Ухвала

іменем україни

29 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Нагорняка В.А., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок загальною площею 54,30 кв. м, житловою площею 23,30 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем; з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити відповідачів, які зареєстровані та проживають у даному житловому будинку.

Позивач посилався на те, що 22 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 24 тис. дол. США на термін до 22 червня 2027 року зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно - будинок загальною площею 54,30 кв. м, житловою - 23,30 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Ціна предмета іпотеки - 151 500 грн.

На порушення вимог закону та умов кредитного договору відповідач зобов'язання належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 02 грудня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 23 826,43 дол. США, що еквівалентно 190 373 грн 18 коп., яка складається з: 22 052,29 дол. США - заборгованість за кредитом; 602,62 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 7,13 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,29 дол. США - штраф (фіксована частина); 1133,10 дол. США - штраф (процентна складова).

Враховуючи вказане, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2014 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами встановлено, що 22 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNG0G100002220, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 30 тис. дол. США на наступні цілі: 24 тис. дол. США - на придбання нерухомості, 6 тис. дол. США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк з 22 червня 2007 року по 22 червня 2027 року, а відповідач зобов'язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № DNG0G100002220, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловою Т.Є., за реєстровим № 1293, згідно з умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку нерухоме майно - будинок загальною площею 54,30 кв. м, житловою - 23,30 кв. м, літ. «Б» - погріб (шл/бет.), літ. «В», літ. «Д» - літня кухня (шл/бл.), літ. «Г» - сарай (дерево), літ. «О», «И» - вбиральні (цегла), літ. «дЖ» - сарай (цегла, шл/бл.), літ. «Е» - погріб, (шл/бет.), лі. «З», «H», «Л» - сараї (тим час, Л) (цегла, шл/бл.), літ. «К» - 1-5, І, II, ІІІ - споруди, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 02 грудня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 23 826,43 дол. США, що за курсом НБУ станом на 02 грудня 2013 року, становить 190 373 грн 18 коп., яка складається з: 22 052,29 дол. США - заборгованість за кредитом; 602,62 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 7,13 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,29 дол. США - штраф (фіксована частина); 1 133,10 дол. США - штраф (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який забороняє примусове стягнення чи відчуження нерухомого майна, переданого в заставу чи іпотеку на забезпечення виконання кредитних договорів, отриманих в іноземній валюті, при цьому наявні всі умови для застосування цього Закону.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання − звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою ст. 33 та ст. 39 Закону передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами − резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, не врахували того, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не встановлено, що іпотека припиняється, лише встановлено заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Виходячи з положень ст. 3 вказаного Закону він має тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Чинність вказаного Закону на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання, зокрема вказівка на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності вказаного Закону.

Отже, суди дійшли помилкового висновку про неможливість ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в період дії цього Закону.

За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

В.А. Нагорняк

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко