У х в а л а

іменем україни

15 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону державної служби України з надзвичайних ситуацій, третя особа - командир Державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону державної служби України з надзвичайних ситуацій Євстратенко Ігор Анатолійович, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, за касаційною скаргою Державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що протягом останнього часу вона працювала на посаді головного бухгалтера Державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі - ДВГРЗ ДСНС України). Ввечері 05 лютого 2014 року під впливом негативних емоцій вона написала заяву про звільнення за власним бажанням. 06 лютого 2014 року о 08.00 год. позивач надала секретарю командира загону заяву про недійсність попередньої заяви від 05 лютого 2014 року про звільнення за власним бажанням, після чого виконувала свої посадові обов'язки головного бухгалтера. Цього ж дня їй вручено копію наказу від 05 лютого 2014 року про звільнення з 06 лютого 2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Згідно даного наказу її останнім робочим днем є день звільнення - 06 лютого 2014 року. В цей же день вона звернулась до медичного закладу за допомогою, де вона отримала листок непрацездатності та перебувала на лікарняному до 21 лютого 2014 року. Враховуючи викладене, просила скасувати наказ відповідача від 05 лютого 2014 року про її звільнення з посади головного бухгалтера штабу загону з 06 лютого 2014 року за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України та поновити її на посаді головного бухгалтера штабу ДВГРЗ ДСНС України з 06 лютого 2014 року.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 вересня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Скасовано наказ № 28к від 05 лютого 2014 року, виданий командиром ДВГРЗ ДСНС України, про звільнення ОСОБА_3 з посади головного бухгалтера штабу загону. Поновлено ОСОБА_3 на посаді головного бухгалтера штабу загону ДВГРЗ ДСНС України з 07 лютого 2014 року. Стягнуто з ДВГРЗ ДСНС України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 лютого 2014 року по 26 листопада 2014 року в розмірі 77 163,90 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі.

У касаційній скарзі ДВГРЗ ДСНС України просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та просить ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем були порушені вимоги трудового законодавства при звільненні позивача, оскільки вона відкликала заяву про звільнення до її ознайомлення із наказом про звільнення. Крім того, з ДВГРЗ ДСНС України на користь ОСОБА_3 підлягає до стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанцій погодитися не можна.

Установлено, що до 06 лютого 2014 року ОСОБА_3 працювала у ДВГРЗ ДСНС України на посаді головного бухгалтера.

05 лютого 2014 року позивач написала заяву про звільнення за власним бажанням з 06 лютого 2014 року.

Наказом відповідача від 05 лютого 2014 року № 28к звільнено ОСОБА_3 з 06 лютого 2014 року за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України. 06 лютого 2014 року позивача було ознайомлено з указаним наказом про звільнення та видано трудову книжку.

06 лютого 2014 року також ОСОБА_3 написала заяву, в якій просила її заяву про звільнення від 05 лютого 2014 року вважати недійсною.

Згідно із листком непрацездатності серії АГМ № 792950 з 06 лютого 2014 року до 21 лютого 2014 року позивач перебувала на лікарняному.

У доповідній першого заступника командира загону зазначено, що 06 лютого 2014 року головний бухгалтер загону ОСОБА_3 відсутня на робочому місці з 11 год. Про свою відсутність нікого не повідомила, заяв не писала, покинула робоче місце без поважних причин (а.с. 76).

Відповідно до службової записки начальника відділу кадрів загону 06 лютого 2014 року головний бухгалтер загону ОСОБА_3 була ознайомлена з наказом про звільнення та під підпис отримала трудову книжку, після чого на робочому місці до кінця робочого дня була відсутня з невідомих причин (а.с. 77).

Згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до заяви від 05 лютого 2014 року, позивач просила звільнити її за власним бажанням з 06 лютого 2014 року, тобто працівник не попереджала роботодавця про розірвання трудового договору за два тижні, а тому за вказаних обставин вона була позбавлена права на відкликання заяви про звільнення.

Враховуючи вищезазначене, висновок суду апеляційної інстанції про наявність у ОСОБА_3 згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України безумовного права відкликати раніше подану заяву про звільнення є помилковим. Крім того, невірним є також посилання суду апеляційної інстанції на п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки наведені в ньому роз'яснення відносяться до випадків звільнення працівника, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору.

Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Проте, апеляційний суд, стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, указаних вимог процесуального законодавства не врахував, вийшов за межі позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, чим порушив принципи закріплені ч. 1 ст. 11 та ст. 303 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем були дотримані вимоги трудового законодавства при звільненні позивача із займаної посади, оскільки остання власноручно написала заяву про звільнення за власним бажанням з 06 лютого 2014 року, яка була задоволена.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року скасувати, рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 вересня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська