У х в а л а

3 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сеніна Ю.Л.,Романюка Я.М.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договорами позики та процентів від суми позики,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеною заявою про перегляд судових рішень на підставі пунктів 1, 4 статті 355 ЦПК України.

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 5 червня 2014 року в задоволенні його позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову, постановлено стягнути з ОСОБА_6 на його користь заборгованість за договором позики згідно розписки від 25 листопада 2009 року в розмірі 45 тис. дол. США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 5 червня 2014 року становить 529 тис. 211 грн 70 коп. та проценти від суми позики в розмірі 1 тис. 398,08 дол. США, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 5 червня 2014 року становить 16 тис. 441 грн 78 коп.; у решті позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року рішення апеляційного суду в частині стягнення заборгованості за договором позики згідно розписки від 25 листопада 2009 року скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляду до суду апеляційної інстанції; у іншій частині рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також посилаючись на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статей 525, 1047 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 22 травня, 16 жовтня 2013 року та від 12 січня 2015 року, а також постанову Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до пунктів 1, 4 статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд керувався тим, що підтвердженням укладення з ОСОБА_6 договору позики в розмірі 45 тис. дол. США є оригінал розписки від 25 листопада 2009 року, що надана позивачем, а тому в цій частині позовні вимоги про стягнення заборгованості за розпискою і процентами від указаної суми позики є обґрунтованими.

Скасовуючи рішення апеляційного суду в частині стягнення заборгованості згідно розписки від 25 листопада 2009 року та процентів від суми позики й направляючи в цій частині справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд виходив із того, що згідно змісту вищезазначеної розписки сторони встановили строк повернення коштів - протягом 60 днів з моменту пред'явлення позикодавцем вимоги. Встановлено, що вимога позикодавцем пред'явлена у травні 2013 року й позичальником у визначений сторонами строк не виконана. Суд належним чином не перевірив правильність нарахування процентів і строк, з якого слід нараховувати ці проценти; не встановив день, з якого позичальник прострочив виконання грошового зобов'язання. У порушення вимог статті 533 ЦК України, провівши розрахунок заборгованості за офіційним курсом Національного Банку України до долара США на день ухвалення рішення судом першої інстанції, апеляційний суд такий порядок ії визначення не обґрунтував. Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості згідно розписки від 25 листопада 2009 року, оскільки позивачем не було надано оригінал вказаної розписки. Приймаючи оригінал цієї розписки при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, обґрунтування щодо можливості прийняття такого доказу і його дослідження апеляційним судом наведено не було.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову про стягнення заборгованості за договором позики, оскільки відповідно до вимог статті 545 ЦК України відповідач не надав доказів на підтвердження повернення позики, так як боргові розписки залишилися у позивача;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 жовтня 2013 року та поставі Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, суди, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій й направляючи справу на новий розгляд, виходили із того, що судами не було враховано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі коштів позичальнику. Суд не визначився який саме документ складений відповідачем - договір позики, чи розписка про отримання коштів та не встановив справжньої правової природи зазначеного документа;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 січня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Суди дійшли правильного висновку про те, що відповідач не довів факту неотримання ним грошових коштів за укладеними між сторонами договорами.

Зміст наданих заявником для порівняння судових рішень судів касаційної інстанції та їх порівняння із судовим рішенням, яке він просить переглянути, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надана для порівняння постанова Верховного Суду України

від 18 вересня 2013 року не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у цій постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Доводи, які викладені в заяві не свідчать про наявність підстав, передбачених пунктами 1, 4 статті 355 ЦПК України, для перегляду судових рішень.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договорами позики та процентів від суми позики за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
Я.М. Романюк
А.Г. Ярема