справа №489/1729/15-ц
номер провадження 2/489/1337/15
Рішення

Іменем України

13 травня 2015 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

секретаря Коденко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу недійсним та зобов'язання вчинити певні дії

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 31.05.2007, укладений між ним та Акціонерним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкррСиббанк»; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок погашення зобов'язання відповідно встановленої договором процентної ставки в 11 відсотків річних, а також перерахунок всіх платежів та банківських операцій, що були проведені між сторонами кредитного договору і перевести їх в національну валюту України.

У обґрунтування вимог вказав, що 31.05.2007 між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого відповідач надав кредит в іноземній валюті в розмірі 192007,00 дол.США зі сплатою 13 процентів річних за користування кредитом. Кошти були переведені на рахунок автосалону - продавця транспортного засобу, по курсу 5,05 грн. за долар США за мінусом комісії, сплату якої вважає незаконною.

При розрахунку графіка погашення кредиту відповідач створив арифметичне викривлення кількості днів в році, замість 360 календарних днів застосував 366, внаслідок чого проценти штучно збільшено на 1,6 проценти річних. Видача та отримання кредитних коштів в іноземній валюті не відповідає законодавству України та потребує індивідуальної ліцензії, а різка зміна курсу національної валюти призвела до дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У судове засідання сторони не з'явилися. Від представника позивача надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, в якій просив вимоги задовольнити.

Представник відповідача в письмових заперечення в задоволенні позову просила відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані в ній докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 31.05.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу за № 0, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в сумі 19207,00 дол. США, що еквівалентно 96995,35 грн., для власних потреб зі сплатою процентів у розмірі 13,00 відсотків річних на строк до 30.05.2014

30.01.2009 сторони уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою обумовили, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладанні, а саме № 0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме № 1. При цьому, при здійсненні погашення заборгованості за кредитом сторонами використовується реєстраційний номер договору. Також змінили схему погашення кредиту та кінцевий термін повернення коштів, яким визначили 30.05.2016.

Згідно умов договору кредитні кошти надано позивачу для придбання транспортного засобу - марки «Mitsubishi», державний номер НОМЕР_1, який передано в заставу банку.

Із місту позову вбачається, що кошти були перераховані на рахунок автосалону, в якому позивач придбав автомобіль.

Позивач вважає, що видача кредитних коштів у іноземній валюті суперечить законодавству України і потребує отримання індивідуальної ліцензій Національного банку України, а різка зміна курсу національної валюти відносно валюти кредитування порушує дисбаланс в договірних відносинах, що завдає йому шкоди, як споживачу кредитних послуг, а тому договір підлягає визнанню недійсним.

Заперечуючи проти позову в письмових запереченнях представник відповідача посилалася на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 10.02.2015 по справі № 2/489/47/15, яким стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за оспорюваним кредитним договором, яка складається із 5941,30 дол.США, що еквівалентно 70021,18 грн., заборгованості по кредиту, 390,35 дол.США, що еквівалентно 4600,47 грн., процентів, 470,02 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та 167,58 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів.

Судом встановлено, що вказане рішення набрало законної сили і зберігається в архіві суду.

Отже, встановлені вказаним рішенням обставини, відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України, мають преюдиційне значення для вирішення даного спору, а тому повторному доказуванню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положеннями частини першої статті 215 цього Кодексу передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

У відповідності до вимог частин першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною третьою вказаної статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Положеннями частини першої статті 638 вказаного Кодексу передбачено, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до частини першої статті 1055 цього Кодексу кредитний договір укладається у письмовій формі.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Враховуючи наведені норми матеріального права суд приходить до висновку про безпідставні вимог позивача, оскільки умовами договору передбачені необхідні усі істотні умови, згоду на які надав позивач особисто, а отримані ним кредитні кошти використані за його власним призначенням.

Щодо перерахунку заборгованості за процентною ставкою в 11,4 відсотки річних, така вимога є безпідставною оскільки відповідно до підпункту 1.3.1 пункту 1.3 кредитного договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13 відсотків річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов цього Договору. У випадку, якщо Банк не повідомив Позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строк кредитування, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці.

Безпідставними є доводи і відносно невірного застосування відповідачем при складанні графіку погашення заборгованості кількості днів у році. Крім того, при стягненні з позивача та поручителя заборгованості по кредитному договору суд досліджував розрахунок банку та не встановив порушення умов договору. З рішенням суду позивач погодився, що свідчить відсутність його апеляційного оскарження.

Стосовно зміни дисбалансу в договірних відносинах через зміну курсу національної валюти, то з огляду на положення статей 6, 627 ЦК України це не є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, діюче на момент видачу кредиту законодавство України не передбачало обмежень щодо кредитування осіб в іноземній валюті, право на яке мав відповідач.

За таких обставин, враховуючи не доведення позивачем недійсності кредитного договору вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 14, 60, 62, 212-214 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя І.В.Коваленко