Справа № 338/1532/14-ц
Провадження № 22-ц/779/375/2015
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л.М.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів: Горблянського Я.Д., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Компанії "Andreas Stihl AG and Co KG", третя особа на стороні відповідача - відділ державної виконавчої служби Богородчанського районного управління юстиції про визнання права власності на ? частину арештованого майна та звільнення його з-під арешту за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Богородчанського районного суду від 23 грудня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Богородчанського районного суду від 23 грудня 2014 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Компанії "Andreas Stihl AG and Co KG", третя особа на стороні відповідача - відділ державної виконавчої служби Богородчанського районного управління юстиції про визнання права власності на ? частину арештованого майна та звільнення його з-під арешту.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину приміщення гаражів №7, 8, 9, які знаходяться в АДРЕСА_1, право власності на які зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ 19.06.2008 року, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС №052055, виданого на ім'я ОСОБА_3

У задоволенні позову ОСОБА_2 в частині зняття арешту з приміщення гаражів №7, 8, 9, які знаходяться в АДРЕСА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 посилається на часткову незаконність та необґрунтованість судового рішення в частині відмови у знятті арешту з ? частини нерухомого майна, що ухвалено в цій частині з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неналежному дослідженні судом доказів по справі та невідповідності висновків суду обставинам справи. У зв'язку із цим, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у знятті арешту з приміщення гаражів №7, 8, 9, які знаходяться в АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Представник апелянта свої вимоги обґрунтовує тим, що враховуючи імперативні вимоги ст.73 СК України, ч.1 ст.60 ЗУ "Про виконавче провадження", суд визнавши за позивачем право власності на ? частку приміщення гаражів №7, 8, 9, які знаходяться в АДРЕСА_1, повинен був зняти арешт з цього майна, оскільки накладений арешт на її частку порушує право позивача на володіння, користування і розпорядження цим майном, яке є непорушним згідно ст.41 Конституції України.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає цим вимогам процесуального права.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Враховуючи це, не підлягає перегляду в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину приміщення гаражів №7, 8, 9, які знаходяться в АДРЕСА_1, оскільки сторони в цій частині з рішенням суду погоджуються та не оскаржують його в апеляційному порядку.

В той же час, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про зняття арешту з ? частини приміщення гаражів №7, 8, 9, які знаходяться в АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками майна і відповідно до ст.369 ЦК України володіють і користуються ним спільно, а тому зняття арешту з вказаного майна порушить право кредитора (компанії "Andreas Stihl AG and Co KG") на можливість забезпечення задоволення своїх вимог за рахунок цього майна. Право позивача на майно при цьому, на думку суду, не порушується, оскільки вона теж має право поставити питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Однак, таких позовних вимог вона не заявляла.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Як встановив суд першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на нерухоме майно - приміщення гаражів №7, 8, 9, які знаходяться в АДРЕСА_1. Дане нерухоме майно придбано ним під час шлюбу з ОСОБА_2, шлюб між якими зареєстрований 04.10.1996 року та триває по цей час.

Вироком Богородчанського районного суду від 12.06.2013 року ОСОБА_3 засуджений за ч.1 ст.229 КК України і з нього ухвалено стягнути на користь компанії "Andreas Stihl AG and Co KG" 21056 грн. 46 коп. матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину та понесені процесуальні витрати. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07.05.2014 року вирок Богородчанського районного суду від 12.06.2013 року в цій частині залишений без змін.

На підставі виконавчого листа №338/255/13-к, виданого Богородчанським районним судом 30.05.2014 року, державним виконавцем Здерко М.М. відкрито виконавче провадження №43722808 по стягненню з ОСОБА_3 21056 грн. 46 коп. матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину та понесених процесуальних витрат. У межах цього провадження 22.09.2014 року державним виконавцем складено акт опису та решту майна приміщення гаражів №7, 8, 9, які знаходяться в АДРЕСА_1, які залишені на відповідальне зберігання ОСОБА_3 без обмеження в користуванні.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 серпня 1976 року (із внесеними до неї змінами), було роз'яснено судам, що при вирішенні питання про належність описаного майна слід керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист.

Відповідно до положень статей 63, 73 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена в натурі.

Відповідно до п. п. 1, 6 ст. 52 ЗУ "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.

Згідно ч.1, п.5 ч.3 ст.11 ЗУ "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частинами 1 та 2 ст.57 вищезазначеного Закону визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Як вбачається з перелічених норм закону, державний виконавець має право вчиняти дії в межах виконавчого провадження тільки відносно майна боржника, незалежно від того чи знаходиться майно у самого боржника, чи у інших осіб, попередньо впевнившись, що це майно належать боржнику у виконавчому провадженні.

Згідно зі статтею 60 ЗУ "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі: визнання права та припинення дії, яка порушує право.

Стаття 392 ЦК України говорить про те, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Роз'ясненнями, що містяться у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 27.08.1976, № 6 "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" із змінами та доповненнями, п.16 абз. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 26.12.2003 р. "Про практику розгляду судом скарг на рішення, дії або бездіяльності органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", якими передбачено, що вимоги осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК України, ст. 12 ГПК України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Такий спосіб захисту права спільної сумісної власності є пріоритетним і не порушує прав осіб, в інтересах яких накладено арешт.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи, що позивач визнана власником 1/2 частини приміщення гаражів №7, 8, 9, які знаходяться в АДРЕСА_1, суд мав зняти арешт з майна, яке належить ОСОБА_2, оскільки незняття арешту з майна порушує її право на володіння, користування та розпорядження ? частиною спірного майна.

Отже, позовні вимоги про зняття арешту з арештованого майна підлягають до задоволення, оскільки дані вимоги тісно взаємопов'язані з вимогами про визнання права власності на спірне нерухоме майно, які були судом задоволені. На думку колегії суддів, визнавши право власності на ? частину спірного майна, суд в обов'язковому порядку мав зняти з нього арешт.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що зняття арешту на ? частину приміщення гаражів №7, 8, 9, які знаходяться в АДРЕСА_1, ніяким чином не порушує права компанії "Andreas Stihl AG and Co KG", оскільки безпосереднім боржником являється ОСОБА_3, а не ОСОБА_2, а задоволення вимог кредитора за її рахунок призведе до порушення її законних прав та інтересів, як власника майна. Компанія "Andreas Stihl AG and Co KG" не позбавляється права задовольнити свої вимоги за рахунок іншої ? частини спільного сумісного майна, яке належить ОСОБА_3

Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що вимоги чинного законодавства не потребують від позивача пред'явлення вимоги щодо виділу частки із спільного сумісного майна для того щоб зняти арешт з майна, в цьому випадку достатньо самого факту визнання за позивачем її права власності на спірне майно.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про зняття арешту з ? частини приміщення гаражів №7, 8, 9, які знаходяться в АДРЕСА_1, а позов в цій частині слід задовольнити.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Богородчанського районного суду від 23 грудня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про зняття арешту з ? частини приміщення гаражів №7, 8, 9, які знаходяться в АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зняти арешт, накладений державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Богородчанського районного управління юстиції ОСОБА_5 згідно акту опису та арешту майна від 27.09.2014 року, а саме з ? частини приміщення гаражів №7, 8, 9, які знаходяться в АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_2 на праві власності.

У решті рішення Богородчанського районного суду від 23 грудня 2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий А.І. Шишко

Судді: Я.Д. Горблянський

В.Д. Фединяк