УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

241/814/15-ц

6/241/54/2015

06.05.2015 року суддя Першотравневого районного суду Донецької області Скудін В.Є., при секретарі Цуканової Л.П.., розглянувши у відкритому судовому засіданні подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Першотравневого РУЮ ОСОБА_1, «про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_2 за межі України»,-

ВСТАНОВИВ:

Державной виконавиць ОСОБА_1 звернувся до суду з поданням , посилаючись на те, що в провадженні виконавчої служби Першотравневого району Донецької області, знаходиться виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-1014 від 01.10.2004 року виданого Кировським міським судом Донецької області, про стягнення з ОСОБА_2 (іден. код НОМЕР_1), аліментів в розмірі ? частини зі всіх видів заробітку, починаючи з 16.05.2011 року до повноліття дитини.

У поданні розписано, які запити і куди зроблено державним виконавцем і які отримані відповіді. Викликався до ДВС , але не прибув. Зроблено привід до місцевого РВ, але останні його не виконали, задовольнившись рапортом працівника,що дома нікого не було. На 01.04.2015 року боржник має заборгованість в сумі 24676.63 грн. На цій підставі з поданням звернулися до суду.

У судовому засіданні державний виконавець Т.О.Мануйлової заявила клопотання про залучення до участі у справі боржника і стягувача на підставі ст. 35 ч2 ЦПК України. Державний виконавець надала суду виконавче провадження № 41181203 від 30.05.2011 року, відносно боржника. З пояснень виконавця встановлено, що на день розгляду подання рішення суду не виконано. Привід не виконано працівниками РВ, мір реагування не прослідувало. Акт опису майна відсутній у виконавчому провадженні. В еміграційну службу, про існування закордонного паспорту не зверталася. Сама на адресу боржника не виїжджала.

Суд вислухавши державного виконавця Т.О.Мануйлової дослідивши справу: виконавче провадження № ЄДРВП- 41181203 від 30.05.2011 року відносно боржника, вважає,що подання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Що стосується клопотання про залучення осіб відповідно до ст. 35 ч.2 ЦПК, то воно задоволенню не підлягає, бо застосування вказаної статті можливо при розгляді справи, де є спір, а у даному випадку розглядається подання на стадії виконання судового рішення і спір відсутній. Крім того відповідно до ч.2 ст. 377-1 ЦПК України, справа розглядається без виклику сторін, але за участю державного виконавця.

Згідно з ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п.18 ч. 3 ст. II зазначеного закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» підставою для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон є ухилення громадянина від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання таких зобов'язань.

Як вбачається зі справи, звертаючись з поданням, державний виконавець зазначав, що боржником не вчинено дій спрямованих на виконання покладених на нього зобов'язань.

Відповідно до позиції Верховного Суду України роз'яснення, викладені в листі Верховного Суду України «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» в якому зазначено, що за змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону N 3857-ХІІ та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків, тобто коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Звертаючись до суду державний виконавець обґрунтовував подання такими складовими як наявність статусу боржника у виконавчому провадженні, непогашення ним боргу у добровільному порядку, що зумовлюють необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення виконання виконавчого документу.

Викладене не відповідає дійсності, бо в справі, яка досліджена у суді зафіксовано,що боржник добровільно у 2011 році зробив 9 сплат боргу по 300 та 400 грн, у 2012 році- 7 разів сплачував борг, у 2013 році 4 рази. Вказане свідчить що боржник не ухиляється від сплати боргу. Крім того ,згідно справи він за викликав був в ДВС і заповнив інформацію про себе.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання ».

Доведення умислу та обставин покладається на державного виконавця.

В ході огляду матеріалів виконавчого провадження ВП № 41181203 від 30.05.2011 року з виконання вимоги суд впевнився у відсутності даних про отримання боржником рекомендованою кореспонденцією копії постанови про відкриття виконавчого провадження , як то регламентовано ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», п.п. 3.19. 3.20. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 "від 02.04.2012року.

У змісті подання ВДВС вказує, що боржник не з'явився на виклик державного виконавця для дачі пояснень щодо несплати боргу. Матеріали виконавчого провадження містять відомості що боржник був в ДВС і заповнив письмовий звіт про особисте,що є у справі. Інші відомості про вручення кореспонденції адресатові, рівно як і виклик., відсутні у справі.

Тому не можна зробити висновок про ігнорування боржником викликів державного виконавця, в чому заявник вбачає свідоме ухилення від виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим і метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Судом встановлено, що державний виконавець Т.О.Мануйлової не довела в суді факт навмисного ухилення боржника від виконання зобовязань.

Керуючись ст. 377-1 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

У задоволенні подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Першотравневого РУЮ ОСОБА_1, «про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_2 за межі України»,-відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя В.Є.Скудін

Надруковано у нарадчій кімнаті.