Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Максимчук З.М., Хилевича С.В. ;

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю відповідача та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду від 23 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів,

в с т а н о в и л а :

2 липня 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів.

Рішенням Рівненського міського суду від 23 жовтня 2014 року позов задоволено частково. З відповідача на користь позивачки стягнуто 23 500, 46 грн. пені за несвоєчасну сплату аліментів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 посилався на те, що його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів за період з квітня 2013 року (часу пред'явлення ОСОБА_1 позову про стягнення аліментів) по травень 2014 року (часу пред'явлення виконавчого листа до виконання) немає. З травня 2014 року він щомісячно сплачує визначений судом розмір аліментів, а тому підстави для стягнення пені за прострочення сплати аліментів відсутні.

Відповідальність боржника за прострочення сплати аліментів у вигляді стягнення неустойки настає лише після пред'явлення особою виконавчого листа до виконання.

Виконавчий лист Рівненським міським судом було видано 30 грудня 2013 року, а позивачкою він був пред'явлений до виконання лише 25 квітня 2014 року.

Жодної поважної причини непред'явлення виконавчого листа до виконання протягом 4-х місяців, починаючи з дня його видачі, позивачка не навела.

Після отримання ним копії постанови про відкриття виконавчого провадження він щомісячно сплачував аліменти у визначеному судом розмірі.

На час ухвалення судом рішення у даній цивільній справі ним не тільки своєчасно було сплачено аліменти у визначеному рішенням суду розмірі, але і повністю була погашена допущена заборгованість, яка виникла без його вини за період з дня подання позову та до дня пред'явлення позивачкою виконавчого листа до виконання.

Місцевий суд помилково вважав, що пеню слід стягнути за прострочену ним сплату аліментних платежів за один місяць, який судом був допущений до негайного виконання, оскільки виконавчий лист за цей період не видавався.

На переконання апелянта, з нього слід стягувати заборгованість зі сплати аліментів, починаючи з дня набрання чинності рішенням суду про стягнення аліментів, тобто з 19 грудня 2013 року. Пеня за січень 2014 року повинна становити 933 грн. 80 коп., за лютий 2014 року - 3 328 грн. 31 коп., за березень 2014 року - 3 127 грн. 80 коп., за квітень 2014 року - 2 400 грн. 00 коп.

Покликаючись на ці обставини, відповідач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивачка у своїй апеляційній скарзі стверджувала, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність вини відповідача у виникненні заборгованості за аліментами, яка виникла за час судового розгляду справи про стягнення з відповідача аліментів. Її позовні вимоги у даній справі є обґрунтованими. Відповідачеві про його обов'язок сплачувати аліменти за рішенням суду з дня пред'явлення нею такого позову достовірно стало відомо 19 грудня 2013 року - часу постановлення апеляційним судом ухвали про залишення без змін рішення Рівненського міського суду від 9 жовтня 2013 року про стягнення аліментів.

ОСОБА_2 упродовж шести місяців після набрання рішенням про стягнення з нього аліментів законної сили не вжив жодних дій з погашення аліментної заборгованості за період квітень-листопад 2013 року та зі сплати поточних платежів за грудень 2013 - квітень 2014 рр.

Крім того, місцевий суд безпідставно відмовив їй у задоволенні вимог про стягнення понесених нею судових витрат на правову допомогу, які підтверджуються документально, а також помилково стягнув з відповідача понесені нею судові витрати у вигляді сплаченого судового збору не на її користь, а на користь держави.

Покликаючись на ці обставини, позивачка просила апеляційний суд рішення місцевого суду в частині стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 23 500, 46 грн. змінити та стягнути з ОСОБА_3 неустойку в сумі 54 528, 45 грн. Крім того, просила апеляційний суд стягнути на її користь понесені нею судові витрати у справі у вигляді 545, 28 грн. судового збору та 3 900 грн. витрат на правову допомогу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянтів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивачки підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача відхиленню з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що вини ОСОБА_2 у несвоєчасній сплаті заборгованості за аліментами, яка утворилася за час судового розгляду цивільної справи про стягнення аліментів, тобто з 3 квітня 2013 року до 19 грудня 2013 року, немає, а обов'язок відповідача зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей виник лише з моменту набрання рішенням суду про стягнення аліментів законної сили, тобто з 19.12.2013 р. У зв'язку з цим відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України суд стягнув з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів лише частково у розмірі 23 500 грн. 46 коп. Стосовно витрат на правову допомогу, то суд вважав їх недоведеними, оскільки згідно зі ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, однак позивач заяви про визнання представника особою, яка надає правову допомогу, не подавала й судом відповідна ухвала не постановлялася.

Проте погодитися з такими висновками місцевого суду не можна.

Судом установлено, що рішенням Рівненського міського суду від 10 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 19 грудня 2013 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_4 було стягнуто щомісячні аліменти у розмірі 1000 грн. на кожну дитину починаючи з 3 квітня 2013 року і до досягнення кожною дитиною повноліття (а. с. 7, 8).

30 грудня 2013 року Рівненським міським судом позивачці було видано виконавчий лист на виконання рішення від 10 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили 19 грудня 2013 року. Позивачка ж пред'явила ДВС цей виконавчий лист до виконання 25 квітня 2014 року. Державний виконавець Відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 569/6749/13-ц 5 травня 2014 року (а. с. 9, 53-54).

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

При цьому аліменти відповідач повинен сплачувати від дня пред'явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісячно, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Таким чином, оскільки аліменти призначаються та виплачуються щомісяця, то неустойка (пеня) від суми несплачених аліментів нараховується не на загальну суму заборгованості, а базою для її нарахування є сума чергового несплаченого місячного платежу. При цьому її нарахування не обмежується тим місяцем, коли мали бути сплачені аліменти, а здійснюється за кожен день прострочення по кожному місячному платежу окремо до повного погашення заборгованості виходячи зі всієї суми.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-81цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Після набрання рішенням суду про стягнення аліментів законної сили, коли відповідачу стало відомо про наявність у нього обов'язку по сплаті аліментів, ОСОБА_2 зобов'язаний був ужити дії щодо погашення заборгованості за аліментами за вказаний період. Тобто за цей період це є його заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей.

Отже, обов'язок утримувати дітей виникає у батьків на підставі факту народження дитини, а не постановлення відповідного судового рішення, яке є лише засобом захисту порушених прав дітей щодо невиконання обов'язку по їх утриманню.

При цьому сам факт звернення до суду з позовом про стягнення аліментів є доказом того, що відповідач ухилявся від виконання свого обов'язку по утриманню дітей, у т.ч. навіть після набрання рішенням суду про стягнення аліментів законної сили, оскільки не погашав заборгованості за період квітень-листопад 2013 року та не сплачував поточні аліменти за період з грудня 2013 року до квітня 2014 року.

Доказів про те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини, відповідач суду не подав.

У зв'язку з викладеним доводи відповідача про відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів починаючи з квітня 2013 року (часу пред'явлення ОСОБА_1 позову про стягнення аліментів) та про те, що відповідальність боржника за прострочення сплати аліментів у вигляді стягнення неустойки настає лише після пред'явлення стягувачем виконавчого листа до виконання, на увагу не заслуговують.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З позовних вимог ОСОБА_1 видно, що вона просила суд стягнути з відповідача пеню за несвоєчасну сплату аліментів за період з 19 грудня 2013 по травень 2014 р. в загальній сумі 54 528, 45 грн. та на підтвердження обґрунтованості своїх вимог подала суду відповідний розрахунок, з яким колегія суддів погоджується (а. с. 2-4, 33-34).

Відповідачем правильність наданого позивачкою розрахунку не спростовано.

Тому з урахуванням наведених вище обставин колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 Через це з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума пені за несвоєчасну сплату аліментів у сумі 54 528, 45 грн.

Покликання відповідача у своїй апеляційній скарзі на ст. 197 СК України не заслуговують на увагу з таких підстав.

Частиною 3 ст. 197 СК України передбачено, що суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.

Таким чином, у зазначеній правовій нормі йдеться про можливість звільнення платника аліментів від сплати допущеної заборгованості за аліментами, а не про звільнення боржника від відповідальності за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки (що є предметом спору у даній справі) у зв'язку із допущеною боржником аліментною заборгованістю, й яка (відповідальність) є похідною від заборгованості за аліментами та наступає після допущення боржником такої заборгованості.

Правовий аналіз змісту ст. 197 СК України дає підстави вважати, що звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами (а в подальшому і від відповідальності за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки за період непред'явлення особою, на користь якої присуджено аліменти, без поважної причини виконавчого листа до виконання) може мати місце лише за позовом платника аліментів.

Проте відповідач у справі таких позовних вимог до позивачки у даній справі не пред'явив, незважаючи на те, що рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дітей набрало чинності 19 грудня 2013 року, виконавчий лист стягувачу судом був виданий 30 грудня 2013 року, а пред'явлений він був ОСОБА_1 до виконання 25 квітня 2014 року.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правову допомогу, то вони також підлягають задоволенню, оскільки позивачка уклала з адвокатом договір про надання правової допомоги, доручивши останньому представляти її інтереси в суді та надавати їй іншу правову допомогу при розгляді даної справи у місцевому, апеляційному та касаційному судах.

Згідно зі ст. ст. 84 і 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Відповідно до п. 3.1. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, квитанція до касового прибуткового ордеру є належним документальним підтвердженням факту внесення грошових коштів у касу адвоката та сплати суми гонорару.

Понесені позивачкою витрати на правову допомогу підтверджені обґрунтованими та належними письмовими доказами, які є у справі (а. с. 25-31, 37, 113).

Тому зважаючи на наведене, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 3 900 грн. витрат на правову допомогу, а також 817 грн. 92 коп. (545,28 + 272,64) понесених нею судових витрат у справі у вигляді сплати судового збору.

З урахуванням викладеного рішення місцевого суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 196, 197 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 23 жовтня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 54 528 (п'ятдесят чотири тисячі п'ятсот двадцять вісім) грн. 45 коп. пені за несвоєчасну сплату аліментів, 3 900 (три тисячі дев'ятсот) грн. витрат на правову допомогу, а також 817 (вісімсот сімнадцять) грн. 92 коп. судових витрат у вигляді сплати судового збору.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: