У х в а л а

іменем україни

22 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М.,

Парінової І.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору від 03 серпня 2009 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 15 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Належним чином свої зобов'язання відповідач не виконує, у зв'язку із чим утворилася заборгованість.

Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 03 серпня 2009 року в розмірі 23 732 грн 43 коп., яка складається: 14 992 грн 66 коп. - заборгованість за кредитом; 6 409 70 коп. - заборгованість за процентам за користування кредитом; 723 грн 76 коп. - заборгованість із комісії за користуванням кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 106 грн 31 коп. - штраф (процентна складова) та судові витрати.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 23 732 грн 43 коп., яка складається: 14 992 грн 66 коп. - заборгованість за кредитом; 6 409 70 коп. - заборгованість за процентам за користування кредитом; 723 грн 76 коп. - заборгованість із комісії за користуванням кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 106 грн 31 коп. - штраф (процентна складова).

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог банку суд першої інстанції виходив із доведеності факту отримання кредитних коштів та невиконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань перед банком.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та спростовуючи доводи апеляційної скарги про незастосування судом строків позовної давності дослідивши матеріали справи та технічний запис судового процесу від 15 січня 2015 року вказав про те, що відповідач із заявою про застосування строків позовної давності до суду першої інстанції не звертався, суд за власною ініціативою не має права застосовувати позовну давність.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-25цс15.

Матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_2 до суду першої інстанції із заявою про застосування строків позовної давності, як не містять і доказів перешкоджання йому у зверненні з такою заявою та порушення його прав передбачених ЦПК та Конституцією України.

Ухвалюючи рішення суди правильно встановили характер спірних правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішили спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова