22-ц/775/373/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Митрофанова Є.Г.
Категорія 48 Доповідач Баркова Л.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Баркової Л.Л.

Гаврилової Г.Л., Сорока Г.П.

при секретарі : Бєльченко Б.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, встановлення порядку володіння та користування спільним майном та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розподіл спільно набутого майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року позивачка ОСОБА_5 звернулась до суду з даним позовом, який неодноразово уточнювала та змінювала. Зазначала, що з восени 2003 року з відповідачем ОСОБА_4 перебувала у фактичних шлюбних відносинах та проживала однією сім'єю в належній їй на праві власності квартирі за адресою: АДРЕСА_1, що було засвідчено церковним вінчанням 25.01.2004 року, вела з ним сумісне господарство, а 05.12.2006 року зареєструвала шлюб, в якому перебувала до червня 2011 року. У період спільного проживання вони з відповідачем працювали, а з 2007 року, вона додатково отримувала пенсію. За сумісні кошти восени 2006 року був придбаний на ім'я і відповідача автомобіль ЗАЗ DAEWOO T13110, державний номер НОМЕР_1 за 6000 доларів США, які у лютому 2002 року були подаровані їй матір»ю. Оскільки автомобіль був придбаний під час спільного проживання і відповідач не бажає його повертати, в остаточному позові просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю з відповідачем, визнати цей автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, поділити його, визнавши за нею право власності на його 1/2 частку із встановленням порядку володіння та сумісного почергового користування автомобілем за актом приймання-передачі. У відшкодування судових витрат просила стягнути з відповідача понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 928,22 грн. та правовою допомогою в розмірі 5000 грн.

У листопаді 2014 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив здійснити поділ спільно набутого майна в період зареєстрованого шлюбу з позивачкою, а саме побутових приладів та меблів, які складають: кухонний гарнітур, кухонний куток, газову плиту, два телевізори «Самсунг», шаф-купе, ліжко, комод, пральну машину «Вірлпол», кондиціонер «Беко» на загальну суму 31100 гривень, виділивши йому в натурі 1/2 частку та а стягнути на його користь компенсацію витрат, понесених на здійснення ремонту в квартирі позивачки під час спільного життя, в розмірі 9700 гривень.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину автомобіля та встановлення порядку володіння та користування спільним майном, відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розподіл спільно набутого майна подружжя задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію в розмірі 9700 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн. У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_3 та її представника, адвоката Данелян Т.В., які просили апеляційну скаргу задовольнити, відповідача ОСОБА_4 та його представника, адвоката Коваленко К.О., які просили скаргу відхилити, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності із ч.1 статті 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до положень ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо) , які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 і частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд виходив із не доведеності факту спільного сумісного проживання позивачки і відповідача однією сім'єю в період листопада 2003 року - грудня 2006 року та придбання в період сумісного проживання автомобілю, побутової техніки і меблів, а також доведеності виконання сторонами ремонтних робіт у період перебування у зареєстрованому шлюбі та права ОСОБА_4 в межах заявлених ним вимог на отримання компенсації понесених витрат на ці роботи.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 не відповідає встановленим обставинам та положенням закону.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ст. 58 ЦПК України).

За положеннями ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Як вбачається зі справи та наданих сторонами доказів, ОСОБА_5 і ОСОБА_4 25 січня 2004 року отримали в Українській православній церкві свідоцтво про проведення обряду вінчання, що відбулося у православному храмі «Марії Магдаліни». (а.с.7)

Відповідно до актового запису №554 від 05.12.2006 року, виданого Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, ОСОБА_5 і ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2. (а.с.8)

Відповідач ОСОБА_4 при розгляді справи в апеляційному суді не заперечував, що познайомився з ОСОБА_3 восени 2003 року, але став підтримувати сімейні стосунки після реєстрації шлюбу, та проживав однією сім'єю з грудня 2006 року до листопада 2011 року. У будь-якому іншому шлюбі в період з 2003 року вони з позивачкою не перебували.

Позивачка ОСОБА_5 заперечувала факт проживання однією сім'єю з грудня 2006 року та посилалась на те, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку поясненням свідків.

Оскільки перевірити доводи апеляційної скарги в цій частині стало неможливим з причини відсутності фонограми звукозапису судового засідання від 29.01.2015 року, яка з технічних причин не збереглася, про що повідомив суд першої інстанції листом за №266/2938/14-ц від 30.03.2015 року (а.с. 214, 218), за клопотанням позивачки апеляційним судом були повторно допитані свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Як встановлено із пояснень свідка ОСОБА_8, сусідки ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_4 з пізньої восени 2003 року до 2011 року проживав разом з ОСОБА_3 в її квартирі, як чоловік і жінка. Вона бувала в квартирі позивачки і бачила, як постійно ОСОБА_4 з квартири останньої ходив на роботу і повертався з роботи, сушив на вікні рибу, а позивачка розвішувала на вулиці після прання його особисті речі, як вони разом скуплялись, він заносив до квартири продукти, приблизно через два роки сумісного життя у них появився автомобіль, який використовувався в цілях сім'ї та зберігався на подвір'ї.

Із пояснень свідка ОСОБА_9 вбачається, що вона познайомилась зі сторонами, як сімейною парою у листопаді 2004 року в санаторії «Ай-Даниль», зі слів обох знала, що вони обвінчані. В період 2005-2007 років бувала у них в гостях, бачила в квартирі за місцем проживання позивачки за адресою: АДРЕСА_1 особисті речі ОСОБА_4, чула їх розмови щодо ведення спільного господарства, разом святкувала в кафе день народження, надала на огляд суду фотографію за 2005 рік, на якій вона разом зі сторонами та свідком ОСОБА_10, померлою у 2015 році, фотографувались за святковим сімейним столом в квартирі позивачки.

Із пояснень свідка ОСОБА_10, що підтверджується фонограмою запису судового засідання від 23 січня 2015 року вбачається, що вона знаходилась у дружніх стосунках як з ОСОБА_3, з якою працювала на одному підприємстві «Азовмаш», так і з її чоловіком ОСОБА_4, з яким познайомилась в кінці 2003 року, коли вони стали проживати однією сім»єю. Часто бувала у них в гостях, зустрічалась з обома на свята, бачила, що вони вели спільний бюджет, в квартирі знаходились його особисті речі. Стверджувала, що ОСОБА_4 постійно проживав в квартирі ОСОБА_3 з кінця 2003 року до літа 2011 року. (а.с. 135-136).

Факт перебування сторін у санаторії «Ай-Даніль» з 11 листопада 2004 року підтверджений довідкою профспілкового комітету ПАТ «ММК ім.Ілліча» № 898 від 17.04.2015 року, із якого вбачається, що путівка для ОСОБА_3 оплачувалась за пільговою вартістю, як дружині колишнього працівника комбінату ЦРЄО ОСОБА_4 ( а.с.224).

Відповідач ОСОБА_4 не заперечував, що познайомився зі свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 при зазначених ними обставинах та знаходиться з ними у нормальних стосунках, що путівку у санаторій «Ай-Даніль» отримував за місцем своєї роботи, що відпочивав у Криму разом із ОСОБА_3, яка працювала на іншому підприємстві «Азовмаш», а також підтвердив причину і час фотографування з ОСОБА_9

Встановлено також, що за біржовою угодою №595665, посвідченою Українською товарною біржею 19 вересня 2006 року, на ім»я ОСОБА_4 був придбаний автомобіль ЗАЗ-Daewoo, Т13110, 2003 року випуску. (а.с.63)

З урахуванням встановлених обставин та наведених доказів, в їх сукупності, колегія суддів вважає встановленим факт проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_4, як чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період січня 2004 року до реєстрації шлюбу 05.12.2006 року, а також набуття останніми, відповідно до положень статті 74 СК України права спільної сумісної власності, на зазначений транспортний засіб.

Пояснення свідка ОСОБА_11, який доводиться онуком ОСОБА_4, відносно того, що останній залишив свій будинок після вступу в шлюб з ОСОБА_3, а до цього сам доглядав за ним, кормив собаку, не пускав для проживання сім'ю циганської національності, спростовуються не тільки наведеними доказами, але й поясненнями в суді першої інстанції свідка ОСОБА_12, сусідки ОСОБА_4, та частково самим ОСОБА_4 в апеляційному суді, а тому не спростовують встановлений судом факт проживання сторін однією сім»єю в період 2004-2006 років.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність ОСОБА_3 факту проживання однією сім»єю та ведення спільного господарства на час придбання транспортного засобу, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Між тим підстав для задоволення позову в частині встановлення між сторонами порядку володіння і користування автомобілем шляхом його передачі почергово кожні три місяці співвласниками за актом приймання та передачі, не має, оскільки відповідач проти почергового користування заперечує, а позивачкою не надано належних і допустимих доказів щодо доцільності, необхідності та можливості такого користування.

Не має підстав і для стягнення грошової компенсації вартості ? частини автомобіля, оскільки судово-товарознавча експертиза у справі не проводилась, а з середньою ринковою вартістю автомобіля в Україні відповідач ОСОБА_4 не погоджується. (а.с.9)

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації за ремонт квартири, ОСОБА_5 стверджувала, що ремонт в квартирі вона розпочала у 2002 році і основні роботи, пов'язані із заміною приборів опалювальної системи, переобладнання квартири, заміні дверних та віконних проломів вона виконала до знайомства з ОСОБА_4 за свої особисті кошти в розмірі 60000 грн., і не визнає зазначений у позові останнього розмір компенсації виконаних ремонтних робіт у період шлюбу, оскільки вони були косметичними і вона витратила на них особисті кошти від продажу іншої квартири.

Між тим, належних і допустимих доказів на підтвердження цих доводів ОСОБА_3 не надано.

При розгляді справи в апеляційному суді за клопотанням ОСОБА_4 був допитаний свідок ОСОБА_13, який проводив ремонтні роботи в квартирі позивачки у 2009 році та за виконання цих робіт отримав від останньої 25000 гривень. Назвати розмір витрачених коштів на будівельні матеріали не може, оскільки їх не купував.

Оскільки ОСОБА_5 підтвердила пояснення свідка ОСОБА_13, якого запросила сама для проведення ремонту у 2009 році, а також факт передачі йому за ремонтні роботи 25000 гривень, підстав вважати недоведеними позовні вимоги ОСОБА_4 на компенсацію йому частки витрат на ремонтні роботи, що складають 9700 грн., не можна. Відповідно до ч.1 статті 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Тому, з урахуванням наведеного, підстав для задоволення апеляційної скарги в частині стягнення з ОСОБА_3 компенсації частки витрат на ремонтні роботи та скасування судового рішення в цій частині з відмовою у задоволенні позову не має.

Відповідно до положень ч.1ст.88 ЦПК України, у зв»язку із частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_3 та відмови у задоволенні апеляційної скарги в частині ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_4.у задоволенні позову, колегія суддів вважає за необхідне частково, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та підтверджених витрат по сплаті судового збору та правової допомоги, стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 525 грн.90 коп. та за надання правової допомоги 2500 гривень. (а.с.1,2,151,132-133,167)

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 лютого 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину автомобіля та встановлення порядку володіння та користування спільним майном задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання однією сім»єю ОСОБА_3 з ОСОБА_4 з 25 січня 2004 року по 04 грудня 2006 року.

Визнати автомобіль ЗАЗ DAEWOO T13110, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнавши за кожним право власності по 1/2 частини автомобіля.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування автомобілем відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору 525 грн.90 коп. та за надання правової допомоги 2500 гривень.

В решті частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді