У х в а л а

іменем україни

29 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

Леванчука А.О., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Сумської області від 7 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») про стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні.

Позовні вимоги мотивував тим, що у період із квітня 2012 року до вересня 2013 року працював у відповідача на посаді директора регіонального сектору теренової віндикації відділу віндикації Департаменту віндикації й отримував заробітну плату, виходячи з окладу в 3 500 грн.

Дізнавшись у серпні 2013 року, що його оклад має складати від

7 000 грн. до 12 000 грн., він звернувся до відповідача з вимогою привести заробітну плату у відповідність до визначених розмірів окладу, яка була залишена без розгляду.

Посилаючись на викладене та вважаючи, що його трудові права порушено, ОСОБА_3 просив позов задовольнити та стягнути з ПАТ «Ідея Банк» невиплачену заробітну плату в розмірі 42 000 грн., виходячи з окладу в розмірі 7 000 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Сум від 19 червня

2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 42 000 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 7 серпня 2014 року рішення Ковпаківського районного суду м. Сум від 19 червня 2014 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду Сумської області від 7 серпня 2014 року скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення Ковпаківського районного суду м. Сум від 19 червня 2014 року, що було помилково скасовано.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із безпідставності та недоведеності вимог, оскільки позивачу обґрунтовано виплачувалася заробітна плата, виходячи із посадового окладу в розмірі 3 500 грн., що встановлено штатним розписом.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що з 15 березня 2012 року до 11 вересня 2013 року ОСОБА_3 перебував із ПАТ «Ідея Банк» у трудових відносинах й обіймав посаду директора регіонального відділу виїзної віндикації Департаменту віндикації, а з 18 квітня 2012 року у зв'язку з переводом - посаду директора регіонального сектору теренової віндикації відділу віндикації Департаменту віндикації.

Наказом № 167а-1 від 11 вересня 2013 року ОСОБА_3 звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України).

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Як убачається з матеріалів справи, з 15 березня 2012 року оклад позивача згідно зі штатним розписом становив 3 500 грн.

Разом з тим, 3 вересня 2012 року правлінням ПАТ «Ідея Банк» затверджено Положення про кадрове забезпечення процесу управління персоналом у ПАТ «Ідея Банк».

Відповідно до вимог вказаного Положення та додатку до нього № 5, у якому міститься тарифна сітка окладів, для посади регіонального директора мережі відділень встановлено мінімальний оклад у розмірі 7 000 грн. та максимальний - у розмірі 12 000 грн.

Таким чином, установивши, що позивачу за період роботи з вересня 2012 року до вересня 2013 року невірно розраховувалася заробітна плата, а саме виходячи з окладу в 3 500 грн., у той час як Положенням про кадрове забезпечення процесу управління персоналом у ПАТ «Ідея Банк», згідно із додатком до нього № 5 встановлено мінімальний оклад для посади, яку займав позивач, у розмірі 7 000 грн., суд першої інстанції дійшов по суті правильного й обґрунтованого висновку щодо порушення трудових прав ОСОБА_3 та наявності правових підстав для стягнення на його користь невиплаченої заробітної плати за вказаний вище період у розмірі 42 000 грн.

При цьому суд зазначив, що відповідач на неодноразову вимогу суду не надав нового штатного розпису, складеного після затвердження додатку № 5 до Положення про кадрове забезпечення процесу управління персоналом у ПАТ «Ідея Банк».

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи й скасоване апеляційним судом помилково.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України зазначені положення закону та обставини справи не врахував і помилково скасував рішення суду першої інстанції, зазначивши про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні процесуального та матеріального закону.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, рішення апеляційного суду Сумської області від 7 серпня 2014 року підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення Ковпаківського районного суду м. Сум від 19 червня 2014 року.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 7 серпня 2014 року скасувати.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Сум від 19 червня

2014 року залишивши в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк

Судді: О.В. Кадєтова

А.О. Леванчук

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук