У х в а л а

іменем україни

15 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Парінової І.К.,Дьоміної О.О., Штелик С.П.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Осівецька сільська рада Брусилівського району, за участю органу опіки і піклування Брусилівської районної державної адміністрації, про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), ОСОБА_5, ОСОБА_6, обґрунтовуючи вимоги тим, що 10 липня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладено договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 55 625 доларів США зі сплатою за користування кредитом 11,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 09 липня 2017 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 10 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала в іпотеку банку житловий будинок по АДРЕСА_2. Позивач зазначав, що договір іпотеки укладено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки на момент його укладання він фактично проживав у вказаному будинку, хоча був знятий з реєстрації за вказаною адресою та зареєстрований по АДРЕСА_1. Вказував, що рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого, у зв'язку з відсутністю в сім'ї іншого житла, він може стати безпритульною дитиною. Ураховуючи викладене, просив визнати недійсним договір іпотеки від 10 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_5 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк».

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 28 січня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, встановивши, що на час укладення договору іпотеки ОСОБА_4 не був власником будинку по АДРЕСА_2 та не був зареєстрований у вказаному будинку, дійшов обґрунтованого висновку, що його права та законні інтереси не порушено, оскільки не було необхідності отримувати згоду органу опіки та піклування на укладення спірного договору іпотеки.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, отже колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 28 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

І.К. Парінова О.О. Дьоміна С.П. Штелик