У х в а л а

іменем україни

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Кадєтової О.В., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Дніпропетровського району Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Чернова Олена Іванівна, про визнання нікчемними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки у власність держави, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі її представника - ОСОБА_6, на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня

2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року прокурор Дніпропетровського району Дніпропетровської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (далі - Дніпропетровська РДА) з позовом до ОСОБА_3,

ОСОБА_4 про визнання нікчемними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки у власність держави.

В обґрунтування позову прокурор зазначав, що голова Дніпропетровської РДА ОСОБА_7 спільно із директором ПП «9 ярдів» ОСОБА_8 у період із березня 2008 року до червня 2008 року здійснив розтрату земельних ділянок, розташованих на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, надавав дозволи на складання технічної документації та передавав у власність громадянам земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за відсутності звернень таких громадян у порядку ст. 118 ЗК України з метою подальшого перепродажу, у зв'язку з чим порушено кримінальну справу, в якій завершено досудове слідство та справу передано до суду. Зокрема, без звернення та відома ОСОБА_3 було надано дозвіл на розробку технічної документації та передано їй у власність земельну ділянку площею 2,000 га, а також видано на її ім'я державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, яку в подальшому від її імені було відчужено ОСОБА_4

Посилаючись на те, що спірну земельну ділянку незаконно виведено з державної власності, прокурор просив визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17 лютого 2009 року нікчемним, скасувати державний акт на право власності на землю від 19 вересня 2008 року, виданий на ім'я ОСОБА_3 на підставі розпорядження голови Дніпропетровської РДА від

25 липня 2008 року та повернути спірну земельну ділянку у власність держави в особі Дніпропетровської РДА.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року позов прокурора Дніпропетровського району в інтересах держави в особі Дніпропетровської РДА задоволено.

Визнано нікчемним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,000 га, що розташована на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 17 лютого

2009 року, укладений між ОСОБА_9, який діяв від імені ОСОБА_3, та ОСОБА_4

Скасовано державний акт на право власності на землю від 19 вересня 2008 року, виданий на підставі розпорядження голови Дніпропетровської РДА від 25 липня 2008 року, розташовану на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2,000 га на

ім'я ОСОБА_3, вартістю 361 742 грн 64 коп.

Повернуто земельну ділянку площею 2,000 га, що розташована на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, у власність держави в особі Дніпропетровської РДА.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в дохід держави

114 грн 70 коп. судового збору.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2014 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року в частині солідарного стягнення з

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судового збору скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у дохід держави по 57 грн 35 коп. судового збору з кожного.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, просить заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2014 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, й ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову прокурора Дніпропетровського району в інтересах держави в особі Дніпропетровської РДА.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем спірну земельну ділянку отримано з порушенням вимог ст. ст. 116, 118, 121 ЗК України, у зв'язку із чим державний акт, виданий на ім'я ОСОБА_3 на зазначену землю, підлягає скасуванню, а укладений між відповідачами договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки - визнанню нікчемним, із поверненням земельної ділянки у власність держави.

Апеляційний суд фактично погодився з такими висновками суду першої інстанції, при цьому скасувавши рішення в частині вирішення питання про судові витрати й стягнув з кожного з відповідачів по 57 грн

35 коп. судового збору, зазначивши про те, що цивільним процесуальним законодавство не передбачено солідарне стягнення судових витрат.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до чч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням голови Дніпропетровської РДА від 25 липня 2008 року ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,000 га, що розташована на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

На підставі вказаного розпорядження на ім'я ОСОБА_3 було видано державний акт.

Згідно з договором купівлі-продажу від 17 лютого 2009 року ОСОБА_3, від імені якої діяв ОСОБА_9, продала спірну земельну ділянку

ОСОБА_4

Частиною 1 ст. 116 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Пунктом «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га.

За правилами ч. 4 ст. 61 ЦПК України визначено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тобто, виходячи з аналізу вищевказаної норми, умови обов'язковості вироку (постанови) суду при розгляді цивільної справи - якщо суд розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, щодо якої ухвалено вирок (постанову) суду, та у частині встановлення виключно тієї обставини, чи мали місце ці дії (які є підставами позову в цивільному процесі) чи вчинені вони цією особою.

Дії особи, встановлені у вироку (постанові) суду, мають становити підстави позову у цивільних справах позовного провадження про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок (постанову).

Як на підставу позову, прокурор посилався на шахрайські дії посадових осіб: ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_8, які у

2011 році притягувались до кримінальної відповідності за ч. 5 ст. 191 КК України (а.с. 1). Також прокурором надано копію вироку від 28 лютого

2014 року щодо ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_8, яким останніх було визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (а.с. 95-101). Однак, обвинувальний вирок від 28 лютого 2014 року не містить відомостей щодо протиправних дій відповідача у справі, яка розглядається - ОСОБА_3

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд послався як на підставу звільнення від доказування на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2014 року відносно ОСОБА_7, ОСОБА_10 та

ОСОБА_8

Як убачається з матеріалів справи, зазначеним вироком встановлено, що ОСОБА_7, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 незаконно вивели з державної власності, шляхом зловживання службовим становищем, земельні ділянки сільськогосподарського призначення, що знаходилися на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, в тому числі й спірну земельну ділянку, що була передана у власність ОСОБА_3

Таким чином, оскільки предметом позову є визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними та повернення земельних ділянок у державну власність, при цьому підставою позову було розпорядження Дніпропетровської районної державної адміністрації, а не вчинення злочинних дій ОСОБА_7, ОСОБА_10 та

ОСОБА_8, при цьому, що й зазначеного вироку на час звернення прокурора до суду з позовом та на момент ухвалення судом першої інстанції рішення не існувало, тому відомості про обставини, визначені в мотивувальній частині цього вироку, які мають значення для справи, суд може брати до уваги як письмовий доказ, на засадах його оцінки у сукупності з іншими доказами.

Поряд із цим, судом апеляційної інстанції не перевірялися обставини щодо того, чи наявні визначені ст. 118 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) підстави для прийняття рішення про передачу у власність спірної земельної ділянки відповідачу, чи не порушений визначений ст. ст. 116, 118 ЗК України

у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) порядок надання земельної ділянки у власність відповідачу та чи правомірно

видано ОСОБА_3 державний акт на право приватної власності на землю, а також залишив поза увагою той факт, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу виконавчої влади і вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий.

Проте, як суд першої інстанції так і апеляційний суд на зазначене уваги не звернули й взагалі не перевірили законності розпорядження Дніпропетровської РДА, на підставі якого відповідачу ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку та видано державний акт на право власності

на таку земельну ділянку.

Крім того, на порушення вимог ст. ст. 11, 214, 215 ЦПК України суди обох інстанцій залишили поза увагою те, що прокурор звернувся до суду з позовом, в якому просив, крім іншого, визнати укладений 17 лютого

2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки нікчемним на підставі ст. ст. 116, 118, 121 ЗК України, й, визнавши такий договір нікчемним, не врахували наданих у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада

2009 року роз'яснень про те, що судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

З урахуванням наведеного, суди першої й апеляційної інстанції у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

За таких обставин, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової

палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі її представника - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2014 року скасувати.

Справу за позовом прокурора Дніпропетровського району Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Чернова Олена Іванівна, про визнання нікчемними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки у власність держави передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

В.І. Мартинюк

М.І. Наумчук