У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання окремих пунктів кредитного договору та додаткової угоди недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому, з урахуванням уточнень, просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 024,74 дол. США та 27 770 грн 85 коп., яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом - 1 019,25 дол. США, простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом - 5,49 дол. США, простроченої заборгованості за платою за кредитом - 18 893 грн 55 коп., пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 685 грн 48 коп., пені за несвоєчасне погашення процентів - 7 грн 95 коп., пені за несвоєчасне погашення плати за кредитом - 3 742 грн 41 коп., 3 % річних від суми простроченого кредиту - 93 грн 48 коп., 3 % річних від суми прострочених процентів - 174 грн 74 коп., 3 % річних від суми простроченої плати за кредитом - 2 661 грн 82 коп., сума інфляційних втрат від суми простроченої плати за кредитом - 2 661 грн 82 коп., посилаючись на порушення відповідачем умов кредитного договору.

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Родовід Банк», у якому просив визнати недійсним пункти 3.9, 7.3 кредитного договору від 20 серпня 2007 року та визнати недійсною додаткову угоду від 05 листопада 2008 року про збільшення процентної ставки, посилаючись на те, що зазначені пункти договору суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», а додаткова угода була підписана під тиском з боку банку. Такі неправомірні дії з боку банку призвели до погіршення його матеріального становища та отримання надлишкових сум прибутку банком.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року, позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість у розмірі 1 024,74 дол. США та 21 454 грн 75 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позов ПАТ «Родовід Банк», суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що банк виконав взяті на себе зобов'язання, а відповідач у свою чергу порушив умови договору.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення інфляційних витрат, суд правильно виходив з того, що кредит надано не в національній валюті.

Зменшуючи розмір пені, суд виходив з положень закону щодо скороченого строку позовної давності та висновків, викладених з цього питання в ухвалі суду касаційної інстанції.

Вирішуючи питання про стягнення 3 % річних за час прострочення виконання зобов'язань за договором, суд правильно виходив з того, що ч. 2 ст. 625 ЦК України застосовується до правовідносин, які виникли після закінчення строку дії договору, тобто після 21 серпня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що ОСОБА_4 не надав доказів на підтвердження порушення його прав на час укладення договору.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій та з їх оцінкою.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами попередніх інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Леванчук А.О. Маляренко А.В. Нагорняк В.А.