Справа № 742/852/15-ц Провадження № 22-ц/795/1214/2015 Головуючий у I інстанції Білокур В. І. Доповідач - Мамонова О. Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Губар В.С., Позігуна М.І.

при секретарі: Козлачковій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання такою, що втратила право користування житлом,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги, визнавши ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком №1-Б по вул. Вейсбахівська в с. Білорічиця Прилуцького району Чернігівської області, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачі не створювали ОСОБА_3 жодних перешкод у доступі до будинку та після 27 грудня 2013 року відповідачка стала проживати в житловому будинку №25 по вул. Немченка в с.Білорічиця. Апелянти стверджують, що ОСОБА_3 добровільно залишила спірний будинок через намір припинити шлюб та постійно проживала в житловому будинку №25 по вул. Немченка в с.Білорічиця. ОСОБА_1, ОСОБА_2 наголошують на тому, що ОСОБА_3 05 січня 2014 року добровільно вивезла свої речі та віддала ключі від житлового будинку лише в березні 2014 року; акти обстеження житлових умов від 12 лютого 2015 року та 26 лютого 2015 року підтверджують, що в спірному будинку особисті речі ОСОБА_3 відсутні. Апелянти вказують на те, що з 27 грудня 2013 року і до моменту розгляду справи відповідачка не зверталася ні до правоохоронних органів, ні до органів місцевого самоврядування, ні до суду з приводу того, що їй чиняться перешкоди у користування спірним будинком.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка була вимушена з поважних причин тимчасово залишити житлове приміщення в будинку за місцем своєї реєстрації по вул. Вейсбахівська, №1-Б в с. Білорічиця.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Судом по справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку по вул. Вейсбахівська, №1-Б в с. Білорічиця Прилуцького району Чернігівської області на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.02.1998 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 листопада 2004 року після смерті ОСОБА_4 (а.с.7,8,9).

З 14 жовтня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 січня 2014 року (а.с.10-11).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.30).

В акті обстеження житлових умов проживання ОСОБА_1 в будинку по вул. Вейсбахівська, №1-Б в с. Білорічиця від 12 лютого 2015 року, який складений комісією у складі сільського голови ОСОБА_6 та депутатів сільської ради ОСОБА_7, ОСОБА_8 зазначено, що в ході обстеження було встановлено, що з 27 грудня 2013 року ОСОБА_1 проживає у будинку один, розлучений, його колишня дружина ОСОБА_3 проживає окремо за адресою: с. Білорічиця по вул.Немченка, 25, особисті речі ОСОБА_3 в будинку по вул. Вейсбахівська, №1-Б в с. Білорічиця відсутні (а.с.11).

Згодом, 26 лютого 2015 року, складено акт обстеження житлових умов проживання ОСОБА_1 в будинку по вул. Вейсбахівська, №1-Б в с. Білорічиця у складі цієї ж комісії, в якому зазначено, що ОСОБА_1 проживає в будинку один, його колишня дружина ОСОБА_3 проживає окремо за адресою: с. Білорічиця по вул. Немченка, 25, з 27.12.2013 року, особисті речі ОСОБА_3 в будинку по вул. Вейсбахівська, №1-Б в с. Білорічиця відсутні, донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає разом з матірю (а.с.12).

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 4 вказаної статті передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право зайняти, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснив судам, що у справах цієї категорії необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-відеозаписів, висновків експертів.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 разом з донькою ОСОБА_5 залишила спірний будинок не добровільно, не проживає у ньому через сімейний конфлікт, що виник 27 грудня 2013 року, коли ОСОБА_1 не впускав відповідачку до будинку, районний суд обґрунтовано вважав поважними причини, з яких ОСОБА_3 разом з донькою не проживає в будинку по вул. Вейсбахівська, №1-Б в с. Білорічиця.

Посилання апелянтів на те, що у відповідачки малися ключі від будинку, які вона добровільно віддала ОСОБА_1 у березні 2014 року, матеріалами справи не підтверджуються. Зокрема, Свідок ОСОБА_6, який з 2002 року по теперішній час є головою сільської ради пояснив, що 27 грудня 2013 року ОСОБА_3 йому зателефонувала, сказала, що їй необхідно забрати з будинку особисті речі, позивач ключів не дає. Після того, як свідок поговорив з ОСОБА_1 він добровільно дав ключі, відповідачка зайшла в будинок і забрала сумку, проте, чи залишилися ключі у відповідачки після того, як ОСОБА_3 забрала сумку, він не памятає. При цьому, відповідачка наголошувала, що ключі від будинку залишилися у позивача.

Твердження апелянтів про те, що з 27 грудня 2013 року і до моменту розгляду справи відповідачка не зверталася ні до правоохоронних органів, ні до органів місцевого самоврядування, ні до суду з приводу того, що ОСОБА_9 чинить їй перешкоди у користуванні спірним будинком апеляційний суд не бере до уваги, оскільки відсутність таких фактів не може бути підставою для задоволення позову про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом.

Доводи апеляційної скарги про підтвердження обставини непроживання відповідачки у спірному будинку актами обстеження від 12.02.2015 року та 26.02.2015 року, а також заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 січня 2014 року, не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, оскільки сам факт непроживання з 27 грудня 2013 року не заперечується відповідачкою, а її відсутність за місцем реєстрації мала місце з поважних причин.

Таким чином, районний суд ґрунтовно відмовив ОСОБА_1, ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання ОСОБА_10 такою, що втратила право на користування житлом, врахувавши поважну причину залишення відповідачкою спірного житлового будинку з 27 грудня 2013 року, оскільки ОСОБА_10 вимушена проживати разом з донькою в іншому місці через неприязні стосунки, які склалися з позивачем.

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: