно виплатив позивачу суму заборгованої індексації заробітної плати та компенсації, а тому на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

ухвалі від 3 червня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який виходив із того, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки виплати незаконно утриманої заробітної плати по день фактичного розрахунку, оскільки рішення суду від 20 вересня 2013 року про стягнення на користь позивача належних йому сум виконане відповідачем лише 13 червня 2014 року;

ухвалі від 20 травня 2015 року суд касаційної інстанції залишив без змін судові рішення попередніх інстанцій, у зв'язку з тим, що рішенням суду в іншій справі вимоги позивача про стягнення належних йому при звільненні сум задоволені частково, тому судами правильно визначено розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні на засадах співмірності;

ухвалі від 6 травня 2015 року суд касаційної інстанції залишив без змін судові рішення попередніх інстанцій про часткове задоволення позову, виходячи, зокрема, із того, що наказ про звільнення позивача з роботи з 14 липня 2014 року не відповідає вимогам статті 38 КЗпП України, оскільки наказ виданий відповідачем 1 серпня 2014 року. У зв'язку з тим, що з позивачем у день звільнення не був проведений розрахунок та не видана трудова книжка, на користь останнього підлягає стягнення відшкодування за час затримки розрахунку.

Порівняння змісту указаних для прикладу судових рішень зі змістом судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

З ухвали суду касаційної інстанції від 22 квітня 2015 року, наданої для прикладу, не вбачається фактичних обставин справи, що мають істотне значення, що унеможливлює вирішення питання щодо подібності правовідносин і відповідно неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Постановою Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року, наданою для прикладу, скасовано ухвалу суду касаційної інстанції, оскільки вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволені в повному обсязі, то й підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні в суду не було.

Порівняння змісту постанови Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року, зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Підстави для вирішення Верховним Судом України клопотання про поновлення строку подання заяви відсутні, оскільки такий строк не пропущений.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Сумської обласної державної телерадіокомпанії, профспілкової організації працівників Сумської обласної державної телерадіокомпанії, треті особи: Державний комітет телебачення і радіомовлення України, Сумська обласна профспілкова організація працівників культури, Центральний комітет профспілки працівників культури України, про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, зміну формулювання причин та дати звільнення, внесення змін до трудової книжки, визнання неправомірними дій, визнання незаконними подання адміністрації і протоколу засідання профкому, стягнення невиплаченої заробітної плати, матеріальної допомоги на оздоровлення, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду України:А.Г. Ярема Н.П. Лященко Я.М. Романюк