Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.07.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд в особі:

головуючої судді Лемак О.В.

при секретарі Ревачко І.С.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2А.О.,

представника відповідача ОСОБА_3,

відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на частину квартири,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на частину квартири, посилаючись на те, що 15 травня 2008 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_4 у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб. Приблизно у вересні 2013 року шлюбні відносини між ними було припинено так як дружина зібрала свої речі та переїхала проживати в інше житло. На даний момент шлюб між нами розірвано. Реєстрацію шлюбу було зареєстровано лише 15.05.2008 року тривалий період часу між позивачем та відповідачкою існували фактичні шлюбні відносини і вони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу. Проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу мало місце у період з початку 1998 року до 15.05.2008 року.

За вказаний період часу сторони як подружжя піклувалися один про одного, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, здійснювали спільні витрати та придбавали в інтересах сім'ї різного роду майно.

На початку 1999 року позивач разом з відповідачкою переїхали на постійне місце проживання до м. Ужгорода, оскільки його брат ОСОБА_5, який на той час вже тут постійно проживав, запропонував позивачу роботу продавця на ринку «Білочка». Приблизно восени 2000 року маючи деякі заощадження ними було прийнято спільне рішення про придбання квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 за ціною 4000 (чотири тисячі) дол. США. Крім того оскільки куплена квартира потребувала ремонту, то згодом на ремонт квартири ним додатково було витрачено біля 2 000 (дві тисячі) доларів США. За період з початку 1998 року і по теперішній час крім квартири ними було придбано також і інше майно.

Маючи бажання оформити договір купівлі-продажу та зареєструвати за собою право власності на придбану квартиру позивач звернувся до нотаріальної контори. Однак так як на той час у нього був наявним лише паспорт громадянина СРСР, нотаріус йому відмовив в оформленні договору купівлі-продажу квартири. У звязку з цим у договорі купівлі-продажу квартири покупцем було зазначено його дружину та в подальшому зареєстровано за нею право власності на спірну квартиру. Право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачкою, сторони вважали цю квартиру їхньою спільною сумісною власністю оскільки на той час постійно проживали однією сімєю.

Після того як відповідачка переїхала проживати в інше житло, а шлюбні відносини між ними було фактично припинено, ОСОБА_6 його усно повідомила про те, що квартира яка була куплена ними спільно є її одноособовою власністю, оскільки на момент її купівлі шлюб між ними не був зареєстрованим і, відповідно, ця квартира не є обєктом спільної сумісної власності.

Просить суд встановити юридичний факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сімєю (без реєстрації шлюбу) у період з початку 1998 року до 15 травня 2008 року, визнати квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 обєктом спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_4, визнати за ним право власності на ? частину квартири, та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позивач та його представник в судовому засідання позов підтримали та просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачка та її представник просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи, викладені у письмових запереченнях на нього.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.

15 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, зареєстрований у відділ реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, актовий запис №205.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.11.2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов"язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК (абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3).

Проте згідно ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж статтею передбачено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або іншим законом.

Даною нормою та чинним законодавством не передбачено такого способу захисту особистого немайнового або майнового права чи інтересу, як встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Норми ст. 74 СК України про право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім"єю без реєстрації шлюбу набрали чинності з 01.01.2004 року, а норми п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України про встановлення такого юридичного факту як проживання однією сім"єю чоловіка і жінки без шлюбу передбачено тільки з набрання чинності новим Цивільно-процесуальним Кодексом України.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. А тому не можна встановити факт спільного проживання сторін з 1998 року, оскільки за діючим законодавством України, який діяв до 2004 року, встановлення такого факту заборонялось.

Нормами діючого на той час КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності").

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Отже, права і обов'язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, тому правовий режим майна, придбаного до 2004 року, і правовідносини між сторонами із приводу нього, не можуть регулюватися нормами СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тобто, якщо, як стверджує позивач він брав участь в купівлі квартирі, то до даних правовідносин застосовується КпШС, який діяв на той час та позивачу необхідно, як зазначено вище довести не тільки факт його спільного проживання із відповідачкою, а й довести ступінь його участі працею та коштами, відповідно складеними договорами або правовстановлюючими документами.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_2 крім встановлення факту проживання однією сім"єю протягом 1998-2008 років, просить суд визнати квартиру спільною сумісною власністю та визнати за ним право власності на 1/2 частину даної квартири, придбаного в 2000 році. На дані правовідносини поширюється дія діючого законодавства.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що 30.11. 2000 року ОСОБА_4 придбала квартиру №4, що знаходиться у будинку №126, розташованому по вулиці Собранецькій в місті Ужгороді, що підтверджується договором купівлі продажу від 30.11.2000 року.

Частиною 4 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Тобто поняття сім'ї дається через формулювання її ознак, головною з яких є наявність між її членами взаємних прав та обов'язків, що зумовлені їхнім спільним проживанням.

При цьому за змістом ч. 4 ст. 368 ЦК України для набуття членами сім'ї права спільної сумісної власності на певне майно необхідна сукупність двох передумов: майно, набуте в результаті спільної праці; майно, набуте за спільні кошти.

Позивач повинен був довести не лише факт спільного проживання, а і ступінь його участі у придбанні спірного майна.

Між тим, матеріали справи не містять доказів щодо участі позивача у набутті спірної квартири (внесення власних грошових коштів), який, як встановлено судом, був придбаний відповідачкою від коштів отриманих від продажу квартири (м. Дніпропетровськ, вул. Ю. Савченка,97а/188), яка належала їй на праві власності.

Так, відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України свідчить про те, що центральною ознакою проживання чоловіка та жінки однією сім'єю є наявність взаємних прав та обов'язків, а також систематичне ведення ними спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї.

Як з'ясовано в судовому засіданні, домовленості між сторонами про створення спільної сумісної власності не було.

Оцінюючи представлені сторонами докази, суд вважає, що позивачем не надано належних доказів тому, що сторони в період з 1998 по 2000 років проживали однією сім`єю.

Відповідачкою не заперечується той факт, що позивач та відповідачка з 2000 р. проживали спільно.

Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 без шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 15 травня 2008 року є законними та обґрунтованими.

Недоведеність факту проживання однією сім`єю свідчить про безпідставність вимог позивача щодо визнання спільним сумісним майна.

Враховуючи те, що між сторонами не був укладений письмовий договір стосовно набутого майна, то вимоги позивача про поділ спірного майна, згідно ст. 74 СК України, суд вважає необгрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

На підставі ст. 88 ЦПК України, судові витрати позивачеві не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 213,215, 294 ЦПК України, суд, -

Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на частину квартири задовольнити частково.

Встановити юридичний факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сімєю (без реєстрації шлюбу) у період з початку з 01 січня 2004 року по 15 травня 2008 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення рішення без участі особи, яка її оскаржує, протягом десяти днів з дня його отримання.

Суддя Лемак О.В.