УХВАЛА

іменем україни

6 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Гримич М.К., Євтушенко О.І.,

Мартинюка В.І., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської ради, третя особа - Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності,

за касаційною скаргою Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Дніпропетровської міської ради, третя особа - сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності.

Посилалася на те, що за рішенням Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 23 липня 1993 року № 682/5 її матері ОСОБА_4 після смерті її чоловіка ОСОБА_5 за договором найму жилих приміщень була надана двокімнатна квартира АДРЕСА_1. У березні 2005 року за проханням матері вона переїхала з місця постійної реєстрації АДРЕСА_2 і поселилася у неї в квартирі, де проживає до цього часу. Причиною її переїзду до мами - її хвороба серця, в зв'язку з чим за нею було потрібно доглядати. До переїзду вона проживала зі своєю донькою ОСОБА_6 та онуками: ОСОБА_7, 2005 року народження, та ОСОБА_8, 2005 року народження, в кімнаті АДРЕСА_2, загальною площею 17,9 кв. м. Коли народилися онуки, вирішили, що вона переїде жити до матері. Під час проживання у квартирі вони з матір'ю вели спільне господарство, у них був спільний бюджет, вони разом купували продукти харчування та предмети домашнього вжитку, здійснювали поточний ремонт квартири, фактично проживали однією сім'єю, піклувалися один про одного. Інших членів сім'ї у її мами не було. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, вона здійснила її поховання. Позивач є єдиною спадкоємицею після смерті матері і встановлення факту її проживання з матір'ю однією сім'єю необхідне для прийняття спадщини після її смерті. Позивач також вказує на те, що за свого життя мама у вересні 2008 року відповідно до ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» почала приватизацію вказаної квартири, яку в подальшому хотіла їй подарувати, однак свідоцтво про право власності у зв'язку зі смертю отримати не встигла, оскільки орган приватизації своєчасно не виконав обов'язки, покладені на нього вказаним законом, більше року з часу звернення і до смерті матері свідоцтво про право власності на квартиру так і не було надано, як і не було вмотивованої відмови в приватизації. У зв'язку з цим ОСОБА_4 вправі була вимагати визнання за нею права власності на квартиру, а тому правонаступник, яким є позивач, успадковує право вимагати від органу приватизації визнання права власності за собою, яке він в подальшому успадковує від спадкодавця ОСОБА_4 Після смерті матері вона продовжує проживати у вказаній квартирі, яка для неї є постійним місцем проживання, сплачує плату за користування житлом та комунальні послуги. Позивач просила суд встановити факт проживання її матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, однією сім'єю та ведення спільного господарства з нею з березня 2005 року по час її смерті за адресою квартира АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на вказану квартиру в порядку спадкування після смерті матері.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2013 року позовні вимоги задоволено. Встановлено факт постійного спільного проживання ОСОБА_3 разом із ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 з березня 2005 року на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 53,3 кв. м, житловою 33,00 кв. м, в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2014 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради - Плахотній С.В. - просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що матір позивача, яка була наймачем спірної квартири, за життя зверталася до відповідача з заявою про її приватизацію, однак ця заява не була розглянута в установлений законом строк та в її задоволенні не було відмовлено при наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири у власність наймачеві, тому позивач як спадкоємець після смерті матері вправі вимагати передачі квартири у її власність.

Однак з такими висновками судів попередніх судових інстанцій не можна погодитися з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що у вересні 2008 року ОСОБА_4 звернулася до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради з заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1.

22 жовтня 2008 року ОСОБА_4 отримала відповідь з УЖГ Дніпропетровської міської ради за № 3/5716 про необхідність надання копії ордера на квартиру та довідки про склад сім'ї (а. с. 66).

Відповідно до листа КП «ДМБТІ» від 9 липня 2012 року № 9011 право власності на спірну квартиру не зареєстровано.

Постановою Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 24 лютого 2011 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 у зв'язку з неподанням заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори у шестимісячний строк після смерті матері та відсутністю сумісної реєстрації разом із спадкоємцем за однією адресою.

Відповідно до листа Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 26 жовтня 2013 року № 5337 спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заведена.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частиною четвертою ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення у дію цього Закону.

Відповідно до вимог ст. ст. 1. 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Пленум Верховного Суду України у ч. 5 п. 13 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснив, що у разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише у тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.

Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державної житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством.

У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303 ЦПК України на вказане увагу не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин, змістом правових вимог і матеріальним законом, що їх регулює, не врахував, що положення, закріплені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», передбачають можливість визнання права власності за спадкоємцями, лише у разі протиправного непередання органом приватизації квартири у власність наймача за наявності підстав для прийняття рішення про таку передачу. Крім того, судами не залучено орган приватизації та не з'ясовано, коли ОСОБА_4 зверталася до відповідних органів про приватизацію спірного житла та не досліджувалося наявність у органу приватизації відповідної справи із документами та обґрунтованість підстав відмови передання квартири у власність, у зв'язку з чим суди дійшли необґрунтованого висновку про можливість визнання права власності за позивачем як спадкоємцем. Не перевірено якими доказами підтверджено проживання позивачкою із спадкодавцем, оскільки зареєстрована позивачка за іншою адресою.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України щодо оцінки доказів та законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.К. Гримич О.І. Євтушенко В.І. Мартинюк О.В. Ступак