УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,Гончара В.П., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 10 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, у якому просила поділити спільне майно подружжя, нажите з ОСОБА_7, визнати за нею право власності на автомобіль Volksvagen T4 та на земельну ділянку площею 0,0570 га, що розташована в м. Хмельницькому, СТ «Автомобіліст», залишити у власності відповідача транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter та причіп легковий «Нептун» для човнів.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що 16 вересня 1995 року вона вступила в зареєстрований шлюб з ОСОБА_7, під час якого сторони придбали це майно, 07 серпня 2014 року Хмельницьким відділом реєстрації актів цивільного стану шлюб між ними розірвано, а вони не можуть дійти згоди щодо поділу майна.

08 грудня 2014 року рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову.

10 березня 2015 року рішенням апеляційного суду Хмельницької області рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, мотивуючи свої вимоги тим, що судом порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було придбано сторонами після розірвання шлюбу за рішенням суду, тому воно не є спільним сумісним майном подружжя та не підлягає поділу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що після розірвання шлюбу за рішенням суду, яке набрало законної сили 07 березня 2004 року, сторони продовжували перебувати у шлюбі, оскільки реєстрація його розірвання органами реєстрації актів цивільного стану відбулась тільки 7 серпня 2014 року.

Проте з таким рішенням суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає з таких підстав.

Судами встановлено, що 16 вересня 1995 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено шлюб, який розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 лютого 2004 року, яке набрало законної сили 07 березня 2004 року.

Реєстрація розірвання шлюбу у державному органі реєстрації актів цивільного стану відбулась 07 серпня 2014 року, про що видане відповідне свідоцтво.

Статтями 114, 115 СК України, п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_12_21/pravo1/VS07651.html?pravo=1> передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом після 1 січня 2004 року він припиняється у день набрання чинності рішенням суду.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції не виконав вимоги ст. ст. 213, 303 ЦПК України та не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції та його висновків про те, що шлюб між сторонами було розірвано за рішенням суду 06 лютого 2004 року, яке набрало законної сили 07 березня 2004 року, і з цього часу він є припиненим, а проведення його реєстрації тільки 07 серпня 2014 року у державному органі реєстрації актів цивільного стану не впливає на час припинення шлюбу, не надав цим обставинам належної оцінки, зробив помилковий висновок про те, що, незважаючи на рішення суду про розірвання шлюбу, він вважається розірваним тільки з часу отримання свідоцтва про розірвання шлюбу та державної реєстрації відповідних відомостей, тому спірне майно набуте за період шлюбу та є спільним майном подружжя і підлягає поділу, неправильно застосував ст. ст. 114, 115 СК України, Прикінцеві положення цього Кодексу, зробив передчасний висновок про задоволення позову.

Разом із цим не перевірив висновку суду першої інстанції про те, що спірне майно придбане після розірвання шлюбу, тому не є спільним сумісним майном подружжя, не надав цим обставинам відповідної оцінки, не з'ясував, ким і за які кошти було придбане це майно, не перевірив доводів позивачки про те, що шлюбні відносини між ними продовжувались, 01 лютого 2013 року у них народилась донька, не з'ясував, коли відбулося припинення шлюбних стосунків та чи придбане майно за час їх спільного проживання і чи може воно бути спільним сумісним майном.

Не звернув уваги на вимоги статті 74 СК України про те, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, не перевірив, чи були заявлені такі вимоги та з яких підстав позивачка просила поділити майно, не встановив, що ж це за майно та у якій власності перебуває, не навів відповідних мотивів.

Не перевірив висновків суду першої інстанції щодо цих обставин та не з'ясував, чи можна відмовити у задоволенні цього позову з тих підстав, що спірне майно не є спільним сумісним майном, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Невиконання судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і є підставою для скасування ухваленого рішення апеляційного суду і направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 10 березня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян
Судді: В.І. Амелін В.П. Гончар Д.О. Остапчук В.О. Савченко