Справа № 487/7699/14-ц
Провадження № 2/487/142/15
РІШЕННЯ

Іменем України

21.04.2015 року Заводський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого судді Сухаревич З.М., при секретарі судового засідання Плетенчук О.О., за участю прокурора прокуратури Заводського району Міхель Н.С., позивача - ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представників третьої особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом:

ОСОБА_2 до ОСОБА_7, третя особа орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської Ради про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини,

та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, третя особа служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва про позбавлення батьківських прав, -

встановив:

30.07.2014 року ОСОБА_2 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, який мотивований тим, що ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_7, під час якого у них народилась дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 Шлюб між ними розірвано, дитина лишились проживати з відповідачкою. За усною домовленістю позивач повинен був спілкуватись з донькою та приймати участь у її вихованні, проте відповідачка перешкоджає йому, у зв'язку з чим він змушений звернутись до суду для визначення способу його участі у спілкуванні та вихованні дитини.

21.08.14 року ОСОБА_7 звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, в якому вказала, що ОСОБА_2 не спілкується з дитиною, матеріально не утримує, аліменти не сплачує, участі у вихованні дитини не приймає та дитина його не знає, у зв'язку з чим просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав.

01.10.2014 року ухвалою судді Притуляк І.О. вказані справи об'єднані в одне провадження з присвоєнням спільного номеру 2/487/2615/14, а 14.11.2014 року на підставі розпорядження №70 в.о. керівника апарату суду, здійснено повторний автоматичний розподіл справи та в той же день справу передано судді Сухаревич З.М.

В судовому засіданні ОСОБА_2 первісний позов підтримав, просив задовольнити та визначити йому спосіб участі у спілкуванні з донькою та у її вихованні шляхом надання систематичних побачень першої та третьої суботи місяця з 10:00 до 14:00 год. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

ОСОБА_7 та її представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, пояснили, що відповідачка не чинить перешкод у спілкуванні з дитиною та ОСОБА_2 сам не виявляв бажання спілкуватися з донькою, не вітав її з днем народження, не відвідував у школі, ухилявся від сплати аліментів. Зустрічний позов просила задовольнити та позбавити ОСОБА_2 батьківських прав.

Представники третьої особи в судовому засіданні не заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 із врахуванням наданого висновку. Щодо позовних вимог ОСОБА_7 висловили думку про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Прокурор Міхель Н.С. висловила думку про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки, оскільки таке позбавлення не буде відповідати інтересам дитини. Позов ОСОБА_2 просила вирішити на розсуд суду з урахуванням висновку органу опіки та піклування.

Вислухавши думку учасників процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що в період з 04.03.2005 р. по 15.07.2014 р. (дата набранням рішення про розірвання шлюбу законної сили) сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого народилась дитина: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1

Після розірвання шлюбу між сторонами, дитина лишились проживати із матір'ю.

Але між сторонами склалися неприязні стосунки та виник спір щодо порядку участі позивача у вихованні дитини та вільному з нею спілкуванню.

Позивач в судовому засіданні зазначав, що бажає приймати участь в вихованні своєї дитини та піклуватися про її здоров'я, духовний та моральний розвиток і має для того все необхідне, проте не може реалізувати своє право через неприязні стосунки з ОСОБА_7 та її родичами.

При цьому, відповідачка стверджувала в судовому засіданні, що вона не перешкоджала спілкуванню позивача з дитиною, однак позивач сам не виявляв бажання бачитися з донькою.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, інших членів сім'ї та родичів визначений Сімейним кодексом України (далі - СК України).

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 157 СК України).

Відповідно до статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків , встановлених статтею 61 цього кодексу.

Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 підтвердила, що після розірвання шлюбу між сторонами, позивача перестали впускати до будинку де проживала дитина разом з матір'ю та її батьками. Але вони зустрічалися з дитиною у школі.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 підтвердили, що позивачу ніяких перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачка не чинила, позивач не приходив до дитини, не телефонував, не вітав її з днем народження, не надавав матеріальної допомоги на її утримання, дитина не пам'ятає свого батька.

Крім того, свідок ОСОБА_14 (батько відповідачки) повідомив, що не має бажання бачити у своєму будинку колишнього зятя.

Свідок ОСОБА_16 суду повідомила, що в якості практичного психолога ЗОШ №25 проводила роботу з ОСОБА_8 та встановила, що в уяві дитини відсутній образ батька, але ніяких страждань з цього приводу дитина не відчуває. Підтвердила, що зі слів класного керівника та вахтера їй відомо, що батько та баба ОСОБА_8 проходили до школи, але вона особисто цього не бачила та з ними не спілкувалась.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір відносно участі позивача у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Проте, приймаючи до уваги, що позивачем ОСОБА_2 не доведено, що відповідачка чинить перешкоди у спілкуванні позивача з дитиною, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині зобов'язання ОСОБА_7 не чинити перешкоди у його спілкуванні з дочкою та у її вихованні, задоволенню не підлягають.

Покази свідка ОСОБА_9 судом оцінюються критично, оскільки вона так і не вказала які саме перешкоди та хто саме чинить. При цьому, сам позивач підтвердив, що побоювався приходити до дитини, оскільки у нього неприязні стосунки з батьками колишньої дружини.

Разом з тим, відмова в задоволенні позову у зазначеній частині, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову в частині визначення способу участі ОСОБА_2 у спілкуванні з дитиною та у її виховані, оскільки звертаючись до суду із цим позовом, позивач захищає не тільки своє право на виховання та спілкування з дитиною, а й дитини. Так, усунення одного з батьків від виховання і спілкування з дитиною, призведе до порушення прав самої дитини на батьківську турботу.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Крім того, Законом України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь в її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Доказів, які б свідчили про те, що спілкування позивача з дитиною перешкоджає нормальному вихованню останньої, відповідачем не надано.

Частиною 2 статті 159 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Так, при вирішенні даного спору, судом приймається до уваги позитивні характеристики кожного з батьків, наявність у позивачів постійного місця проживання, де створені належні матеріально-побутові умови для дитини (висновок органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 28.01.2015 р.), особиста прихильність дитини до кожного з батьків (соціально-психологічний висновок ОСОБА_8 від 12.01.2015 р.); вік дитини; стан здоров'я дитини, її батька, а саме - відсутність документів, що підтверджують наявність хвороб, які б перешкоджали можливості спілкування батька з дитиною.

Згідно до ч.ч. 5,6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як вбачається з матеріалів справи, орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради надав письмовий висновок, за яким керуючись інтересами дитини, вважав доцільним надати батькові ОСОБА_2, можливість спілкування з дочкою ОСОБА_8, першу та третю суботу з 10:00 суботи до 14:00 години.

Такий спосіб участі позивача у вихованні дитини відповідає, на думку суду, інтересам малолітньої ОСОБА_8, дозволяє налагодити психологічний контакт дитини з батьком, та не порушує звичайних для дитини умов життя.

Перевіривши твердження сторін дослідженими доказами, суд приходить до переконання, що вимоги позивача ОСОБА_2 в частині визначення способу його участі у вихованні та спілкуванні з дочкою є обґрунтованим, у зв'язку з чим підлягає задоволенню в цій частині.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Що стосується зустрічних вимог ОСОБА_7, суд приходить до наступного:

У відповідності до ст.150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про стан здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток.

ОСОБА_2 проживає окремо від своєї доньки, тривалий час не виявляв до дитини батьківського піклування, але останнім часом намагається налагодити відносини з донькою.

Такі дії ОСОБА_2 свідчать, про небайдуже ставлення до виховання доньки.

При цьому, заходи впливу, як то попередження з боку органу опіки та піклування, органів внутрішніх справи, накладення адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків, до ОСОБА_2 не вживалися.

Не встановлено судом і інших фактів негативного ставлення батька до дитини (жорстокого поводження, застосування недопустимих методів виховання тощо).

Відповідно до вимог ст. 164 Сімейного кодексу України, мати і батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Між тим, як роз'яснено у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного і об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

При цьому, судом враховуються положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та ч. 7, 8 ст. 7 СК України, яким передбачено, що при вирішенні будь яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням їх інтересів.

Так, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Тобто, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише наявності в діях батьків вини. Ця міра застосовується судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Таким чином, суд приходить до переконання про необґрунтованість зустрічних позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки встановлені в судовому засіданні обставини, не підтверджують злісного та умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов'язків. Окремі факти не виконання ОСОБА_2 батьківських обов'язків та доводи ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_2 не відвідував школу, де навчається дочка та має заборгованість по аліментам, не можуть бути достатніми підставами для позбавлення останнього батьківських прав щодо їхньої доньки.

Також на підставі ст.88 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати.

Керуючись статтями 6-8, 10, 11, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7, третя особа орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської Ради про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини - задовольнити частково.

Визначити спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні з донькою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та у її вихованні шляхом надання систематичних побачень:

- кожної першої та третьої суботи місяця з 10:00 до 14:00 години.

В задоволенні позовних вимог в ОСОБА_2 про зобов'язання ОСОБА_7 не чинити перешкоди у спілкуванні з донькою та у її вихованні - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 243,60 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, третя особа служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення набирає законної силу через 10 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: З.М. Сухаревич