АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/8201/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - ЛазаренкоВ.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка подана їх представником ОСОБА_4, та ОСОБА_5 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року по справі за позовом Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

встановила:

У вересні 2014 року позивач КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 заборгованість по оплаті за утримання житла та оплаті за користування комунальними послугами за період з 01.04.2008 року по 01.11.2010 року, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, на загальну суму 9602 грн. 18 коп., відповідно до їх часток у праві власності на квартиру.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом'янської районної в м. Києва державної адміністрації заборгованість по оплаті за утримання житла та оплаті за користування комунальними послугами за період з 01.04.2008 року по 01.11.2010 року в розмірі по 3200 грн. 73 коп. з кожного та судовий збір в розмірі по 81 грн. 20 коп. з кожного.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року заяву відповідачів про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, відповідачі звернулись з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказували, що посилання суду на ст. 264 ЦК України щодо переривання позовної давності є безпідставним, оскільки сплата відповідачами на користь позивача платежів у розмірі, більшому за необхідний, не є доказом визнання боргу у спірній сумі в розумінні ч. 1 ст. 264 ЦК України, оскільки вказана норма встановлює, що перебіг позовної давності переривається вчиненням боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку.

Зазначали, що позивач просить стягнути заборгованість з відповідачів за період з 01.04.2008 року по 01.11.2010 року, а з позовом позивач звернувся у вересні 2014 року, пропустивши встановлений законом строк позовної давності. Поважних причин пропуску строку позивач не зазначив та не звертався з заявою про поновлення пропущеного строку.

Крім того, позивачем не надано жодного доказу того, що відповідачі є власниками квартири НОМЕР_1, що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 та в яких частках вони володіють зазначеною квартирою. Копія довідки форми № 3, що надана позивачем, не може бути доказом того, хто є власником квартири і в яких частках, оскільки не є правовстановлюючим документом.

Також, позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування рахунку-попередження, не надані підтвердження надання вказаних послуг та їх обґрунтованості, враховуючи відсутність між споживачем та виконавцем договірних відносин. Крім того, позивачем не вірно пораховано суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а саме - тільки у сторону збільшення, не враховуючи місяці, коли мала місце дефляція. Однак, дану обставину суд залишив поза увагою та взагалі не надав їй будь-якої оцінки.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити. Відповідачі та представник позивача в судове засідання не з'явились, про місце, дату і час розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації» позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1, в якій зареєстровані та проживають.

Позивач є балансоутримувачем вказаного будинку та надає відповідачам житлово-комунальні послуги, проте відповідачі обов'язку оплачувати вказані послуги належним чином не виконують та мають заборгованість за період з 01.04.2008 року по 01.11.2010 року на суму 8347 грн. 86 коп. На вказану заборгованість позивачем нараховано інфляційні втрати на суму 987 грн. 73 коп. та 3% річних в сумі 266 грн. 59 коп.

Позивач неодноразово попереджав відповідачів про необхідність своєчасної оплати спожитих послуг, проте відповідачі зазначену заборгованість в добровільному порядку не сплатили.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, обставини, які мають значення для справи, знайшли підтвердження в судовому засіданні. Судом встановлено, що за період з 01.04.2008 року по 01.11.2010 року відповідачі, як співвласники квартири, мають заборгованість по платі з утримання житла та платі за користування комунальними послугами в розмірі 9602 грн. 18 коп., яка складається з суми основного боргу - 8347 грн. 86 коп., інфляційних втрат - 987 грн. 73 коп., 3% річних - 266 грн. 59 коп. Оскільки відповідачами не виконано зобов'язання з оплати наданих послуг, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені. Висновки суду про наявність підстав для задоволення позову колегія суддів вважає законними, обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону. Норми матеріального права, на які послався суд - ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 156, 179 ЖК України, ст. 256-257, 264 , 625 ЦК України відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апелянтів про ненадання позивачем доказів того, що відповідачі є власниками квартири АДРЕСА_1 та у яких частках вони володіють квартирою, - колегія суддів не приймає до уваги, оскільки висновків суду зазначені доводи не спростовують.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається із довідки форми №3, виданої 21.01.2014 року Центром обслуговування споживачів № 2 КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду», квартира АДРЕСА_1 є приватизованою, власником особового рахунку значиться ОСОБА_6, яка померла та знята з реєстраційного обліку у 2009 році. Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є співвласниками зазначеної квартири.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджено, що квартира є власністю відповідачів, при цьому відповідачі зазначеної обставини не заперечують, ними не спростовано висновків суду, що частки, у яких вони мають нести відповідальність за утримання своєї власності є іншими, ніж 1/3. На підтвердження поданих заперечень відповідачами не було надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції правовстановлюючого документу на квартиру, власниками якої вони є.

Крім того, в суді апеляційної інстанції представник відповідачів підтвердив, що квартира була приватизована на 4-х осіб: трьох відповідачів та ОСОБА_6, після смерті якої спадщина ще не оформлена.

