Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

суддів - Ковальчук Н.М., Максимчук З.М.,

секретаря судового засідання Пиляй І.С.,

за участю

представника відповідача ПАТ КБ „Приватбанк" Лукашина Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк", третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання частково недійсними умови надання споживчого кредиту фізичним особам, що є складовою частиною кредитного договору.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що з'явились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сарненського районного суду від 23 березня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсними: пункт 2.4 розділу 2, підпункт 3.2.5. пункту 3.2 розділу 3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам /Розстрочка/, що є складовою частиною кредитного договору №DNH4KP65110376 від 23 червня 2006 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 243 грн. 60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача вказує на незаконність рішення суду першої інстанції, зазначає, що воно прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи. Доводить, що ОСОБА_3 погодився з Умовами договору, про що підписався в заяві, пунктами якого передбачено, що укладаючи договір він діє за згодою дружини та іншими співвласниками, а також щодо списання коштів із всіх своїх поточних рахунків, що узгоджується з нормами ч.2 ст.65 СК України та ст.2 ст.1071 ЦК України. Зазначає, що спірний договір відповідно до чинного законодавства не потребує письмової згоди дружини, судом вказану обставину не враховано та не надано належної оцінки посиланням представника банку. Стверджує, що позивачкою не доведено порушення її прав та інтересів саме банком, оскільки банк діяв відповідно до діючого законодавства та умов кредитного договору, а тому немає законних підстав для визнання недійсними умов договору. Вважає, що суд допустив однобічність та неповноту судового розгляду, порушив вимоги ст.214 ЦПК України, а тому просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі. Стягнути з позивача на користь банку судові витрати.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, такими, що не підлягають до задоволення, рішення суду просить залишити без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 23 червня 2006 року ПАТ КБ „Приватбанк" уклало договір №DNH4KP65110376 за яким ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 19500 грн. для купівлі ТНС в торгівельно-сервісному підприємстві, а саме у ПП ОСОБА_5 із сплатою щомісячного платежу у розмірі 1044,94 грн., що складається з заборгованості за кредитом, відсотків, комісії та інших витрат згідно умов, строком на 24 місяці по 23 червня 2008 року. Предметом застави згідно договору є зазначені в ньому деревообробні матеріали та вироби вартістю 20000 грн.

Пунктом 2.4 розділу 2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що при укладанні Договору вважається, що Позичальник діє за згодою, чоловіка (дружини) та іншими співвласниками. Забезпеченням виконання зобов'язань за договором виступає застава товару, зазначеного у заяві, а також всі інші види застави, поруки тощо, надані Банку з метою забезпечення зобов'язань за Договором. Банк має право в разі невиконання Позичальником зобов'язань одержати задоволення своїх вимог за рахунок Предмета застави. На період дії Договору Предмет застави знаходиться у володінні і користуванні Позичальника. Сторони домовились, що заставна вартість Предмета застави дорівнює вартості придбаного товару.

Підпунктом пп.3.2.5 п.3.2 розділу 3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що Позичальник доручає банку списувати кошти із своїх поточних рахунків у валюті Кредиту або у валюті відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів не наданих у Кредит, у межах сум, які підлягають сплаті Банку за Заявою та цими Умовами, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядком. У випадку недостатності чи відсутності у Позичальника коштів у національній валюті України для погашення заборгованості за кредитом у національній валюті України і/чи відсотків за його користування, і/чи винагороди, і/чи штрафу (пені). Банк має право на списання коштів в іноземній валюті, у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості по кредитно-заставному договору в національній валюті України на дату погашення, і продаж стягнення іноземної валюти на Міжбанківському валютному ринку України, з відшкодуванням банку витрат на сплату збору, комісій і вартості наданих послуг. При цьому позичальник доручає Банку оформити заяву на продаж іноземної валюти на МВРУ від імені позичальника.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції керувався приписами ст.ст.61,65 СК України та виходив з того, що кошти для погашення кредиту утримуються з пенсійного рахунку ОСОБА_3, дана пенсія є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3, кредитний договір не є дрібним побутовим, а тому має бути укладений лише за згодою позивачки, якої не було. Тому, відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України п.2.4 та п.п. 3.2.5 п. 3.2 Умов…, в т.ч. і кредитний договір в цій частині, суперечать Сімейному кодексу і, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, кредитний договір у вказаній частині є недійсним.

З таким висновком місцевого суду не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Статтею 65 СК України врегулювано право подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до роз'яснення, викладеного в п.25 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при оспоренні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Зі змісту даного роз'яснення слід зробити висновок, що при оспорюванні кредитних договорів іншим з подружжя положення ст.65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя і не стосується права одного з подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору, виходячи з приписів ч.1 ст.1054 ЦК України.

Місцевий суд на вищенаведені вимоги закону увагу не звернув, не врахував, що ОСОБА_3 укладаючи кредитний договір не здійснював розпорядження майном, набутим ним на праві спільної сумісної власності з позивачкою, а тому положення ст.65 СК України до спірних правовідносин застосовуватись не можуть, за відсутності правових підстав визнав недійсними пункти кредитного договору.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд встановив, що будівельні матеріали придбані позичальником за кредитним договором, а саме ОСОБА_3, були використані для особистих потреб сім'ї та перебувають у їх користуванні, що не свідчить про порушення ч.2 ст.65 СК України.

Поряд з цим, визнання недійсним правочину, відповідно до ст.215 ЦК України, потребує наявність обставин визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, на які в рішенні суду відсутні посилання та мотивування.

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а тому наявні підстави для застосування положень ст.307 ЦПК України щодо скасування рішення суду першої інстанції, яке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, як таких, що є необґрунтованими та недоведеними.

У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

А тому підлягають стягненню з позивачки понесені ПАТ КБ „Приватбанк" судові витрати за подачу апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.88,303,307,309,314,316,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 березня 2015 року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк", третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання частково недійсними умови надання споживчого кредиту фізичним особам, що є складовою частиною кредитного договору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк", судові витрати по справі в розмірі 121 (сто двадцять одна ) грн. 80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий Ю.М. Рожин

Судді Н.М. Ковальчук

З.М. Максимчук