УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І.,Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до виконавчого комітету Житомирської міської ради, комунального підприємства «Готельне господарство «Житомир» про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він з 24 листопада 1994 року і до 06 вересня 2012 року працював на посаді директора КП «Готельне господарство «Житомир» на підставі контракту, укладеного між ним та виконавчим комітетом Житомирської міської ради. Останній переукладався 24 січня 2008 року до 26 березня 2011 року, після чого фактичні трудові відносини продовжували тривати. Вказував, що 26 червня 2012 року Житомирською міською радою було прийнято рішення припинити КП «Готельне господарство «Житомир» шляхом ліквідації та призначено ліквідаційну комісію, а 06 вересня 2012 року на підставі розпорядження міського голови його було звільнено з займаної посади у зв'язку із ліквідацією підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що заробітна плата позивачу протягом травня-вересня місяців 2012 року не виплачувалася та на день звільнення з роботи 06 вересня 2012 року з ним не було проведено остаточний розрахунок і до теперішнього часу не виплачено всі належні йому суми.

З урахуванням наведеного просив суд стягнути заборгованість по заробітній платі, невиплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, компенсацію за невикористані відпустки, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також завдану внаслідок порушення трудових прав моральну шкоду. Також вважає, що зазначені виплати мають бути стягнуті саме з виконавчого комітету Житомирської міської ради, як особи з якою у нього виникли трудові відносини на підставі укладеного контракту.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 травня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з КП «Готельне господарство «Житомир» на користь ОСОБА_6 заборгованість із заробітної плати в розмірі 12 204,00 грн, вихідну допомогу при звільненні в розмірі 6 102,00 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 36 097,38 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 118 155,36 грн та моральну шкоду в розмірі 500,00 грн, а всього 173 058,74 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 10 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в зазначеній частині нове рішення. Стягнуто з КП «Готельне господарство «Житомир»на користь ОСОБА_6 заборгованість в сумі 87 107,82 грн, з них: по заробітній платі за травень-вересень 2014 року в сумі 12 204,00 грн, вихідної допомоги при звільненні в сумі 1 900,00 грн, компенсації за невикористану відпустку в кількості 197 днів в сумі 36 097,38 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку з 07 вересня 2012 року по 20 травня 2014 року в сумі 36 906,44 грн, без урахування обов'язкових податків та платежів. Рішення в частині відшкодування моральної шкоди залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 18 вересня 2014 року виправлено в резолютивній частині рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 вересня 2014 року описку, вказавши кількість днів невикористаної відпустки «179» замість «197».

Виправлено арифметичну помилку у мотивувальній частині рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 вересня 2014 року в частині розміру компенсації за невикористану відпустку, визначивши її в сумі 33 773,06 грн у зв'язку із чим абз. 3 резолютивної частини викладено в наступній редакції: «Стягнути з комунального підприємства «Готельне господарство «Житомир» на користь ОСОБА_6 заборгованість в сумі 84 783,50 грн, з них: по заробітній платі за травень-вересень 2014 року в сумі 12 204,00 грн, вихідної допомоги при звільненні в сумі 1 900,00 грн, компенсації за невикористану відпустку в кількості 179 днів у сумі 33 773,06 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку з 07 вересня 2012 року по 20 травня 2014 року в сумі 36 906,44 грн, без урахування обов'язкових податків та платежів».

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення апеляційного суду із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, виходив з того, що між позивачем та КП «Готельне господарство «Житомир» існували трудові відносини і при звільненні з ним у повній мірі не проведено розрахунок.

Скасовуючи рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, розподілу судових витрат та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що посадовий оклад та місячний фонд заробітної плати директору визначається контрактом, рішення про інші виплати Житомирською міською радою не приймалося.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працював директором КП «Готельне господарство «Житомир» на підставі контракту, укладеного з виконавчим комітетом Житомирської міської ради.

Відповідно до п. 3.1 Контракту за виконання обов'язків, передбачених вказаним контрактом керівнику нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством внаслідок його господарської діяльності. Розмір посадового окладу у контракті встановлено в сумі 1 900,00 грн і передбачена виплата надбавки за інтенсивність праці та особливий характер роботи в розмірі 50 % від посадового окладу, а також премія у розмірі 100 % заробітної плати.

Підприємство з дня його реєстрації є юридичною особою (п. 1.4 Статуту).

Згідно п. 6.1 Статуту директор підприємства призначається власником в установленому чинним законодавством порядку. При призначенні директора підприємства на посаду з ним укладається контракт, в якому визначаються права, строки призначення, обов'язки і відповідальність директора перед власником та трудовим колективом, умови його матеріального забезпечення і звільнення з посади з урахуванням гарантій передбачених контрактом та законодавством України.

Згідно статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору можуть встановлюватись угодою сторін.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» (далі - Постанова) оплата праці та матеріальне забезпечення керівника підприємства визначаються у контракті, провадяться за рахунок коштів підприємства і встановлюються у прямій залежності від результатів виробничо-господарської діяльності підприємства.

Пунктом 8 зазначеної Постанови передбачено, що контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про призначення керівника на посаду (наймання на роботу) з дня, встановленого за угодою сторін у контракті. У статутах (положеннях) підприємств, які затверджуються органами управління майном, передбачаються умови оплати праці та матеріального забезпечення керівника підприємства за рахунок коштів підприємства, що спрямовуються на оплату праці.

Таким чином, контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про призначення керівника на посаду і відповідно до такого контракту позивач виконував роботу на керівній посаді - директора КП «Готельне господарство «Житомир», яке є окремою юридичною особою та в установленому законом порядку, на момент розгляду справи, не ліквідовано, судами вірно встановлено, що заборгованість по заробітній платі підлягає стягненню саме з комунального підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Так, апеляційний суд не звернув уваги на те, що копії наказів голови ліквідаційної комісії № 46-ВН від 04 липня 2012 року, № 50-ВН від 31 липня 2012 року, № 53-ВН від 30 серпня 2012 року та № 54-ВН від 01 вересня 2012 року, якими скасовано доплати директору комунального підприємства ОСОБА_6, починаючи з червня 2012 року, та встановлено заробітну плату у розмірі посадового (мінімального) окладу, які стали підставою для зменшення розміру стягнення заборгованості по заробітній платі, отримані судом апеляційної інстанції з порушенням порядку передбаченого ст. 303 ЦПК України, оскільки вказані докази судом першої інстанції не досліджувалися, поважність причин неподання даних документів до районного суду апеляційним судом не з'ясовувалися.

Разом з тим не може залишатися в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки у порушення вимог ст. 10 ЦПК України суд не сприяв повному і всебічному з'ясуванню дійсних обставин справи, належним чином не з'ясував яка заборгованість по заробітній платі відповідача перед ОСОБА_6 та з якого саме розміру посадового окладу позивача вона має вираховуватись.

Відповідно до ч. 3 ст. 355 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Допущені судами неправильне порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, рішення судів першої та апеляційної інстанції на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова
О.М. Ситнік