Справа № 344/1629/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1303/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів: Горблянського Я.Д., Матківського Р.Й.

секретаря Капущак С.В.

з участю: представника апелянта ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Приватбанк» ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_4 про виселення,-

в с т а н о в и л а :

Банк звернувся в суд до відповідача із зазначеним позовом посилаючись на те, що 23.07.2007 року уклали з відповідачкою кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 26656 Євро строком до 23.07.2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 23.07.2007 року укладено договір іпотеки, згідно якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок (квартира), загальною площею 45,00 кв.м., житловою площею 27,20 кв.м., який розташований за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Гната Хоткевича, 52/44. Оскільки ОСОБА_4 не виконала свої зобовязання за кредитним договором, банк звернувся в суд із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - вище зазначене нерухоме майно, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки. Просив позов задовольнити виселивши відповідача та інших зареєстрованих осіб, які проживають у зазначеній квартирі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення представник ПАТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що судом розглянуто дану справу поверхнево, не застосовано спеціальні нормативно-правові акти, які підлягають обовязковому застосуванню при вирішенні даного спору.

Апелянт також вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що згідно із ст. 109 ЖК Української РСР та ст. 40 Закону України «Про іпотеку», всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Вимоги закону про направлення мешканців письмової вимоги іпотекодержателя добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення не стосується виселення мешканців на підставі рішення суду про звернення на предмет іпотеки з одночасним виселенням мешканців, а стосується позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того в матеріалах справи міститься копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення та чеком , що підтверджує його відправлення, що підтверджує особисте отримання даної вимоги відповідачем.

Вважає також, що суд обгрунотовуючи відмову в позові, оскільки він поданий стосовно невизначених осіб, виходив з особистих міркувань, не розглянув клопотання про витребування доказів, що спричинило порушення прав банку. Так, позивачем при поданні позову подавалось клопотання про витребування довідки про склад сімї та реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, яке залишилось не розглянуте.

З вище наведених підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів поданих у апеляційній скарзі, просила про їх задоволення.

Відповідач в судове засідання не зявилася, хоча належним чином повідомлялася про час й місце розгляду справи, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог банку, суд виходив з того, що позивач просив виселити із спірного житла осіб, які там зареєстровані або проживають, не вказавши переліку осіб, який визначається самим позивачем. Суд не може вирішити питання про виселення невизначеного кола осіб.

Однак з даним висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, зокрема з мотивувальною його частиною.

Із прохальної частини позовної заяви вбачається, що банк просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі розташованій за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Гната Хоткевича, 52/44.

В матеріалах справи міститься клопотання банку про витребування доказів(а.с.39), зокрема щодо витребування від ЖЕКу довідку про склад сімї та реєстрацію осіб у житловому будинку, розташованому за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Гната Хоткевича, 52/44. Однак, судом першої інстанції дане клопотання проігнороване, що призвело до помилкового висновку щодо заявлення позовних вимог банку про виселення невизначеного кола осіб.

Згідно ч.1 ст.137 ЦПК України, у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі.

Колегія суддів в межах своєї компетенції не вправі усунути дані порушення чинного законодавства, допущені судом першої інстанції, під час розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову банку з підстав заявлення ним позову до невизначеного кола осіб, не перевірив дійсні обставини справи, не дав належної оцінки доказам, що містяться в матеріалах справи, які б слугували такій відмові.

Крім того, судом не досліджені і інші докази, які мають значення для обєктивного вирішення даного спору.

Так судом встановлено, що сторони уклали договір, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 26656 Євро строком до 23.07.2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 23.07.2007 року укладено договір іпотеки, згідно якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок (квартира), загальною площею 45,00 кв.м., житловою площею 27,20 кв.м., який розташований за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Гната Хоткевича, 52/44.

Згідно ст.627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За вимогами статті 629 ЦК України договір є обовязковим до виконання.

У відповідності до ст.12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання-звернути стягнення на предмет іпотеки.

За змістом ст.33 Закону України «Про іпотеку» та вимог ст.589 ЦК України у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки ОСОБА_4 не виконала свої зобовязання за кредитним договором, банк звернувся в суд із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - вище зазначене нерухоме майно, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР.

Враховуючи наведене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду лише за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк.

Відповідна позиція викладена в п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

З матеріалів справи вбачається, що на адресу ОСОБА_4 банком направлялось письмове повідомлення про добровільне виселення її та іншими мешканцями будинку (а.с. 19-23), однак докази про отримання нею такого повідомлення в матеріалах справи відсутні.

Посилання апелянта на те, що відповідач отримувала таку письмову вимогу, зокрема на наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.25), колегія суддів до уваги не приймає, оскільки воно не співпадає із датою відправлення. Так, якщо звірити дату направлення, вимоги, то така направлялась банком 16.09.2013 року (а.с.19), у реєстрі поштових відправлення зазначено 23.09.2013 року (а.с.21), а із повідомлення про вручення вбачається, що ОСОБА_4 отримала таку вимогу 05.09.2013 року (а.с.25), що безумовно є сумнівним доказом вручення зазначеної вимоги.

В засіданні апеляційного суду представник банку такі розбіжності пояснити не змогла, інших доказів на спростування зазначеного не надала.

Разом з тим, суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, не перевірив дотримання приписів встановлених ч. 2ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, не з'ясував та не перевірив чи отримали відповідачі письмову вимогу про виселення, чи направлялась їм така письмова вимога, якими доказами це підтверджується та чи відповідають такі докази вимогам щодо їх належності і допустимості.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з підстав наведених вище, а не з тих, які наведено у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.218, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 25 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_4 про виселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Я.Д. Горблянський

ОСОБА_5