У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Парінової І.К.,

Нагорняка В.А., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності на частину квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності на частину квартири, посилаючись на те, що право власності на ј частини квартири АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_7 Відповідно до заповіту від 10 червня 1997 року все своє майно ОСОБА_7 заповідала своєму сину ОСОБА_8 ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_8 фактично вступив у володіння спадковим майно після смерті своєї матері. ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. На день смерті ОСОБА_8 його дружина ОСОБА_9 постійно проживала разом з ним у квартирі АДРЕСА_2 та фактично прийняла спадщину після померлого. ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

Як спадкоємці першої черги 10 квітня 2009 року позивачі отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові внески матері, однак оформити права на квартиру не змогли у зв'язку з тим, що спадкодавці належним чином не оформили свої спадкові права. Позивачі просили визнати за кожним з них право власності по 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_9

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Установлено, що право власності на ј частини квартири АДРЕСА_3 зареєстроване за ОСОБА_7 (а. с. 8).

Відповідно до заповіту від 10 червня 1997 року все своє майно ОСОБА_7 заповідала своєму сину ОСОБА_8 (а. с. 12).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 13).

ОСОБА_8 після смерті своєї матері перевіз до своєї квартири майно, яке належало їй за життя.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 15).

Відповідно до свідоцтва про одруження та довідок № № 377, 378 від 11 березня 2009 року, виданих комунальним підприємством - філією-806, на день смерті ОСОБА_8 його дружина ОСОБА_9 постійно проживали разом у квартирі АДРЕСА_2 (а. с. 14, 16, 19).

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 18).

Згідно зі свідоцтвом від 10 квітня 2009 року позивачі у встановлений законом строк звернулися до нотаріуса та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові внески в Ощадному банку, що належали ОСОБА_8, спадкоємицею якого була дружина ОСОБА_9 (а. с. 20‒21).

Доказів того, що позивачі зверталися до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, а саме: на частину вказаної квартири, матеріали справи не містять, цього не заперечує й заявник, указуючи в касаційній скарзі про те, що вони не були зобов'язані звертатись до нотаріуса з безпідставною вимогою про видачу їм свідоцтва про право на спадщину, розуміючи наперед, що нотаріус відмовить їм у видачі такого свідоцтва, оскільки доказів належності частини квартири до складу спадкового майна їх матері - ОСОБА_9 не було не лише у них в розпорядженні, а й взагалі не існувало.

Приписами ч. 1 ст. 1269 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1269> визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, ч. 1 ст. 1270 ЦК встановлений строк у шість місяців для прийняття спадщини.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1297> встановлено обов'язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування <nau://ukr08>» роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Згідно з п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 <nau://ukr04>, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві.

З урахуванням наведених положень закону право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Отже, за наявності умов у спадкоємця для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину позовні вимоги про визнання права на спадщину задоволенню не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставин суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що існує певний порядок для отримання свідоцтв про право на спадщину, тільки після якого у разі відмови у видачі свідоцтва особа, яка прийняла спадщину може звернутися до суду за захистом свого права. ОСОБА_3, ОСОБА_4 не надали доказів того, що вони звертались до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину на спірне нерухоме майно та отримали відмову в цьому, як не надали і доказів того, що відповідач порушив їх права, свободи чи інтереси.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком суду по їх оцінці, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 334, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: В.М. Коротун

В.А. Нагорняк

І.К. Парінова

О.В. Ступак