АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №648/5203/14-ц
Провадження №22-ц/791/1453/2015 Головуючий в І інстанції: Сокирко Л.М.
Категорія:27 Доповідач: Капітан І.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року травня місяця 13 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Капітан І.А.
Суддів:Радченка С.В.
Колісниченка А.Г.
При секретарі: Сікорі О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 03 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 15 серпня 2013 року він надав ОСОБА_6 позику у сумі 23 291,00 грн. з кінцевим строком повернення до 18 серпня 2013 року, що підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою від 15 серпня 2013 року. Згідно умов договору позики ОСОБА_6 в разі неповернення позики в обумовлений строк, зобов'язувався сплатити 10% від суми позики в якості процентів за користування позикою, що складає 2 391,10 грн.

30 січня 2014 року він знову надав ОСОБА_6 позику в сумі 41 422,00 грн. із кінцевим терміном розрахунку до кінця травня 2014 року. Станом на час звернення до суду з позовом позика відповідачем не повернута і складає: 23 291,00 грн. - за договором позики від 15 серпня 2013 року та 2 391,10 грн. - процентів за користування позикою, а також 41 422,00 грн. - за договором позики від 30 січня 2014 року, а всього - 67 042,10 грн.

16 червня 2014 року він звернувся до відповідача з листом щодо повернення грошових коштів. Оскільки до теперішнього часу кошти йому не повернуто, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_6 на його користь вищезазначену суму заборгованості за договорами позики, а також понесені ним судові витрати.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 03 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Письмових заперечень на скаргу до апеляційного суду не надходило..

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог, а саме з відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження того, що надані позивачем розписки не посвідчують передачу грошових сум позикодавцем позичальнику, і тому не можуть бути підставою для стягнення грошових сум.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що 15 серпня 2013 року ОСОБА_6 власноруч написано розписку, в якій зазначено, що він винен кошти за оплату металочерепиці у розмірі 23 291,00 грн. ОСОБА_5 Зобов'язується повернути кошти до 18 серпня 2013 року і в разі неповернення - згоден виплачувати проценти у розмірі 10 % від суми. Розписка містить паспортні дані ОСОБА_6 і ним підписана (а.с.4).

30 січня 2014 року ОСОБА_6 знову було власноруч написано розписку, де також зазначено, що він винен кошти за металочерепицю в сумі 41 422,00 грн. ОСОБА_5. Зобов'язується віддавати частинами, кінцевий строк розрахунку - кінець травня 2014 року. Зазначена розписка містить паспортні дані ОСОБА_6 та підписана тільки ним (а.с.5).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою та другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Тобто розписка, як документ, що підтверджує укладення договору займу і фіксуючим передачу грошових коштів, повинна містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості займу з обов'язком наступного повернення. Відсутність такої оговори є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, потрібно виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Позивачем ОСОБА_5 на підтвердження обґрунтованості своїх вимог щодо існування у відповідача боргу за договором позики надано дві розписки від 15 серпня 2013 року та від 30 січня 2014 року. Однак зазначені розписки не містять фіксації факту передачі грошових коштів від ОСОБА_5 відповідачу ОСОБА_6 в якості позики із зобов'язанням наступного повернення. Розписка може замінювати собою договір позики, але лише в тому випадку, коли в ній вказані найменування та координати позикодавця та позичальника, їх паспортні дані, сума займу, строк та порядок повернення позики, а також підписи сторін.

ОСОБА_5 не представив суду договір позики між ним та відповідачем, який був би укладений відповідно до вказаних вимог закону, отже, договір позики між сторонами у справі відсутній.

Натомість в наданих позивачем розписках зазначено, що відповідач винен позивачу кошти за оплату металочерепиці.

Відповідно до ст.119 ЦПК України підставами позову, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги. При вирішенні справи суд враховує підставу та зміст позовних вимог викладених в позовній заяві.

Відповідно до ст. 10,11 ЦПК України кожна сторона повинна надати докази на підтвердження своїх доводів, отже у даному випадку саме позивач мав надати докази .

Відповідно до ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі- продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно з ч. 2 ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

З аналізу вказаних норм вбачається, що новація це угода про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв'язку сторін, оскільки замість зобов'язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов'язання.

Юридичною підставою для зобов'язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первісного зобов'язання.

Угода про заміну первісного зобов'язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов'язання і те, що нове зобов'язання виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі.

Отже, умовами здійснення новації є: новий договір, що укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первісного договору позики; новий правочин оформлюються укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов'язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов'язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч.2 ст. 1053); дійсність первинного зобов'язання.

Між тим, позивачем заперечувався факт, що ОСОБА_6 винен йому кошти за поставлений товар, і він не поставляв останньому металочерепицю. Позивач наполягав, що борг виник у зв'язку з наданням у позику відповідачу грошових коштів. Надані позивачем розписки не свідчать про те, що між сторонами до складання розписки була домовленість про новацію, оскільки в них конкретно не зазначено про будь-яке первинне зобов'язання або взагалі нове зобов'язання.

Оскільки ОСОБА_5 у позовній заяві не зазначено, що між ним та відповідачем 15 серпня 2013 року та 30 січня 2014 року були укладені новаційні договори і до спірних правовідносин слід застосовувати положення ст.ст.604 і 1053 ЦК України, та зважаючи на те, що матеріали справи також не містять доказів виникнення між сторонами правовідносин за договором позики, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини, не підтверджені належними доказами та не спростовують мотивованих висновків суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 03 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді