УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз» про стягнення підвищення до заробітної плати за роботу в гірському населеному пункті, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, мотивуючи його тим, що з 01 лютого 2005 року по 30 грудня 2011 року позивач працював на посаді завідувача продуктового складу на базі відпочинку «Карпати» (далі - БВ «Карпати») Управління магістральних трубопроводів «Прикарпаттрансгаз», Публічного акціонерного товариства «Прикарпаттрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», яка знаходиться в м. Яремче, Івано-Франківської області.

Наказом від 30 грудня 2011 року № 28-К позивач був звільнений з роботи у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 серпня 1995 року № 647 «Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських» місту Яремче надано статус гірського населеного пункту.

Проте в період роботи з 01 лютого 2005 року по 01 листопада 2009 року та з 01 березня 2010 року по 30 листопада 2011 року йому до заробітної плати не нараховано та не виплачено підвищення за роботу в гірському населеному пункті.

У квітні 2010 року при проведенні ревізії ДК «Укрнафта» НАК «Нафтогаз України», в тому числі зустрічної звірки БВ «Карпати» головним КРУ в Івано-Франківській області були встановлені окремі порушення при нарахуванні та виплаті заробітної плати працівникам БВ «Карпати». У ході даної ревізії всім працівникам було донараховано та виплачено різницю недоотриманої заробітної плати з врахуванням 25 % надбавки за роботу в гірських населених пунктах за період роботи з 01 листопада 2009 року по 01 березня 2010 року.

Неодноразові звернення позивача до директора БВ «Карпати» виплатити заборгованість із заробітної плати за роботу в гірському населеному пункті за період роботи з 01 лютого 2005 року по 01 листопада 2009 року та з 01 березня 2010 року по 30 грудня 2011 рік бажаних результатів не дали, заборгованість так і не виплатили.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 січня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2014 року та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 січня 2015 року, оскільки вони законні та обґрунтовані.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 серпня 1995 року № 648 «Про умови праці осіб, які працюють у гірських районах» встановлено, що на підприємствах, в установах, організаціях та військових частинах, розташованих на територіях населених пунктів, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників, визначені генеральними, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25 відсотків.

Госпрозрахункові підприємства, яким є відповідач, відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці», самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Забезпечення оплати праці працівників, що працюють на підприємствах, розташованих в гірських населених пунктах, вказані підприємства здійснюють за рахунок доходів від своєї діяльності.

Таким чином, оплата праці працівників госпрозрахункових підприємств (організацій), що розташовані на території населених пунктів, яким надано статус гірських, повинна визначатись з урахуванням зазначених норм матеріального права, а положення п.1 Постанови №648 слід розглядати як загальний підхід до обчислення підвищення тарифних ставок та посадових окладів працівників, які працюють на таких підприємствах, а не визначення кола осіб, які претендують на таку виплату.

При цьому слід враховувати, що на 25 відсотків підвищуються тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням.

Виробничі, трудові, соціально-економічні інтереси працівників нафтової та газової промисловості регламентуються Галузевими угодами між Міністерством енергетики і вугільної промисловості України, НАК «Нафтогаз України» та профспілкою працівників нафтової і газової промисловості як мінімальні соціальні гарантії.

Галузевими угодами між Міністерством енергетики і вугільної промисловості України, НАК «Нафтогаз України» та профспілкою працівників нафтової і газової промисловості України на 2005-2006, 2007-2008, 2009-2011 роки передбачено, що мінімальний розмір тарифної ставки робітника першого розряду основного виробництва за місячну норму робочого часу встановлюється у розмірі не менше 135 % розміру мінімальної заробітної плати, для робітників наскрізних та інших професій - у розмірі не менше 120 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом.

У разі встановлення під час дії Угоди нового розміру мінімальної заробітної плати тарифні ставки /посадові оклади/, розраховані відповідно до п. 2.20 Угоди, в обов'язковому порядку підвищуються з часу набрання чинності Законом України, яким встановлено нову величину мінімальної заробітної плати. Встановлені в Галузевій угоді мінімальні тарифні ставки і є мінімальними соціальними гарантіями для працівників нафтової та газової галузі, до якої відноситься ПАТ «Укртрансгаз».

Порядок оплати праці працівників ПАТ «Укртраснгаз» та в тому числі БВ «Карпати», мінімальну тарифну ставку та коефіцієнти співвідношень до неї тарифних ставок робітників та посадових осіб інженерно-технічних працівників встановлено колективними договорами ПАТ «Укртрансгаз», укладеними між роботодавцем в особі голови правління та радою голів профкомів ПАТ «Укртрансгаз» від імені трудового колективу та зареєстрованим в установленому порядку.

При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що тарифні ставки працівників ПАТ «Укртрансгаз» розраховані у відповідності до колективних договорів ПАТ «Укртрансгаз», перевищують мінімальні соціальні гарантії, встановлені галузевими угодами більше ніж на 25 %.

Відповідні позиції викладені і у постанові Верховного Суду України від 6 лютого 2013 року в справі №6-151цс12, яка є обов'язковими для всіх судів України.

З штатних розписів на 2005-2011 роки та довідок про заробітну плату на ім'я ОСОБА_4 за 2005-2011 роки видно, що позивач отримував заробітну плату, яка значно більше ніж у 25 % перевищує законодавчо встановлений мінімальний розмір заробітної плати.

Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко Є.П. Євграфова І.М. Завгородня