Малиновський районний суд м.Одеси
Справа № 2-3473/2010 р.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2010 року

Малиновський районний суд м. Одеси в складі: головуючого судді Ярош А.І. при секретарі Стариш О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5. ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання права власності, визнання угод недійсними, поділ спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_9. ОСОБА_10. ОСОБА_11, за участю третіх осіб Другої одеської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса ОСОБА_12, приватного нотаріуса ОСОБА_13 про визнання договору дарування недійсним, визнання договору купівлі-продажу дійсним, поділ майна подружжя та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

07 грудня 2004 року ОСОБА_14 звернулася до суду із позовом про визнання угод недійсними, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, яку уточнювала та на момент ухвалення рішення по справі просила визнати недійсними договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 20 серпня 2003 року між ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_4, договір дарування вказаної квартири, укладений 17 вересня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_15, а також договір купівлі-продажу, укладений 21 травня 2004 року між ОСОБА_16 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, привести сторони за договорами у первісний стан; розподілити квартиру АДРЕСА_2, як спільно нажите майно подружжя, збільшивши її частку, та визнати за нею, ОСОБА_14 право власності на 3Л частин спірної квартири.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_14 задоволені в повному обсязі.

Ухвалою суду від 03 листопада 2008 року зазначене заочне рішення скасоване та справа призначена до судового розгляду в загальному порядку.

Ухвалою суду від 01 грудня 2008 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 об'єднані в одне провадження з первісним позовом.

У подані зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 просить суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_3 (Свердлова) в місті ОСОБА_13, укладений 04 серпня 1992 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_14 удаваним та визнати його договором купівлі-продажу, визнати недійсними договори купівлі-продажу вказаної квартири, укладені 17.07.2001 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_18, та 16.02.2006 року між ОСОБА_18 та ОСОБА_11; поділити спірну квартиру, як об'єкт спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним, ОСОБА_2, право власності на 14 частини вказаної квартири.

Відповідачі пред'явлені до них позови не визнали в повному обсязі.

ОСОБА_17 та ОСОБА_10 у судове засідання не з'явилися сповіщалися в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України, шляхом розміщення об'яви у газеті.

1

ОСОБА_11 та ОСОБА_5 у судове засідання не з'явилися, сповіщалися належним чином, шляхом направлення судових повісток, про що в матеріалах справи наявні відповідні поштові повідомлення.

Представник Другої одеської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, відповідно до повідомлення - просив слухати справу у їх відсутність.

Вислухавши позивача, відповідачів, їх представників, допитавши свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативну базу, що гегулює галузь спірних правовідносин, суд дійшов до наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, 08 травня 1987 року ОСОБА_2 та ОСОБА_14 уклали шлюб (актовий запис про шлюб №269, зроблений відділом ЗАГС Жовтневого району м. Одеси).

03 липня 1987 року від даного шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_21 (актовий запис про народження №417 від 07 серпня 1987 року, зроблений відділом ЗАГС Жовтневого РВК м. Одеси), яка є інвалідом дитинства II групи з діагнозом гострий лімфобласний лейкоз.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2005 року шлюб між подружжям було розірвано, про що 15 березня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси зроблений актовий запис про розірвання шлюбу №177.

За час перебування у шлюбу на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_14 було набуто наступне майно.

08 травня 1992 року ОСОБА_2 відповідно до Рішення Приморської районної ради народних депутатів №751 придбав у останньої квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до договору дарування від 04 серпня 1992 року ОСОБА_14 отримала від ОСОБА_17 у дар квартиру АДРЕСА_4 (Свердлова) в місті ОСОБА_13.

21 серпня 2003 року ОСОБА_2, від імені якого за дорученням діяла ОСОБА_3, продав а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_2, відповідно до договору купівлі- продажу, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованому в реєстрі під №6996.

13 вересня 2003 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_15 вказану квартиру відповідно до договору дарування, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_22 та зареєстрованому в реєстрі під №2464.

21 травня 2004 року ОСОБА_15 продала, а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 купили дану квартиру відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого Державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_23 та зареєстрованому в реєстрі під № 1-2902.

24 червня 2005 року ОСОБА_15 померла (актовий запис про смерть №5930, зроблений 25 червня 2005 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси). Спадкоємицею ОСОБА_15 є ОСОБА_5, яка залучена до участі у справі як правонаступник.

17 липня 2001 року ОСОБА_14 продала, а ОСОБА_18 купила квартиру АДРЕСА_3 (Свердлова) в місті ОСОБА_13, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_24 та зареєстрованому в реєстрі під №7716.

і 6 лютого 2006 року ОСОБА_18 продала вищезазначену квартиру ОСОБА_11 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_13 та зареєстрованому в реєстрі під №552.

Отже, на момент ухвалення рішення суду власниками спірного майна є: квартири АДРЕСА_2 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, квартири АДРЕСА_3 (Свердлова) в місті ОСОБА_13 - ОСОБА_11

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Тому квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_14 та ОСОБА_2, оскільки вона набута ОСОБА_2 під час шлюбу за договором купівлі-продажу.

Що стосується квартири АДРЕСА_3 (Свердлова)в місті ОСОБА_13, то судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ними під час шлюбу в дар або у спадкування, є власністю кожного з них.

Виходячи із зазначеного, вказана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_14, так як отримана нею в дар.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК України (в ред.1963 року), якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до ч. 1 ст. 243 ЦК України (в ред. 1963 року), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

У судовому засіданні із матеріалів справи, пояснень сторін та свідків, судом встановлені факти, які свідчать що договір дарування квартири АДРЕСА_3 (Свердлова) в місті ОСОБА_13, укладений між ОСОБА_17 та ОСОБА_14 насправді був договором купівлі-продажу, оскільки мав відплатний характер, а саме.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_19 пояснив наступне. У 1992 році ОСОБА_2 звернувся до нього з проханням знайти квартири для придбання. Ним ОСОБА_19 було запропоновано ОСОБА_2 квартира на вулиці Свердлова за ціною 15 000 доларів США. На запитання суду та сторін свідок також зазначив, що, як йому відомо, кошти на купівлю квартири були зароблені ОСОБА_2 під час роботи за кордоном, а ОСОБА_14 на той час не працювала. Також ОСОБА_19 відомо, що продавцем квартири був вчитель доньки ОСОБА_14, однак це стало відомо, лише після безпосереднього знайомства сторін за договором. ОСОБА_19 також зазначив, що основною умовою укладення договору було отримання коштів за квартиру в іноземній валюті через закордонний банк, оскільки ОСОБА_17 мав намір виїхати на постійне проживання в Австралію. На завершальному етапі укладення угоди ОСОБА_19 присутній не був.

Відповідно до договору доручення від 22 липня 2002 року (Том II, а.с. 35-36), ОСОБА_2 доручив ОСОБА_20 забезпечить передачу ОСОБА_17 продавцю квартири АДРЕСА_5, за продану ним квартиру, кошти у сумі 12 000 доларів США. Довіритель зобов'язувався виконати надане йому доручення в м. Мельбурн, держава Австралія, перебуваючи в м. Мадриді, Іспанія з 24 липня 1992 року по 02 серпня 1992 року.

У судовому засіданні допитаний у якості свідка ОСОБА_20 підтвердив факт укладення вказаної угоди доручення, а також пояснив, що, як йому відомо, квартира АДРЕСА_3 (Свердлова) в місті ОСОБА_13 була куплена ОСОБА_2 у ОСОБА_17

Відповідно до Розписки від 22 липня 1992 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_20 12 000 доларів США для передачі їх ОСОБА_17, відповідно до укладеного договору доручення, за продану квартиру АДРЕСА_4 (Свердлова) в місті ОСОБА_13.

Факт переведення коштів вищевказаної суми підтверджується також банківською квитанцією від 28 липня 1992 року, завірена копія та офіційний переклад з іспанської мови на українську якої знаходиться в матеріалах справи (Том II, а.с. 186,187). З даної квитанції

вбачається, що 28 липня 1992 року паном ОСОБА_25, Іспанія було переказано 12 000 доларів США у конвертованих песетах пану ОСОБА_26, Австралія у якості сплати заборгованості від ОСОБА_2 ОСОБА_17.

ОСОБА_2 з цього приводу пояснив, що ним за допомогою ОСОБА_19 було знайдено квартиру АДРЕСА_3 (Свердлова) в місті ОСОБА_13, яку він виявив бажання купити. Початкова ціна квартири була визначена у розмірі 15 000 доларів США. Під час обговорення угоди між ОСОБА_2 та ОСОБА_17 було зменшено ціну квартири до 12 000 доларів США, а також з'ясовано, що продавець є вчителем доньки. Розрахунки за купівлю квартири проводилися за допомогою ОСОБА_20, за допомогою якого кошти були передані ОСОБА_17 через банк за кордоном в Іспанії. Щодо того, чого угода була укладена у формі договору дарування ОСОБА_2 пояснив, що не придавав цьому значення, оскільки знаходився у шлюбі, довіряв дружині і не допускав факту виникнення щодо цього спору.

ОСОБА_14 вказані факти заперечувала та пояснювала, що спочатку ОСОБА_17 дійсно мав намір продавати квартиру, але коли з'ясувалося, що вона із чоловіком бажають її купити, через дружні відносини, які склалися внаслідок навчання ним її доньки, вирішив квартиру подарувати.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що договір дарування квартири АДРЕСА_3 (Свердлова) в місті ОСОБА_13 укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_17 04 серпня 1992 року є удаваним та насправді є договором купівлі-продажу, оскільки судом встановлений факт відплатності даного договору.

Також суд приймає до уваги той факт, що ОСОБА_17 виїздив з України на постійне місце проживання в Австралію, тому й вирішив продати квартиру. Як пояснює ОСОБА_14 ОСОБА_17 навчав її доньку тривалий час, однак, як встановлено під час розгляду справи, не одразу прийняв рішення подарувати квартиру ОСОБА_14, а спочатку виставив її на продаж, що підтверджує факт того, що ОСОБА_17 не мав наміру дарувати спірне майно. Також, за внутрішнім переконанням суд вважає, що відносини, які склалися між ОСОБА_14 та ОСОБА_17, який тільки навчав її доньку, не могли бути настільки близькими, щоб стати підставою для передачі безоплатно у дар квартири АДРЕСА_3 (Свердлова) в місті ОСОБА_13.

Незважаючи на встановлений судом факт удаваності договору дарування квартири АДРЕСА_4 (Свердлова) в місті ОСОБА_13, укладеного між ОСОБА_14 та ОСОБА_17 04 серпня 1992 року, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки поважних причин пропуску такого суду не наведено, а також визнано факт обізнаності в тому, що укладалася саме угода дарування, а не купівлі-продажу.

Однак суд приймає до уваги встановлений факт удаваності договору під час розгляду позову ОСОБА_14

Отже, як встановлено судом, під час шлюбу ОСОБА_14 та ОСОБА_2 набули у спільну сумісну власність подружжя дві квартири: квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 (Свердлова) в місті ОСОБА_13.

З пояснень ОСОБА_2 судом встановлено, що після фактичного припинення шлюбних відносин, що відбулося, як вказано ОСОБА_14 та ОСОБА_2, у 2001 році, між сторонами в добровільному порядку склався порядок поділу спільно нажитого майна, за яким ОСОБА_2 отримав квартиру АДРЕСА_2, яка складається з однієї житлової кімнати, кухні, коридору, санвузла, житловою площею 25,0 кв.м., загальною площею 40,5 кв.м.. а ОСОБА_14 - квартиру №25

4

в будинку №19/21 по вулиці Канатній (Свердлова) в місті ОСОБА_13, яка складається з двох кімнат, кухні, коридору, санвузлу, вбудованої шафи, житловою площею 27,9 кв.м., загальною площею 50,6 кв.м.

ОСОБА_14 факт добровільного поділу спільного майна подружжя у судовому засіданні не визнала.

Однак, з огляду на хронологію подій, судом встановлено, що саме після такого, вказаного ОСОБА_2, фактичного розподілу майна і відбувалося подальше відчуження спірних квартир.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що розподіл спільного сумісного майна подружжя відбувся в добровільному порядку, за яким ОСОБА_14 отримала збільшену його частку, з урахуванням факту проживання з нею хворою доньки подружжя, так як квартира АДРЕСА_3 (Свердлова) в місті ОСОБА_13 є більшою за площею та, на думку суду, знаходиться в більш рентабельному районі в центрі міста ОСОБА_13. Тобто вимоги ОСОБА_14 щодо збільшення її частки були враховані при фактичному поділі спільного майна подружжя.

Отже, при укладені договорів щодо спірних квартир, сторони розпоряджалися особистою приватною власністю, отриманою внаслідок фактичного розподілу спільного майна подружжя, а тому дані договори не можуть бути визнані судом недійсними з підстав неотримання згоди іншого з подружжя.

До того ж відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Отже, обраний спосіб захисту цивільного права, шляхом визнання укладених угод щодо спірного майна недійсними та визнання права власності, повною мірою не захищає порушеного, на думку сторін, права власності, оскільки вимог щодо витребування майна суду не заявлялося, а відповідно до ст. 11 ЦПК України суд при розгляді справи не має права виходити за межі заявлених вимог.

З урахуванням вищевикладеного, суд роз'яснює ОСОБА_14 її право звернення до суду з позовом про витребування майна.

Враховуючи зазначене, а також права власників спірного майна на теперішній час - ОСОБА_6, ОСОБА_6 0.1. та ОСОБА_11. та керуючись принципом розумності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_14 в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 22, 24 КпШС України, ст.ст. 58. 243 ЦК України (в ред. 1963 року), Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. ст. 10, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд

У задоволені позовних вимог ОСОБА_14 - відмовити.

У задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про арження і поданням після цього протягом

20 днів апеляційної скарги.