Номер провадження: 22-ц/785/5889/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Фальчук В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Фальчука В.П.,

суддів Таварткіладзе О.М., Оверіної О.В.,

секретаря Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2015 року, в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, -

В С Т А Н О В И Л А:

27.02.2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- надати їй дозвіл на виїзд малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з України, без згоди та супроводу його батька ОСОБА_3, на період до досягнення дитиною віку 16 років (до 19 лютого 2024 року) без обмеження у часі та кількості виїздів за межі України;

- дозволити оформляти проїзні документи для виїзду неповнолітньої дитини без згоди батька;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України, посилаючись на те, що відповідач відмовляється надавати свою згоду на виїзд за межі України у звязку з чим позивач не може у необхідний для дитини час виїхати з нею у інші країни, оскільки зобовязана кожний раз у разі відмови батька звертатися до суду з такими позовними вимогами, на що витрачається значний час, і виїзд дитини за межі України, після отримання такого дозволу за рішенням суду, втрачає свій сенс.

Відповідач позовні вимоги не визнав та пояснив, суду, що він надає згоду на виїзд дитини до Російської Федерації, де проживають родичі позивача, але разом із тим при виїзді дитини бажає чітко знати місце та час перебування дитини. Також не заперечує проти виїзду дитини в країни Балтії та Європи, але за умови, що позивач буде надавати достовірну інформацію про мету виїзду, місце перебування та час перебування за межами України. Проте він категорично заперечував, щоб дитина супроводжувала позивача під час її службових відряджень до Європи.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.05.2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі у звязку з тим, що діючим законодавством не передбачено надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька на необмежений час у необмеженій кількості виїздів за межі України. Крім того, такі вимоги «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженим Постановою Кабінету міністрів України №57 від 27.01.1995 року, якими встановлено, що у разі виїзду дитини за межі України батько дитини має знати державу, куди має намір вїхати дитина, та період часу, на який відїжджає дитина.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати у звязку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі вказуючи, що діючим законодавством, яким врегульовані питання виїзду неповнолітньої дитини за межі України, немає заборони для надання дозволу без згоди та супроводу його дитини виїжджати за кордон без обмеження у часі та кількості виїздів за межі України.

За правилами ч.1ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, що оскаржене, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні проводитися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав:

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що діючим законодавством не передбачене надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька на необмежений час у необмеженій кількості виїздів за межі України. Крім того, такі вимоги суперечать «Правилам перетинання державного кордону громадянами України», якими встановлено, що у разі виїзду дитини за кордон, батько дитини, який надає згоду на виїзд дитини має знати, до якої держави і на який час вона виїжджає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» - дитина має право на спілкування не тільки з батьками, а й з іншими членами сімї та родичами, які проживають у різних державах.

Нормами (ст.ст.1, 3 ,4) Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання Державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України, відповідно до цього Закону та інших Законів України. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п.3 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку здійснюється за згодою обох батьків (усиновителів) (далі батьки) та в їх супроводу або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій держані, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Отже вказаними вище Правилами встановлено, що якщо один із батьків дитини, який надає дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, має право володіти інформацією про те, до якої держави виїжджає дитина та на який час.

Судом першої інстанції вказані норми права застосовані правильно.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 народився 19.02.2008 року. Батьками дитини є ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_6.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2014р. шлюб між ОСОБА_3, та ОСОБА_2 розірваний. На теперішній час неповнолітня дитина проживає з матірю.

Оскільки між сторонами виник спір з приводу того, що батько дитини ОСОБА_3 не надає згоди матері дитини ОСОБА_2 дозвіл на виїзд за межі України без супроводу батька, мати дитини звернулася до суду за вирішенням цього спору, в якому просила надати їй дозвіл на виїзд сина ОСОБА_4 без згоди та супроводу відповідача на період до досягнення дитиною віку 16 років (до 19 лютого 2024 року) без обмеження у часі та кількості виїздів за межі України. При цьому, позивач не надала суду доказів того, що відповідач систематично, в порушення вказаних вище норм матеріального права, без поважних причин не надає їй дозволу на виїзд дитини за межі України.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що заявлені позивачем вимоги не ґрунтуються на законі, оскільки вказаними вище нормами матеріального права та підзаконними нормативними документами передбачено, що дозвіл на виїзд дитини у кожному окремому випадку має бути конкретним, з зазначенням країни, куди виїжджає дитина та часу, на який вона виїжджає.

Приймаючи до уваги, що позивач не зазначила конкретний строк і конкретну державу, куди необхідно виїхати неповнолітньому сину, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки висновків суду першої інстанції не спростовують, та не містять правових підстав, передбачених ст.309 ЦПК України для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог апелянта. Апелянтом не зазначено норму права, згідно якої можливо надати дозвіл апелянту на виїзд малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з України, без згоди та супроводу його батька ОСОБА_3, на період до досягнення дитиною віку 16 років (до 19 лютого 2024 року) без обмеження у часі та кількості виїздів за межі України.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст.303, п.1ч.1ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двох місяців, з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області В.П.Фальчук

ОСОБА_7

ОСОБА_8