У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсним договору дарування квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 29 серпня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Позов мотивовано тим, що 11 листопада 1995 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_6, від шлюбу мають дочку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до свідоцтва про право власності від 22 червня 1997 року ОСОБА_6 належала квартира АДРЕСА_1, яка була приватизована ним і 26 серпня 2012 року на підставі договору дарування відчужена батьку - ОСОБА_7 Вказаний договір дарування укладений в порушення вимог ст. 71 ЦК України, оскільки не було отримано згоди органу опіки та піклування, чим порушено права неповнолітньої доньки. Такий договір, відповідно до вимог ч. 1 ст. 224, ч. 1 ст. 228 ЦК України є недійсним.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 4 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_5, до якої приєднався орган опіки і піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду скасовано з направленням справи до цього ж суду на новий розгляд.

За результатами нового апеляційного розгляду, рішенням апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 29 серпня 2012 року між відповідачами. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач ОСОБА_6, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що на час укладення договору дарування ОСОБА_8, яка проживає у спірній квартирі, виповнилось 14 років, тому дозвіл органу опіки та піклування відповідно до вимог ст. 71 ЦК України потрібний лише для надання згоди на вчинення неповнолітньою правочинів, а не на укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договорів щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Укладаючи спірний договір ОСОБА_6 розпоряджався своїм власним майном, а не майном неповнолітньої доньки. Жодних доказів на підтвердження наміру відповідачів порушити публічний порядок при укладенні оспорюваного договору позивач суду не надала.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 29 серпня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суперечить правам та інтересам неповнолітньої ОСОБА_8, на укладення такого не було отримано згоди органу опіки і піклування, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6 на праві приватної власності згідно зі свідоцтвом про право власності на квартиру від 22 червня 1997 року.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 вересня 1995 року, який розірвано в 2013 році. Від шлюбу мають дочку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

29 серпня 2012 року ОСОБА_6 на підставі договору дарування відчужив належну йому квартиру своєму батьку - ОСОБА_7

Місцевим судом також встановлено, що ОСОБА_5 разом із дочкою - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживають в квартирі АДРЕСА_1.

Скасовуючи ухвалу суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий апеляційний розгляд Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 22 жовтня 2014 року вказував на те, що в рішенні районного суду встановлений факт того, що дитина проживає у спірній квартирі, отже, має право користування нею нарівні з власником, тобто батьком - ОСОБА_6

Відповідно до положень ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Вирішуючи даний спір апеляційний суд правильно виходив із доведеності факту проживання дитини у спірній квартирі та наявності у неї права користування житлом.

З урахуванням того, що оспорюваний договір дарування квартири був укладений без отримання згоди органу опіки і піклування апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, для визнання цього правочину недійсним.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи апеляційним судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційні скарги слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська