Номер провадження: 22-ц/785/4502/15
Головуючий у першій інстанції Івченко В. Б.
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Станкевича В. А., Ступакова О. А.

при секретарі Стадніченко А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Одеське обласне управління про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27. 03. 2015 р.,

в с т а н о в и л а:

12. 05. 2014 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (далі ПАТ "Державний ощадний банк") в особі філії - Одеське обласне управління про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди з проханням скасувати наказ № 420-к від 08. 04. 2014 р. в частині звільнення ОСОБА_2, поновити його на посаді інкасатора сектору інкасації коштів та перевезення валютних цінностей (м. Одеса) відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей АТ "Державний ощадний банк України" (філія Одеське обласне управління) і стягнути з АТ "Державний ощадний банк України" в особі філії Одеське обласне управління на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення до дати постановлення рішення суду з розрахунку 259,11 грн. за один робочий день вимушеного прогулу і моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що його звільнено з вказаної посади начебто у зв'язку з появою на роботі у нетверезому стані, але наказ про звільнення підлягає скасуванню оскільки не був проведений медичний огляд та відсутній висновок лікаря про стан алкогольного сп'яніння, а сам інцидент стався у неробочий час.

Надав розрахунок суми 259,11 грн. за один робочий день вимушеного прогулу на підставі його заробітної плати (7395,77 грн. за січень + 4523,4 грн. за лютий / 46 робочі дні за 2 місяці) і вказав, що власник зобов'язаний сплатити робітнику моральну шкоду, якщо судом буде встановлено незаконність звільнення, але розмір даної шкоди визначає суд на свій розсуд з врахуванням характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27. 03. 2015 р. у задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду як таке, що ухвалене з грубими порушеннями норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі.

Вказав, що суд виходив при прийнятті рішення з наявності актів від 05. 04. 2014 р. і, що для нього встановлено ненормований робочий день, але не взяв до уваги, що він є інвалідом 3 групи, а акти складені 05. 04. 2014 р. о 00 год. 30 хвил., 00 год. 40 хвил. не є належними та допустимими доказами, оскільки складенні не у відповідності до трудового законодавства, оскільки не відповідають вимогам до оформлення документів ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України 07. 04. 2003 № 55, що стосується організаційно-розпорядчих документів щодо реквізитів, вимог до бланків тощо і зазначив, що вказані акти не містять жодних відомостей кому вони передавалися, резолюцій тощо і на підставі цих актів не було зроблено ніяких дій щодо відсторонення працівників та проведення службового розслідування і вони не були надані на ознайомлення працівникам, яких стосуються, що позбавило їх права оскаржити вказані документи.

Посилається на не проведення медичного огляду та відсутність висновку лікаря або іншого спеціаліста з медичною освітою про стан алкогольного сп'яніння, а також, що інцидент стався у неробочий час і на те, що за ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, з одночасним прийняттям рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також на ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування моральної шкоди працівнику, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя і оцінює завдану йому моральну шкоду в 20000 грн. так як незаконними діями відповідача, що привели до його звільнення йому завдані моральні страждання, що виразилися у втраті нормальних життєвих зв'язків, втраті засобів для існування, а саме заробітної плати, у зв'язку з чим в його сім'ї почалися чвари.

В судовому засіданні ОСОБА_3, представник ОСОБА_2, підтримав доводи апеляційної скарги, а ОСОБА_4, представник ПАТ "Державний ощадний банк України", вважає рішення суду правильним.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи скарги і перевіривши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_2 є необґрунтованим і не доведено порушень вимог закону при його звільненні з підстав появи на роботі у нетверезому стані.

Вказаний висновок суду є обґрунтованим і відповідає вимогам закону з таких підстав.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір, а за вимогами ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно зі ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника, а за ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці і дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Ст. 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

За ст. 40 ч. 1 п. 7 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані.

У роз'ясненнях п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06. 11. 1992 р. (з подальшими змінами) вказано, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У роз'ясненнях п. 25 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п. 7 ст. 40 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Для працівника з ненормованим робочим днем час знаходження на роботі понад встановленої його загальну тривалість вважається робочим. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Згідно зі ст. 43 КЗпП України, ч. 2 ст. 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності"розірвання трудового договору з підстави, передбаченої пунктом 7 ч. 1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Судом встановлено, що наказом начальника філії - Одеського обласного управління ПАТ "Державний ощадний банк України" від 09. 10. 2012 р. № 1385-К з 10. 10. 2012 р. ОСОБА_5 було прийнято на посаду інкасатора відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей, а наказом начальника філії - Одеського обласного управління ПАТ "Державний ощадний банк України" від 01. 02. 2013 р. № /102/1-К з 01. 02. 2013 р. ОСОБА_5 з його згоди було переведено на посаду інкасатора сектору інкасації коштів та перевезення валютних цінностей (м. Одеса) відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей.

З витягу з колективного договору від 08. 02. 2011 р., зареєстрованого 28. 02. 2011 р. під № 69 управлінням праці та соціального захисту населення Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, між адміністрацією та трудовим колективом АТ "Ощадбанк" (ВАТ "Ощадбанк" - на теперішній час ПАТ "Ощадбанк") видно, що посади інкасатора, інкасатора-водія, старшого інкасатора, інкасатора-водія автотранспортних засобів віднесені до посад, на яких працюють працівники з ненормованим робочим днем, яким надається додаткова відпустка за особливий характер праці тривалістю до 5 календарних днів.

З власноручно написаних письмових пояснень самого позивача ОСОБА_2 від 05. 04. 2014 р. на ім'я начальника Одеського обласного управління АТ "Ощадбанк" видно, що 04. 04. 2014 р. він у складі бригади прибув з маршруту в банк приблизно о 21.30 і після здачі грошей та зброї він залишився чекати чергову машину в кабінеті інкасації, де ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 вечеряли і випивали спиртне, він залишився повечеряти і випити рюмку горілки. Приблизно о 00.10 у зв'язку зі дзвінком охорони про те, що хтось з інкасаторів шумить на другому поверсі, він пішов на другий поверх, де біля кабінету розрахункового центру знайшов інкасаторів ОСОБА_7 і ОСОБА_6, які товкались з програмістами. Він втрутився у конфлікт і увів інкасаторів в кімнату інкасації. Вказав, що розкаюється в тому, що допустив порушення трудової дисципліни - вживання спиртного на робочому місті.

З акту Філії - Одеське обласне управління АТ "Ощадбанк" про знаходження на робочому місті в нетверезому стані від 05. 04. 2014 р., складеному начальником відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей ОСОБА_9, заступником начальника відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей ОСОБА_10, головним інженером сектору захисту інформації ОСОБА_11 видно, що 05. 04. 2014 р. в 00 год. 30 хвил. в приміщенні філії - Одеське обласне управління знаходились працівники відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, які проявили неадекватну поведінку, хода була некоординована та від них відчувався стійкий запах алкоголю, що дає підстави вважати, що вони знаходяться в нетверезому стані.

З акту фіксації відмови від добровільного проходження медичного огляду Філії - Одеське обласне управління АТ "Ощадбанк" від 05. 04. 2014 р., складеному начальником відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей ОСОБА_9, заступником начальника відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей ОСОБА_10, вбачається, що складено цей акт фіксації відмови від добровільного проходження медичного огляду 05. 04. 2014 р. об 00 год. 40 хвил. відносно наступних працівників: ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_2, що вони перебували на роботі у нетверезому стані, що виражалося в таких ознаках: проявляли неадекватну поведінку, хода була некоординованою, різкий характерний запах алкоголю, беззмістовні та заплутані розмови і вказані працівники, в тому числі ОСОБА_2, на відповідну пропозицію відмовилися добровільно пройти медичне обстеження на предмет підтвердження чи спростування факту перебування у нетверезому стані.

З протоколу № 07 засідання профспілкового комітету філії - Одеського обласного управління АТ "Ощадбанк" від 08. 04. 2014 р. (присутні члени профспілкового комітету і ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_14) видно, що профспілковий комітет надав згоду на звільнення працівників ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_14 за появу на роботі в нетверезому стані за п. 7 ст. 40 КЗпП України.

Наказом начальника філії - Одеського обласного управління ПАТ "Державний ощадний банк України" від 08. 04. 2014 р. № 420-к (зі змінами внесеними наказом від 09. 04. 2014 р. № 426-к про виправлення описки) звільнено ОСОБА_2, інкасатора сектора інкасації коштів та перевезення валютних цінностей (м. Одеса) відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей 09. 04. 2014 р. за появу на роботі у нетверезому стані, п. 7 ст. 40 КЗпП України на підставі службової записки начальника відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей ОСОБА_9 від 05. 04. 2014 р., акт про знаходження на робочому місті в нетверезому стані від 05. 04. 2014 р., пояснювальної записки ОСОБА_2 від 05. 04. 2014 р., про що було ознайомлено ОСОБА_2 під розписку.

Вказані фактичні обставини не спростовані і підтверджені наявними у справі доказами (в тому числі копією трудової книжки ОСОБА_2, показаннями свідків, відеозаписами подій у банку), а також приєднаними до справи і дослідженими апеляційним судом в порядку ст. 303 ЦПК України належним чином завіреними копіями наказів філії банку щодо позивача з питань прийняття його на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи з урахуванням пояснень представника відповідача, що такі докази були надані до суду першої інстанції, але відсутні в матеріалах справи, проти чого не заперечував і представник позивача.

Виходячи з матеріалів справи, вищевикладених обставин у їх сукупності і наведених правових положень, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам у справі і правильно та обґрунтовано прийшов до висновку про наявність факту знаходження позивача (який на посаді інкасатора був працівником з ненормованим робочим днем) на роботі в нетверезому стані виходячи з того, що час знаходження на роботі такого працівника понад встановленої його загальної тривалості вважається робочим, а нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені не тільки медичним висновком, а й і іншими видами доказів.

При розгляді справи суд першої інстанції врахував і положення Рекомендацій щодо порядку надання працівниками з ненормованим робочим днем щорічної відпустки за особливий характер праці, затверджених наказом Мінпраці та соціальної політики України від 10. 10. 1997 р. № 7 (зі змінами), що ненормований робочий день - це особливий режим робочого часу трудового процесу, який встановлюється для певної категорії працівників у разі неможливості нормування часу трудового процесу; у разі потреби ця категорія працівників виконує роботу понад нормальну тривалість робочого часу (ця робота не вважається надурочною); міра праці у даному випадку визначається не тільки тривалістю робочого часу, а й колом обов'язків і обсягом виконаних робіт (навантаженням).

Апеляційний суд одночасно також приймає до уваги і положення ст. 8 Закону України "Про відпустки", за змістом якої щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається працівникам з ненормованим робочим днем згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, якому відповідає визначення посад інкасаторів як працівників з ненормованим робочим днем, які мають право на додаткову відпустку, за колективним договором адміністрації і трудового колективу АТ "Ощадбанк" від 08. 02. 2011 р., положення якого відповідно до ст. 18 КЗпП України поширюються на всіх працівників банку і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників банку.

Наведені в апеляційній скарзі вищевказані доводи ОСОБА_2 викладене не спростовують.

Додатково апеляційний суд вважає необхідним також зазначити, що доводи ОСОБА_2 на те, що суд виходив з того, що для нього встановлено ненормований робочий день, але не взяв до уваги, що він є інвалідом 3 групи, не має правового значення оскільки позивач був оформлений на роботу на посаді інкасатора, а в подальшому звільнений з цієї роботи саме за поданими ним документами, в яких були відсутні відомості про те, що він є інвалідом 3 групи, і про наявність інвалідності позивачем було повідомлено лише в судовому засіданні, а позовні вимоги ОСОБА_2 з цього приводу у справі відсутні.

Твердження ж позивача про те, що вказані акти від 05. 04. 2014 р. за оформленням не відповідають усім стандартам ДСТУ 4163-2003 не має правового значення у даній справі тому, що за своїм змістом ці акти містять у собі усі необхідні для їх оцінки дані, а їх довільна форма складення у такому випадку не є підставою для невизнання їх судом при розгляді даної справи.

А посилання в апеляційній скарзі на те, що вказані акти від 05. 04. 2014 р. не містять жодних відомостей кому вони передавалися, резолюцій тощо і на підставі цих актів не було зроблено ніяких дій щодо відсторонення працівників та проведення службового розслідування і вони не були надані на ознайомлення працівникам, яких стосуються, що позбавило їх права оскаржити вказані документи, не приймаються до уваги тому, що вони з боку адміністрації лише фіксували факти знаходження позивача у нетверезому стані та відмову від добровільного проходження медичного огляду і не спростовували наявних у справі доказів, в тому числі вказаних письмових пояснень самого позивача ОСОБА_2 від 05. 04. 2014 р. стосовно обставин розпиття ним спиртного на роботі та розкаяння в цьому, а також наказ про звільнення позивача, в якому є посилання на акт від 05. 04. 2014 р.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно і обгрунтовано не знайшов підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про поновлення на роботі, що відповідно обґрунтовано потягло за собою і відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Відповідно ж до вимог ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

За викладених обставин судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують, в зв'язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27. 03. 2015 р. залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А. П. Бабій

В. А. Станкевич

О. А. Ступаков