Справа №490/16/15-ц 02.07.2015 02.07.2015 02.07.2015
Провадження №22-ц/784/1624/15
Головуючий у першій інстанції-Тихонова Н.С.
Категорія 59 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі - Харитоновій І.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 червня 2015 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_3

до

публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

У С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та приватного нотаріуса, в якому зазначав, що 6 жовтня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 вчинено виконавчий напис, яким звернуто стягнення кредитної заборгованості у розмірі 67 669, 43 доларів США на іпотечне майно належний йому житловий будинок № 16-В по вул. Кобера в м. Миколаєві. Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Миколаївській області (далі ВПВР) від 13 жовтня 2014 року відкрито виконавче провадження.

Посилаючись на те, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» без доказів безспірності вимоги та настання строку виконання зобов'язань, а також всупереч статті 47 Конституції України, якою гарантовано право на житло, ОСОБА_3 просив визнати виконавчий напис нотаріуса від 6 жовтня 2009 року таким, що не підлягає виконанню.

До участі в справі як третю особу залучено ВПВР УДВС.

Відповідачі (ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_5В.) позов не визнали, посилаючись на правомірність вчинення нотаріальної дії та пропуск ОСОБА_3 строку позовної давності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт не погодився з висновком суду про пропуск строку позовної давності, який, на його думку, починає перебіг з вересня 2013 року, та посилався на недоведеність безспірності вимоги при вчиненні виконавчого напису, а також порушення норм національного та міжнародного законодавства.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, відповідно до статті 33 Закону України Про іпотеку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, в тому числі і на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За пунктом 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 3 березня 2004 року № 20/5 з наступними змінами (далі Інструкція), виконавчий напис на іпотечному договорі, що передбачає задоволення вимоги іпотекодержателя за основним зобовязанням, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми, яке було прямо передбачено умовами основного зобовязання, вчиняється нотаріусом на підставі заяви стягувача та за умови подання іпотекодержателем документів, достатніх для встановлення безспірності заборгованості та прострочення виконання зобов'язання.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлено постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік).

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі пункту 1 Переліку, який також передбачає надання нотаріусу документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника.

Оскільки ні Інструкція, ні Перелік не зазначають, які конкретно документи доводять безспірність вимоги, таким доказом можуть бути відомості про направлення письмової вимоги іпотекодавцю та отримання ним цієї вимоги за відсутності обґрунтованих заперечень з його боку.

За змістом абзацу 4 пункту 283 Інструкції умовою вчинення виконавчого напису є сплив певного строку з моменту одержання іпотекодавцем (боржником) письмової вимоги про усунення порушень.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (статті 256, 267 ЦК).

Відповідно до статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

Але необізнаність особи не повинна бути результатом її недбалого ставлення до охорони власних прав, тому такий строк в деяких випадках має обчислюватись від дня, коли вона повинна була дізнатись, тобто не могла не знати про таке порушення.

Загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що 27 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_3 укладено договір № СrL-SME403/57/2008 про надання кредитної лінії, за яким останній отримав 65 000 доларів США зі строком дії кредитної лінії до 25 березня 2015 року (далі Кредитний договір, а.с. 101-107).

На забезпечення виконання кредитних зобовязань 7 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № РМ-SME403/57/2008, за умовами якого в іпотеку передано житловий будинок № 16-В по вул. Кобера в м. Миколаєві (а.с. 108-111).

Внаслідок порушення позичальником кредитних зобов'язань ЗАТ «ОТП Банк» направило ОСОБА_3 досудову вимоги про дострокове повернення залишку кредиту 64 333,2 доларів США, сплати заборгованості за процентами 1 084, 96 доларів США, а також 1 370, 81 грн. пені та 150 грн. штрафу.

Вимога отримана боржником 19 травня 2009 року, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_3 (а.с. 114).

Обгрунтованих заперечень проти вимог іпотекодержателя у передбачений законом строк іпотекодавець не заявив.

20 серпня 2009 року ПАТ «ОТП Банк» направив приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу заяву про вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі щодо кредитної заборгованості, розмір якої визначено станом на 14 серпня 2009 року - 67 669, 43 доларів США (525 676, 53 грн.), в тому числі 66 814, 56 доларів США за кредитом кредиту, 854, 87 доларів США заборгованості за процентами за період з 16 липня по 14 серпня 2009 року, а також 1 206, 16 грн. пені за період з 16 липня по 14 серпня 2009 року та 100 грн. штрафу (а.с. 100,113).

На підтвердження безспірності вимоги до заяви нотаріусу додана досудова вимога від 18 травня 2009 року, яка дійсно має відмінності у розмірі кредитного боргу та його складових.

6 жовтня 2009 року нотаріусом вчинено виконавчий напис, в якому запропоновано звернути стягнення на житловий будинок № 16-В по вул. Кобера в м. Миколаєві. За рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, запропоновано задовольнити вимоги банку за залишком заборгованості за кредитом 66 814, 56 доларів США, сума відсотків за період з 16 липня 2009 року по 14 серпня 2009 року 858, 87 доларів США, сума пені за цей же період - 1 206, 12 грн., штрафні санкції -100 грн., а всього 67 669, 43 доларів США та 1 306, 12 грн., що еквівалентно 543 338,25 грн.

7 квітня 2010 року за виконавчим написом нотаріуса відкрито виконавче провадження (а.с. 31).

Для перевірки висновків суду першої інстанції та доводів апеляційної скарги щодо часу, з якого позивач довідався або міг довідатись про порушення свого права, судом апеляційної інстанції відповідно до частини 2 статті 303 ЦПК досліджені матеріали виконавчого провадження № 321 Заводського ВДВС.

З матеріалів виконавчого провадження № 321 (а.8) вбачається, що 9 квітня 2010 року ОСОБА_3 вручено копію постанови від 7 квітня 2010 року про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом нотаріуса, проте від підпису про отримання постанови боржник відмовився, про що державним виконавцем складено акт від 9 квітня 2010 року у присутності представників стягувача (а.с. 185).

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним той факт, що з 9 квітня 2010 року ОСОБА_3 знав (не міг не знати) про вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення кредитної заборгованості на предмет іпотеки, і відповідно до статті 261 ЦК саме з цього часу у нього виникло право на позов.

Звернувшись до суду з позовом у грудні 2014 року, ОСОБА_3 пропустив трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК, що є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апелянта про те, що про наявність виконавчого напису він дізнався лише у вересні 2013 року, суперечать вищевказаним доказам та є хибними.

Не можна погодитись і з твердженням апелянта про те, що обізнаність особи про порушення її прав має обчислюватись з дня, коли вона особисто отримала під розписку оскаржуваний документ. Таке тлумачення положень статті 261 ЦК є безпідставним звуженням поняття «довідалась або могла довідатись» та не відповідає змісту цієї норми.

Правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа №6-57цс12), стосується не порядку обчислення позовної давності, а порядку зміни умов договору, який передбачає направлення іншій стороні рекомендованого листа, що доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку. До спірних правовідносин ця правова позиція не застосовується.

Доводи апелянта щодо недоведеності факту безспірності вимоги правового значення не мають, оскільки пропуск позовної давності є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові.

Не вбачає колегія суддів і порушень судовим рішенням положень статей 55 та 129 Конституції України щодо права на судовий захист та основних засад судочинства, а також статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо забезпечення конституційного права судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Будь-яких конкретних порушень конституційних прав позивача, недотримання основних принципів судочинства, обмежень у можливості відстоювати свою позицію у рівних з опонентом умовах тощо, апелянт не зазначає.

Таким чином, основний висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 відповідає обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді