У Х В А Л А

12 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І.,Сенін Ю.Л.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання факту проживання однією сім'єю після розірвання шлюбу, визнання співвласником будинку та визначення Ѕ частки у праві спільної власності на будинок та визнання недійсним договору дарування,

встановила:

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 березня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 16 січня 2015 року рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 березня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року та направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 12, 16, 17 Закону України «Про власність», частини четвертої статті 22 КпШС Української РСР, статті 368 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, виходив із того, що доводи позивача щодо проживання з відповідачкою однією сім'єю і після розірвання між ними шлюбу у 1996 році до 2012 року включно не заслуговують на увагу, оскільки належними та достовірними доказами не підтверджені. Докази про укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 письмової угоди про створення спільної сумісної власності - житлового будинку у матеріалах справи відсутні. Отже, оскільки правовідносини, на які посилається позивач, виникли між сторонами після розірвання шлюбу у 1996 році, коли, як він зазначає, вони розпочали будівництво спірного будинку та у якій вселилися у 2000 році, оформлення 13 вересня 2005 року відповідачкою права власності на спірний будинок не свідчить про створення майна сторонами в період проживання однією сім'єю з 1 січня 2004 року по 13 вересня 2005 рік.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2013 року суд касаційної інстанції, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, виходив із того, що судом встановлено факт проживання позивача та відповідача, разом з тим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя ;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року суд касаційної інстанції, виходив із того, що суди невірно визначилися з правовою нормою, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а саме, нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин (грудень 2000 року), не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підставу для визнання набутого майна спільною сумісною власністю;

- рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 липня 2012 року суд касаційної інстанції, виходив із того, що для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

У наданих для порівняння:

- постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2013 року суд виходив із того, що суд касаційної інстанції залишив поза увагою положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час придбання майна, та згідно якої майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними;

- постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року суд виходив із того, що під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін;

- постанові Верховного Суду України від 12 листопада 2014 року суд виходив із того, що захист майнових прав на новостворене майно, прийняте до експлуатації та оформлене (зареєстроване) на іншу особу, у разі невизнання цією особою прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства, зокрема на підставі статті 392 ЦК України.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання факту проживання однією сім'єю після розірвання шлюбу, визнання співвласником будинку та визначення Ѕ частки у праві спільної власності на будинок та визнання недійсним договору дарування про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін