Р І ШЕ Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

Справа № 752/767/13- ц

Провадження № 2/752/1517/15

01.07.2015 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Фролова М.О., за участі секретаря Титоренко А.М.,, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про виділ майна в натурі, усунення перешкод у реалізації права, зобов'язання вчинити дії, відшкодування шкоди

встановив:

у січні 2013р. ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся в Голосіївський районний суд міста Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3(надалі - відповідачі), третя особа ОСОБА_4, про виділ частки домоволодіння, виділ земельної ділянки, усунення перешкод в будівництві та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, пояснивши наступне.

Позивач є співвласником у розмірі 13/50 частки житлового будинку із надвірними будівлями за АДРЕСА_1. Також співвласниками зазначеного житлового будинку АДРЕСА_1 є відповідачі у розмірі 17/50 частки ОСОБА_3, 20/50 частки ОСОБА_2 При цьому позивач зазначив, що належний йому із співвідповідачами на праві спільної часткової власності житловий будинок АДРЕСА_1 складається із квартир за № 1, № 2 і № 3. Враховуючи наведене, позивач згідно своєї частки одноособово користується квартирою № 2 та зробленими прибудовами у житлову будинку АДРЕСА_1. На підставі викладеного позивач зазначив, що має право на виділ в натурі згідно його частки квартири № 2 із житлову будинку АДРЕСА_1, а також частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1. Крім того позивач зазначив, що відповідач ОСОБА_3 незаконно змінив покрівлю даху житлового будинку АДРЕСА_1, в наслідок чого із даху будинку вода почала стікати до приміщень квартири № 2 затоплюючи їх, у зв'язку із чим позивачу було завдано шкоду у розмірі 9389 грн. Також позивач зазначив, що відповідач ОСОБА_2 не виконує рішення Київського міського суду від 12.08.1991р. за № 3-10, в частині покладених на неї обов'язків щодо переобладнання перегородок приміщень житлового будинку АДРЕСА_1. Зважаючи на викладене, позивач просив суд: виділити в натурі належну позивачу частку домоволодіння, а саме квартиру № 2; виділити в натурі частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 відповідно до частки позивача у будинку; зобов'язати ОСОБА_3 не чинити опору будівлі даху, відповідно до проекту затвердженого на прибудову; зобов'язати ОСОБА_2 виконати рішення суду; відшкодувати з відповідачів на користь позивача моральну шкоду у сумі 160000,0 грн.; відшкодувати з ОСОБА_3 на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 9389,0 грн.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні та наданих письмових поясненнях заперечив проти позову та просив відмовити у задоволені позовних вимог повністю

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні та наданих письмових пояснення проти позову заперечив та просив відмовити у задоволені позовних вимог повністю.

Представник третьої особи ОСОБА_4 у судовому засіданні проти позову до відповідачів заперечив та просив відмовити у задоволені позовних вимог повністю.

Врахувавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність відмовити у задоволені позову повністю, виходячи з наступного.

Вбачається, що рішенням Київського міського суду від 12.08.1991р. по справі № 3-10 було визнано належними на праві спільної часткової власності за ОСОБА_1 на 13/50, а за ОСОБА_6 на 17/50 частини житлового будника по АДРЕСА_1 та у вказаних частинах на зовнішні мережі благоустрою, огорожу садиби. При цьому ОСОБА_1 було виділено у користування кімнати 1-2, 1-3 житлового буднику АДРЕСА_1, сарай «Б».

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_3 було отримано частку у розмірі 17/50 в житловому будинку АДРЕСА_1 згідно Договору дарування від 20.022008р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим О.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 513.

При цьому згідно технічного паспорту від 29.02.2008р. житловий будинок АДРЕСА_1 складається із квартири № 1 загальною площею 52,2 кв. м.; квартири № 2 загальною площею 212,0 кв.м. із незданими в експлуатацію самовільно переобладнаними приміщеннями 2-1, 2-2, 2-3, 2-7, 2-8, 2-9; квартири № 3 загальною площею 73,7 кв.м.; а також самовільно збудованого підвалу літ. «А1» і навісу літ. «З»; окремо розташованих господарських будівель: сараю літ. «В»; «Г»; «Д»;вбиральні «Ж».

Разом з цим Верховний Суд України у постанові від 03.04.2013р. по справі № 6-12цс13 зазначив правову позицію, що визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників і технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Однак, позивачем не було надано суду докази щодо проведення державної реєстрації права спільної часткової власності позивача із відповідачами на житловий будинок АДРЕСА_1 згідно їх часток, а також щодо фактичного розміру часток сторін у вказаному будинку на момент розгляду справи; не надано докази на підтвердження правового режиму земельної ділянки по АДРЕСА_1 (наявності права користування чи права власності у сторін на вказану земельну ділянку), а також площі такої земельної ділянки.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази про відповідність частці позивача 13/50 всієї площі 212,0 кв.м. квартири № 2 житлового будинку АДРЕСА_1, а також площі земельної ділянки по АДРЕСА_1

Крім того, положеннями п. 6 і 7 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року за № 7 роз'яснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, чи це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Згідно п. 1.1. і 1.2. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 за № 55, ця інструкція визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна (далі - об'єкти нерухомого майна), крім земельних ділянок, та застосовується бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна. Поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна (додаток 1) або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна.

До того ж, положення ст. 363, 367 ЦК України регулюють правовідносини учасників спільної часткової власності щодо виділу частки майна або його поділу.

Зазначеними нормами передбачено, що поділ (виділ частки) майна, що є об'єктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників.

Виходячи зі змісту цих норм поділ (виділ частки) є можливим якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку.

Аналогічну правову позицію зазначено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 квітня 2013р. по справі №6-12цс13, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2012р. по справі № 6-510св12, ухвалі Верховного Суду України від 1 квітня 2009 року по справі № 6-27902св08.

Однак, позивачем не надано докази щодо варіантів виділу в натурі частки позивача із житлового будинку АДРЕСА_1 та наявності технічної можливості проведення такого виділу, а саме: висновку технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі, висновку органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекцій тощо, про допустимість пов'язаних із цим поділом переобладнань і перепланувань, дані про дозвіл виконавчого комітету місцевої ради на переобладнання і перепланування приміщення, дані про характер робіт і їх вартість, які необхідно здійснити для відокремлення виділеної частки приміщення або його поділу.

Позивачем не підтверджено доказами наявність можливості і способів виділу позивачу земельної ділянки по АДРЕСА_1. із дотриманням часток відповідачів у житловому будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України унормовано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі зазначеного суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволені позовних вимог про виділ в натурі квартири № 2 і земельної ділянки в рахунок частки позивача у розмірі 13/50 житлового будинку АДРЕСА_1.

Також, позивачем не надано докази на підтвердження здійснення відповідачем ОСОБА_3 робіт із облаштування опори будівлі даху, не зазначено в чому саме полягає протиправність вказаних робіт та порушення прав позивача.

Крім того, суд зазначає наступне щодо вимог позивача про стягнення із відповідача ОСОБА_3 коштів у сумі 9389,0 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої затопленням належних позивачу приміщень квартири № 2.

Позивачем не надано докази щодо наявності вини відповідача ОСОБА_3 у залитті приміщень квартири № 2, не зазначено час і обставини залиття.

До того ж, згідно висновку будівельно-технічної експертизи від 30.07.2012р. № 1-1-70/12 в результаті проведення візуально-інструментального обстеження частини житлового будинку, що знаходиться у фактичному користуванні позивача, експертом було встановлено, що дах на вказаною частиною житлового будинку відсутній, горищне перекриття на момент проведення обстеження покрите руберойдом (без покрівлі).

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про залиття приміщень квартири № 2, які перебувають у користуванні позивача, в наслідок відсутності даху над такими приміщеннями, у зв'язку із чим не підлягає задоволенню позов в частині вимог до відповідача ОСОБА_3

Також суд зазначає наступне, щодо вимог позивача про зобов'язання ОСОБА_2 виконати рішення суду.

Відповідач ОСОБА_2 не визначена як сторона по справі і щодо останньої не приймалося рішення Київського міського суду від 12.08.1991р. по справі № 3-10, яким не визначено для ОСОБА_2 обов'язкові до виконання дії.

При цьому згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Таким чином, звернення до примусового виконання рішення суду здійснюється в порядку виконавчого провадження державною виконавчою службою, у зв'язку із чим не підлягають задоволенню вимоги позивача до відповідача ОСОБА_2

Стосовно вимог позивача про стягнення на його користь з відповідачів відшкодування моральної шкоди, суд зазначає на ступне.

В положеннях п. 4. Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. за № 4, роз'яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При цьому, Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Проте, позивачем не надано суду належних докази на підтвердження завдання йому відповідачами душевних страждань, не доведено причинний зв'язок між діями відповідачів та зміною душевного стану позивача, не підтверджено глибину душевних страждань та не зазначено міркувань, з яких визначено розмір моральної шкоди до стягнення.

Керуючись ст. ст. 1-5, 8, 10, 11, 26, 27, 30, 60, 109, 118, 119, 208-209, 212-215, ЦПК України, суд,-

ухвалив :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про виділ майна в натурі, усунення перешкод у реалізації права, зобов'язання вчинити дії, відшкодування шкоди - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення, а рішення яке було ухвалено без участі особи, яка його оскаржує протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду міста Києва через Голосіївський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя