Справа № 204/3384/14-ц
Провадження № 2/204/60/15 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Власенко О.О.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

за участю відповідача ОСОБА_3

за участю представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Комунальне підприємство «Жилсервіс-1» про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права на спадкування нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2014 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_5, посвідчений 23.11.2009 року на користь ОСОБА_3, встановити факт шлюбних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 1990 року, визнати за ОСОБА_1 права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 частки квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що у 1977 році його діду ОСОБА_8 на ДП «Південмаш» була надана чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_2. В ордері на заселення значились: ОСОБА_5 (дід), ОСОБА_6 (бабуся) та їхні неодружені діти - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 року народження (відповідач по справі) та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6 року народження (батько позивача). У 1981 році відповідач одружився і став проживати зі своєю дружиною за місцем її проживання. Але з квартири не виписувався і користувався своєю кімнатою. В 1990 році батьки позивача зареєстрували свій шлюб і разом з ним проживали в цій квартирі. У 1996 році відповідач очікував народження дитини і вимагав розподілу квартири та виділу йому 1/4 частки. Тому, вищевказана квартира була приватизована і продана, а на виручені кошти була куплена трикімнатна квартира АДРЕСА_1 для діда, бабусі та батьків позивача. Частка коштів від продажу чотирьохкімнатної квартири була віддана відповідачу, який використав ці кошти для купівлі разом з тещею чотирьохкімнатної квартири в якій і проживає дотепер. Щоб позивач та його мати не мали відношення до цієї квартири, батька позивача умовили розірвати шлюб. Він був розірваний 24.06.1996 року, а з 28.06.1996 року в квартиру заселились і прописались ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся - ОСОБА_6 і дід проживав удвох з батьком позивача у спірній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_2, після трагічного випадку, помер батько позивача - ОСОБА_7 і він звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини. Відтоді з'ясувалося, що квартира зареєстрована на колишніх хазяїв. Трагічна смерть батька вкрай вразила стан здоров'я діда. Почастішали випадки неадекватної поведінки та психічного розладу. Через декілька місяців цією ситуацією скористався відповідач і примусив ОСОБА_5 написати заповіт. Стан здоров'я ОСОБА_5 все погіршувався. Відповідач не надавав можливості позивачу спілкуватись з дідом, замикав його у квартирі. У 2012 році дід перебував у стані, коли не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними. Відповідач по справі, розуміючи цю ситуацію, використав її на свою користь, умовивши сторонню особу ОСОБА_9, котра не була поінформована про дійсний стан здоров'я ОСОБА_5 підписати 13.09.2012 року довіреність на вчинення відповідачем будь-яких дій з питання реєстрації права власності на квартиру. Тому, довіреність від 13.09.2012 року є недійсною, бо на цей момент ОСОБА_5 не розумів значення юридичних наслідків своїх дій і не міг адекватно сприймати оточуючу реальність. По цій довіреності діда на ім'я відповідача, останній оформив реєстрацію права власності на нерухоме майно, але витяг про державну реєстрацію не був підписаний начальником МБТІ та не має печатки установи. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер і на момент смерті не здобув права розпоряджатися спірною квартирою. Тому, вчинення нотаріальної дії згідно заповіту на ім'я ОСОБА_3 є неправомірне. На звернення позивача до нотаріуса, йому надали роз'яснення, що відсутнє свідоцтво про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Шлюб був зареєстрований у 1952 р у Росії, а де саме - позивачу невідомо.

Пізніше позивач декілька разів уточнював свої позовні вимоги та правові підстави для їх розгляду. В остаточному варіанті просив встановити факт шлюбних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 1990 року до ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати за ОСОБА_1 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 частки квартири АДРЕСА_1, та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2. Правовими підставами в остаточному варіанті вказав ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин), ст. ст. 1218, 1226, 1266 ЦК України.

Ухвалами суду позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним заповіту ОСОБА_5, посвідченого 23.11.2009 року на користь ОСОБА_3 та визнання за ОСОБА_1 права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_5 частки квартири АДРЕСА_1 - були залишені без розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 підтримали уточнені позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві.

Відповідач та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні не визнали позовні вимоги позивача та просили відмовити йому в задоволенні його вимог в повному обсязі. При цьому, вказали на те, що позивачем пропущений строк звернення до суду з даними вимогами, у зв'язку з чим, просили суд застосувати строки позовної давності до вимог позивача. Крім того, вказали, що позивач з надуманих мотивів, безпідставно, весь час хоче вказати на відповідача, як на не порядну людину. Дід, бабуся та батько позивача прийшли до згоди, що договір - купівлі продажу квартири треба оформити на дідуся позивача. І нема ніяких підстав вважати, що його батько та бабуся не знали і були не згодні з цим рішенням. На час придбання квартири мати і батько позивача вже фактично розлучилися і жили окремо. Посилання позивача, що відповідач ОСОБА_3 організував 13.09.2012 року нотаріальну довіреність від ОСОБА_5 на свою користь і на підставі довіреності зареєстрував у реєстрі прав на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_5 та це є протизаконними діями - є безпідставними, оскільки, в чому була користь відповідача, що він по довіреності зареєстрував в реєстрі прав на нерухоме майно квартиру на свого батька якому вона належала, як безпідставними є посилання позивача на п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, бо він не надав суду доказів які б свідчили, що його батько ОСОБА_7 вступив в управління, або володіння спадковим майном. ОСОБА_7 був зареєстрований в цій квартирі і проживав в ній, як син господаря квартири. Але всі витрати на утримання квартири ніс його батько ОСОБА_5 Також, просили стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати, які склали 10560,00 грн.

Представник Комунального підприємства «Жилсервіс-1» в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив.

Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшикова Х.О. в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути дану справу без її участі.

Представник Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачів підлягають частковому задоволенню по наступним підставам.

У судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1, виданим 03.07.2009 року відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 4803 (а.с.143).

Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно.

Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Позивач ОСОБА_1 є рідним сином померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2, виданим 17.04.1990 року відділом ЗАГС виконкому народних депутатів, актовий запис № 1052 (а.с.5), який у встановленому законом порядку 11 листопада 2009 року звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 946/2009.

Зі слів позивача, після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, відкрилася спадщина на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, яку він, знову ж таки зі слів позивача, успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3, виданим 03.03.2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 401 (а.с.137).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5, який є дідусем позивача та батьком відповідача відповідно, на підставі Договору купівлі-продажу від 20.06.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_13 та зареєстрованого в реєстрі за № 4971. Право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_5 в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за реєстраційним № 38006984, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 27.10.2012 року за № 36017893 (а.с.142).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_4, виданим 16.10.2013 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 7037 (а.с.144).

Судом також встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі та є рідними батьками відповідача та бабусею і дідусем позивача.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Тому, вищевказані обставини не потребують доказування, оскільки вони (вказані обставини) визнаються та не заперечуються сторонами у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача в частині встановлення факту шлюбних відносин та встановити факт шлюбних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 1990 року до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Що стосується решти позовних вимог позивача, то вони задоволення не підлягають з огляду на наступне.

Так, після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, відкрилася спадщина на належне їй майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, її син ОСОБА_7 (який на той час був ще живий) 14 вересня 2001 року звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на підставі його заяви була заведена спадкова справа № 646/2001, копія якої знаходиться в матеріалах даної справи.

На підставі вищевказаного, 14 вересня 2001 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_14 було видане батьку позивача свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, на належні їй акції ВАТ «Дніпрометиз» з дивідендами, яке (свідоцтво про право на спадщину за законом) зареєстроване в реєстрі за № 5-2963.

Позивач вказує, що до спадкової маси після смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, також входить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_5, але була їхньою сумісною власністю подружжя, з якої (належної померлій 1/2 частини квартири) 1/4 частину вказаної квартири успадкував його батько ОСОБА_7. Тому, на думку позивача, він має успадкувати вказану 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 за законом після смерті свого батька.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Разом з тим, вищевказана квартира АДРЕСА_1 не була визнана спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та з такими вимогами позивач не звертався, а відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так само й не був встановлений факт прийняття спадщини батьком позивача ОСОБА_7, померлим ІНФОРМАЦІЯ_2, після смерті матері ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, на частину квартири АДРЕСА_1 та такі вимоги позивачем не були заявлені. Нотаріусом також не видавалося свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом на ім'я батька позивача на частину вказаної квартири.

Тому, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача в частині визнання за ним права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 частки квартири АДРЕСА_1, та визнання за ним права власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 - є необґрунтованими та безпідставними.

Крім того, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Представник відповідача просив застосувати строк позовної давнини для звернення до суду та відмовити позивачу в задоволенні його вимог, у зв'язку із пропуском строку звернення до суду, у відповідності до ст. 257 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, позивач звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом ще 11 листопада 2009 року, але до суду з даними позовними вимогами позивач звернувся лише 15 травня 2014 року, тобто з пропуском встановленого законом строку понад півтора роки.

Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом.

Проте, судом таких обставин не встановлено.

За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його вимог в цій частині.

Що стосується вимог відповідача про стягнення з позивача понесених ним судових витрат у вигляді правової допомоги, які склали 10560,00 грн., то вони задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Крім того, згідно з п. п. 2, 6 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, витрати на правову допомогу та витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача відносяться до судових витрат пов'язаних з розглядом судової справи.

Проте, відповідачем не було надано суду належних документальних доказів, які б підтверджували сплату ним суми у розмірі 10560,00 грн. на правову допомогу, а надана ним квитанція від 17.06.2015 року, яка підписана адвокатом ОСОБА_4, не є таким доказом, оскільки дана квитанція не встановлено Законом зразка.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 256, 257, 261, 267, 1216, 1218, 1220, 1222, 1261, 1264, 1268-1270 ЦК України, ст. ст. 524, 529, 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин), ст. ст. 10, 11, 57-61, 79, 88, 209, 212-215, 256 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Комунальне підприємство «Жилсервіс-1» про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права на спадкування нерухомого майна - задовольнити частково.

Встановити факт шлюбних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 1990 року до ІНФОРМАЦІЯ_1.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Самсонова