Доводи апелянтів про відсутність підстав для стягнення заборгованості, оскільки між позивачем та відповідачами не укладено договору про надання житлово-комунальних послуг - колегія суддів також вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 179 ЖК України, користування квартирами приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків та прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2, 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24.01.2006 року, користування приміщеннями житлових будинків здійснюється згідно з свідоцтвом на право власності або договором найму. Власник квартири зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Не зважаючи на відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, із фактичних стосунків, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існували та існують, оскільки позивач надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території, а відповідачі користуються наданими послугами та послугами централізованого опалення, холодного і гарячого водопостачання, газопостачання, проте оплачують їх несвоєчасно та не у повному обсязі.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач має право здійснювати функції утримання на балансі переданого йому за договором з власником майна та управляти ним чи передавати за договором повністю або частково функції управління управителю, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг; звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодовувати завдані збитки майну, що перебуває в нього на балансі.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі позивача.

Нарахування за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, за надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої та холодної води та водовідведення здійснювалось позивачем на підставі тарифів, затверджених розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до наданого позивачем розгорнутого пояснення до розрахунку ( а.с. 94-106), позивачем зазначено, на підставі яких саме затверджених розпорядженнями Київської міської адміністрації тарифів були здійснені нарахування за житлово-комунальні послуги. Отже, матеріали справи містять детальну розшифровку нарахувань за кожен місяць періоду з квітня 2008 року по серпень 2012 року, із зазначенням тарифу по кожному виду комунальних послуг та плати за утримання будинку і прибудинкової території .

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача у повному обсязі заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, виходячи із тарифів, чинних на період часу, у якому виникла заборгованість.

Як вбачається з бухгалтерських розрахунків заборгованості, підписаних начальником Центру обслуговування споживачів № 2, з березня 2008 року по грудень 2010 року відповідачі не сплачували за утримання будинку і прибудинкової території, послуги гарячого і холодного водопостачання, централізованого опалення, за винятком травня і червня 2008 року, лютого 2009 року, коли були здійснені платежі, які перевищували розмір щомісячних.

У зв'язку з несплатою наданих послуг станом на 01.11.2010 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 9424 грн. 40 коп., проте у подальшому відповідачі стали сплачувати поточні платежі за користування житлово-комунальними послугами та погашати заборгованість, тому станом на 01.10.2014 року розмір заборгованості, що виник за період з 01.04.2008 року по 01.11.2010 року, зменшився до суми 8347 грн. 86 коп.

Доводи апеляційної скарги відповідачів про сплив позовної давності та необхідність із цих підстав відмовити у позові колегія суддів вважає необґрунтованими та погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування позовної давності, виходячи із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 01 грудня 2010 року Солом'янським районним судом м. Києва було видано судовий наказ у справі за заявою КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Проте ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 07 червня 2012 року судовий наказ про стягнення суми боргу було скасовано за заявою ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 ( а.с. 12).

11 жовтня 2013 року позивач знову звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з відповідачів. Проте ухвалою суду від 05 листопада 2013 року у видачі судового наказу було відмовлено, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові № 6-214цс14 від 21 січня 2015 року, яка є обов'язковою до застосування в силу ст. 360-7 ЦПК України, враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Таким чином, у зв'язку зі зверненням позивача до суду із заявою про видачу судового наказу у листопаді 2010 року перебіг позовної давності був перерваний. У період з дня видачі судового наказу - 01.12.2010 року по день його скасування - 07.06.2012 року права позивача були захищені та підстав для звернення до суду з позовом у вказаний період не було, тому перебіг строку позовної давності для вимог про стягнення заборгованості, що виникла у період з 01.04.2008 року по 01.11.2010 року, заново розпочався з 07.06.2012 року.

Враховуючи, що повторно із заявою про видачу судового наказу позивач звернувся у жовтні 2013 року , а з даним позовом - 24.09.2014 року, строк позовної давності ним не пропущено.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідачами неодноразово у період 2011 - 2012 року вчинялись дії, що свідчать про визнання ними боргу - сплати платежів у розмірі, що перевищують щомісячний платіж.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги відповідачів про неправильний розрахунок інфляційних втрат колегія суддів не приймає до уваги, оскільки висновків суду такі доводи не спростовують.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, здійснюючи нарахування інфляційних втрат на суму заборгованості, що виникла у період 2008-2010 роки, позивач застосовував лише той індекс інфляції, що виник протягом одного місяця після несплати заборгованості, обмежившись періодом обчислення індексу інфляції - по жовтень 2010 року, не враховуючи місяці, у яких інфляція не відбувалась, та не обчислюючи індекс інфляції за весь період часу несплати заборгованості (з 2008-2010 по 2014 рік), а тому відповідно до положень ч. 1-2 ст. 11 ЦПК України суд першої інстанції обґрунтовано вирішив спір у межах заявлених позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги відповідачів щодо невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: