печерський районний суд міста києва
Справа № 757/3841/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2015 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Середи К.О.,

при секретарі - Герасименко М.М.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, в якому просила визнати недійсним договір позики від 31.05.2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, стягнути з відповідачів на її користь витрати по сплаті судового збору.

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом, позивач посилається на те, що відповідачі неправомірно, всупереч вимогам закону, без згоди позивача, в порушення ст. ст. 60, 65 СК України, уклали договір позики, чим порушили законні права та інтереси позивача, у зв'язку із чим даний договір має бути визнаний недійсним.

У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала, просила задовольнити з викладених підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти позову заперечив, просив у задоволенні позову відмовити, виклавши свою правову позицію у письмових заперечення, долучених до матеріалів справи. Також просив застосувати позовну давність, оскільки позивачем оскаржується договір позики від 31.05.2011, тоді як трирічний строк позовної давності сплив 31.05.2014.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 направила на адресу суду відзив на позову заяву, відповідно до якого вважає, що договір позики від 31.05.2011, в порушення вимог ст. 65 СК України, ст. 369 ЦК України, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_4, чим були порушені її законні права та інтереси, відтак даний договір має бути визнаний недійсним відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 31 травня 2011 року ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_2 105 000,00 грн., які зобов'язався повернути до 01.03.2012 р. На підтвердження вказаного зобов'язання між відповідачами було укладено договір позики від 31.05.2011 р. На підтвердження отриманих коштів ОСОБА_5 видав ОСОБА_2 розписку від 31.05.2011р. На виконання умов договору позичальник повернув позикодавцю частину заборгованості у розмірі 10 000,00 грн., а решту боргу - 95 000,00 грн., не повернув.

Вказані обставини були встановлені рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2013 року у справі № 2-3234/12, яке набрало законної сили 22.05.2013р. За судовим рішенням з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 стягнуто борг у розмірі 243 200,00 грн.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд зазначає, що договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики відповідає вимогам ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, оскільки укладений у письмовій формі, а факт передачі грошей підтверджений відповідною розпискою (а.с. 9).

Свої позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що ОСОБА_5 не мав права отримувати в позику кошти без її згоди як дружини. Проте, суд не може погодитись з такою позицією позивача, виходячи з наступного.

Згідно із ч. ч. 2, 3 статті 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути надана письмово.

Однак, договір позики, який укладено між відповідачами по справі, не є правочином щодо розпорядження спільним з позивачем майном, тому отримання письмової згоди другого з подружжя для його укладення не потрібно.

Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Зазначеної позиції дотримується і Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. № 5.

Так, відповідно до п. 25 вказаної постанови, положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Оскільки, договір позики не є правочином щодо розпорядження спільним з позивачем майном, а норми ст. 65 СК України не стосуються права одного з подружжя на отримання позики, так як договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, тому отримання письмової згоди ОСОБА_4 для його укладення не було потрібно.

Слід також зазначити, що на підставі ч. 4 ст. 65 СК України, укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї.

Те, що вказані грошові кошти позичались та були використані не в інтересах сім'ї вбачається з самої позовної заяви, так як за позицією ОСОБА_4, про наявність боргу чоловіка за договором позики, їй стало відомо зі слів чоловіка наприкінці серпня 2014 року.

Крім того, з самого тексту договору не вбачається, що позичені кошти мали використовуватись боржником в інтересах сім'ї.

Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

З рішення Печерського районного суду м. Києва від 29.03.2013р. у справі № 2-3234/12 вбачається, що стягнення коштів присуджено виключно з ОСОБА_7, а не солідарно з подружжя. Це є додатковим свідченням того, що договір позики укладався не в інтересах і не на потреби сім'ї ОСОБА_7. Відповідно, права позивача спірним договором не порушені.

За таких обставин, договір позики ОСОБА_7 укладено не в інтересах сім'ї, а стягнення коштів за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.03.2013р. у справі № 2-3234/12 покладене лише на ОСОБА_7, відтак не породжує для ОСОБА_4 ніяких обов'язків, у зв'язку із чим положення ст. 65 СК України на спірний договір позики не поширюються і відсутність письмової згоди позивача на його укладення не є підставою для визнання договору недійсним.

Вищевказана позиція підтверджується правовою позицією Верховний Суд України, викладеною у постанові від 12.09.2012р. №6-88цс12, згідно якої договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо питання застосування строку позовної давності для розгляду даного спору, то суд зазначає, що таке нормативне положення в даному випадку не може бути застосоване з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено судом та зазначається представником позивача, про наявність боргу чоловіка за договором позики, ОСОБА_4 стало відомо зі слів чоловіка наприкінці серпня 2014 року.

Враховуючи наведене, суд вважає, що в даному випадку необхідно поновити позивачу строк для звернення до суду з даним позовом.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57-60, 209, 212-215, 223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення через Печерський районний суд м. Києва.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

В разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя К.О. Середа