Провадження № 4с/642/13/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

25 березня 2015 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого - судді Грінчук О.П.,

за участю секретаря Бурди н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в залі суду скаргу ОСОБА_1 на дії Старшого державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ ОСОБА_2,

встановив:

заявник звернувся до суду зі скаргою на дії Старшого державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ ОСОБА_2.

Сторни у судове засідання не з'явилися.

25.03.2015 р. Заявником через канцелярію суду надійшла заява, у якій останній просив відкласти судове засідання за його скаргою на невизначений строк у зв'язку з його хворобою. До заяви додано копію медичної довідки, яка є частково нечитаємою, на якій не вбачається всього тексту напису медичного закладу на штампах та печатках. Тому суд вважає за недоцільне переносити розгляд вказаної скарги.

Від представника Ленінського ВДВС ХМУЮ надійшло заперечення на скаргу та заява про розгляд скарги у його відсутність.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні скарги повинно бути відмовлено, у зв'язку з наступним.

Судом встановлено, що в провадженні Ленінського ВДВС ХМУЮ перебуває виконавче провадження № 46435068 відкритого на підставі виконавчого листа №642/12139/13-ц виданого Ленінським районним судом м. Харкова на користь ПАТ КБ «Приват Банк» про виселення ОСОБА_1 з житлового будинку розташованого за адресою м. Харків, вул. Довгалевського,47 без надання іншого житлового приміщення.

Згідно положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте ( без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення забовязань громадян України.

Сам по собі наведений вище Закон України не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки на час його ухвалення місцевий суд і не міг його застосувати, так як його не існувало, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду з огляду на те законодавство, яке існувало на час його ухвалення.

Відповідно до ч. 2 ст.39 Закону України Про іпотеку(у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Зі змісту ч. 3 ст.109 ЖК Української РСР та ст.40 Закону України Про іпотекувбачається, що виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя (кредитора) або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Враховуючи вищевикладене, в даному випадку не підлягають застосуванню положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів і іноземній валюті», та в діях державного виконавця не вбачається порушення закону.

Крім цього, 16.03.2015 року ОСОБА_1 було подано заяву про забезпечення позову.

Враховуючи положення п.15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року, згідно якого вбачається, що при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду, суд вважає, що вказана заява підлягає поверненню заявнику.

Керуючись, ст.ст. 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 128, 383, 385, 386 ЦПК України.

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 на дії Старшого державного виконавця Ленінського ВДВС ХМУЮ ОСОБА_2М залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд в порядку та терміни, передбачені ст.294 ЦПК України.

Головуючий: