Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Ханберовій Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту належності підвальних приміщень у домоволодінні, усунення перешкод в користуванні ними, стягнення моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту приналежності підвальних приміщень, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2 В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнення від 18.03.2014 року, позивач посилається на те, що вона та ОСОБА_2 є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1. Їй було подаровано 36/100 частин вказаного домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, яке розташовано на земельній ділянці, площею 673 кв.м., за договором дарування від 03.03.2003 року. Згідно довідки-характеристики №025499 від 08.01.2003 року за заявою дарувальника відчужувались на її користь в житловому будинку літ. «А-1» приміщення 2-1, 2-2, в сінях приміщення 2-3, ганок «а1», сараї «Г», «Б», душ «З», в підвалі приміщення ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4, у загальному користуванні: вбиральня «Д», споруди №1-5, мостіння «І», (житлова площа 9,7 кв.м.). ОСОБА_2 неодноразово намагався порушити її майнові права на належні їй приміщення в домоволодінні, для чого звертався до суду з різними вимогами, в задоволені яких йому було відмовлено, в наслідок чого вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.07.2005 року у справі за позовом ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, та ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.01.2006 року, якою це рішення залишено без змін, було встановлено, що підвал домоволодіння складається з приміщень І-І, І-2, ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4, яких приміщення І-1, І-2 належать ОСОБА_2, а приміщення ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4 - ОСОБА_1 Як вбачається з матеріалів цивільної та інвентарної справи (за попереднім розглядом справи у 2003-2006 роках) первинним власником домоволодіння АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 Розподіл права власності між теперішніми власниками відбувся після того, як ОСОБА_3 64/100 частин домоволодіння продав ОСОБА_4, а інші 36/100 частин успадкував його син ОСОБА_5 Свої 64/100 частин ОСОБА_4 продала ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідно по 37/100 та 27/100 частин, які пізніше перейшли за договором дарування у власність ОСОБА_1 В свою чергу 36/100 частин ОСОБА_5 шляхом продажу послідовно переходили спочатку ОСОБА_8, потім ОСОБА_9 і нарешті ОСОБА_1

Позивач зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу від 24.09.1980 року та рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26.08.1981 року у власність ОСОБА_4 перейшло 64/100 частин домоволодіння, в тому числі підвальні приміщення: 5-4, 5-5, 5-6, які після переобладнання та зміни їх нумерації фактично стали приміщеннями І-1, І-2, в зв»язку з цим лише зазначені приміщення ОСОБА_4 мала право відчужувати. Проте, при посвідченні 16.08.1986 року договору купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 помилково вказано, що відчужено також і приміщення підвалу - ІІ. Між тим, підвальні приміщення ІІ не знаходились у власності ОСОБА_4, оскільки їх відчуження відбувалось по лінії сина первинного власника ОСОБА_5 і їх теперішнім власником на підставі договору від 03.03.2003 року є ОСОБА_1 Таким чином, до частки домоволодіння, яка належить ОСОБА_2, підвальні приміщення з позначкою ІІ ніколи не відносились. Не зважаючи на це, відповідач грубо порушив її права на зазначені підвальні приміщення та незаконно пробив дверний отвір з належного йому підвального приміщення І-1 в належне їй підвальне приміщення ІІ-2, при цьому також самовільно заклав цегляною кладкою дверний отвір між її приміщеннями ІІ-2 та ІІ-1. Користування ОСОБА_2 на протязі деякого часу спірним приміщенням не породжує за собою права власності на ці приміщення, він зайняв їх самовільно, згоди власника на це він не отримав та наразі намагається продати свою частку домоволодіння, запропонувавши їй як співвласнику першочергово купити його частку, в тому числі приміщення ІІ-2 та ІІ-3, які їй завжди належали по праву. 21.03.2008 року за договором дарування від її батька їй передано в дар 27/100 частин вказаного домоволодіння з відповідною частиною господарських будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці, площею 673 кв.м. по АДРЕСА_1, і таким чином їй загалом належить 63/100 часток цього домоволодіння. Позивач посилається на те, що з метою запобігання в подальшому будь-яких претензій з боку ОСОБА_2 до її підвальних приміщень слід в судовому порядку визнати юридичні факти належності підвальних приміщень сторонам процесу, як того вимагає відповідач за своїм зустрічним позовом. Крім того, діями ОСОБА_2 їй була заподіяна моральна шкода.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просить встановити факт, доведений рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.07.2005 року по справі № 2-609/2005 та ухвалою колегії Судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.01.2006 року, що в договорі купівлі-продажу 37/100 частин жилого будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 від 16.08.1986 року, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, допущена помилка, а саме абзац 6 зазначеного договору слід вважати дійсним в наступній редакції: "В користування набувача відходить: в жилому будинку А-1 квартира №1, що складається з жилих кімнат 1-2, 1-3, 1-4, площею 30,2 кв.м., кухні І-1, в сінях а приміщення І-5, підвал під А-1 складається з І; загального користування споруди 1-4, вбиральня Д"; встановити факт, що в підвалі жилого будинку літ. А-1 вказаного домоволодіння приміщення ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4 належать ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 03.03.2003 року; усунути перешкоди в користуванні нежитловими приміщеннями, які належать ОСОБА_1, шляхом закладення цегляною кладкою дверного отвору, що самовільно і незаконно пробитий ОСОБА_2 з приміщення І-1 в приміщення ІІ-3, а також звільнити дверний отвір між приміщеннями ІІ-1 і ІІ-3, які знаходяться в підвальному приміщенні вказаного домоволодіння; стягнути зі ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду у сумі 5000,00 грн.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просить встановити факти, що підвальні приміщення поз. І-2, площею 13,5 кв.м., ІІ-3, площею 6,9 кв.м., ІІ-2, площею 8,1 кв.м., та входи до них І-1, площею 3,2 кв.м., ІІ-1, площею 1,10 кв.м., є приналежністю квартири №1 житлового будинку літ.А-1 по АДРЕСА_1, були придбані його батьком ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 16.08.1986 р. та належать йому на праві приватної власності згідно договору дарування від 28.12.1992 року, та стягнути із ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн.

В обгрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що у договорі купівлі-продажу від 16.08.1986 року зазначено, що його батько купив у ОСОБА_4 37/100 часток житлового будинку у домоволодінні по АДРЕСА_1 та зазначено майно, з якого складається ця частка, а саме: в житловому будинку А-1 квартира 1, що складається з жилих кімнат 1-2, 1-3, 1-4, площею 30,2 кв.м., кухні 1-1, в сінях а приміщення 1-5, підвал під А-1 склад з І, ІІ. Згідно технічного паспорту на будинок, який діяв у ті часи, в будинку мався тільки один підвал під будинком літ.А-1, який практично повністю розташований під його квартирою та є складовою частиною цієї неподільної речі. Відповідно до плану "подвала под "А-1" на той час він складався з приміщень з нумерацією: І-1, І-2, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-1.

ОСОБА_2 посилається на те, що факт продажу всього підвалу його батькові підтверджується також отриманою судом довідкою-характеристикою від 18.07.1986 року, згідно якої ОСОБА_4 відчужила його батькові: у житловому будинку А-1 кв.1, що складається з жилих приміщень 1-2, 1-3, 1-4, площею 30,2 кв.м., кухні 1-1, в сінях а приміщення 1-5; підвал під А-1, що складається з І,ІІ, загального користування споруди №1-4, вбиральня Д, що складає 37/100 ідеальної частки від всього майна у домоволодінні. Таким чином, ніякої помилки при здійснені продажу майна, як це стверджує позивач ОСОБА_1, з посиланням на неправдивий лист фахівця МБТІ, не відбувалось. Його батько не тільки викупив ці приміщення, а й отримав їх в натурі, правомірно набув право власності на це майно, що зокрема випливає і з рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.07.2006 року, на яке посилається позивачка.

Після смерті батька це майно успадкувала мати позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_12 на підставі свідоцтва про право на спадщину та про право особистої власності від 15.07.1988 року, яка в свою чергу подарувала йому це майно, тому він також правомірно набув право власності на нього. Позивач також посилається на те, що як вбачається із діючого технічного паспорту ці приміщення мають таку саму нумерацію та таку ж площу, що і раніше, крім приміщення ІІ-3, яке ще його батьком було об"єднано в одне з приміщенням ІІ-2 і в судовому порядку не було визнано неправомірним набуття права власності на вказане майно як його батьком так і ним, тому він правомірно користується своєю власністю і не може бути позбавлений цього права.

ОСОБА_2 посилається на те, що рішенням суду не доведено, що ОСОБА_1 є власником підвальних приміщень ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4, а йому належить приміщення І-1, І-2, крім того, суд не встановлював зазначені факти, бо вони не були предметом позову. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2007 року були задоволені ці ж саме вимоги та усунуті перешкоди у користуванні підвальними приміщеннями. Не може вважатися належним доказом також лист ДМБТІ від 20.09.2013 року про те, що нібито 36/100 частин домоволодіння, що належить ОСОБА_1 на дату укладення договору дарування складалось зокрема з приміщень в підвалі ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4, бо це не підтверджено доказами. Також ОСОБА_2 зазначає, що діями ОСОБА_1 йому заподіяна моральна шкода, яка виразилася в тому, що численні судові розгляди з її вини руйнують йому нервову систему, він відчуває душевні страждання та переживає стрес.

В судовому засіданні представники ОСОБА_1, посилаючись на обставини, викладені в позові та в уточненні до нього, позовні вимоги підтримали. Проти позовних вимог ОСОБА_2 заперечували, посилаючись на їх необгрунтованість.

ОСОБА_2 з представником в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, посилаючись на їх необгрунтованість, позовні вимоги ОСОБА_2 підтримали та просили їх задовольнити.

Вислухавши осіб, які з"явилися, свідків, дослідивши докази у справі, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 є власником 37/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських та побутових споруд, які він отримав у дарунок від ОСОБА_12 на підставі договору дарування від 28.12.1992 року, посвідченого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою.

ОСОБА_1 належить 36/100 частин вказаного домоволодіння на підставі договору дарування від 03.03.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округа Бондаренко С.В., за яким їй було відчужено: в житловому будинку літ. «А-1» приміщення 2-1, 2-2, в сінях приміщення 2-3, ганок «а1», сараї «Г», «Б», душ «З», в підвалі приміщення ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4, у загальному користуванні залишилися вбиральня «Д», споруди №1-5, мостіння «І».

21.03.2008 року за договором дарування від батька ОСОБА_1 їй було передано в дар 27/100 частин вказаного домоволодіння з відповідною частиною господарських будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці, площею 673 кв.м., за зазначеною адресою. Таким чином, ОСОБА_1 є власником 63/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до листа КП "ДМБТІ" від 20.09.2013 року № 10681 та листа № 3121 від 03.03.2014 року згідно з матеріалами інвентаризаційної справи по АДРЕСА_1: 36/100 частин домоволодіння, що належать ОСОБА_1 на дату укладання договору дарування від 03.03.2003 року складались: у житловому будинку літ. А-1 приміщення 2-1, 2-2, в сінях приміщення 2-3, ганок літ. а1, сараї літ.Г, Б, душ літ.З, в підвалі приміщення ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4, в загальному користуванні вбиральня літ. «Д», споруди №1-5, І;

27/100 частин домоволодіння, що належать ОСОБА_1, на дату укладання договору дарування від 21.03.2008 року складались: у житловому будинку літ. А-1 квартири №№ 3,4, загальною площею 47,9 кв.м., житловою площею 29,2 кв.м., ганок літ. а2, сарай літ. В, в загальному користуванні вбиральня літ.Д, споруди №№ 1,3,І,ІІ;

37/100 частин домоволодіння, що належать ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 28.12.1992 року, посвідченого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, складались: в житловому будинку літ. А-1 квартира №№ 1, приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, площею 38,7 кв.м., у сінях літ. а-1 приміщення 1-5 у підвалі під літ.А-1 приміщення 1-1, 1-2 у загальному користуванні вбиральня, огорожі 1-4, мостіння №І.

Між сторонами у справі існує спір щодо належності та користування підвалом під А-1, для вирішення якого сторони зверталися до суду.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2005 року, ухваленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_14 про усунення перешкод в користуванні власністю, визнання права власності, ОСОБА_2 було відмовлено у задоволені вказаних позовних вимог.

Ухвалою колегії суддів Судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.01.2006 року вказане рішення районного суду від 22.07.2005 року залишено без змін.

Вказаним рішенням встановлено, що підвал домоволодіння АДРЕСА_1 складається з приміщень: І-1, І-2, ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4, з яких приміщення І-2 належить ОСОБА_2, а приміщення ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4 - ОСОБА_1 Підвальними приміщеннями І-1, І-2, ІІ-2 та ІІ-3 користується ОСОБА_2, проте при розгляді вказаної справи судом було встановлено, що підвальні приміщення ІІ-2 та ІІ-3 ні ОСОБА_2 ні його батькам не належали, відповідно до матеріалів технічної інвентаризації вказаного домоволодіння, наданими представником МБТІ та дослідженими в судовому засіданні, спірні підвальні приміщення відносяться до частини домоволодіння, які належать ОСОБА_1, про що свідчить і цифрове означення цих приміщень по матеріалам МБТІ, плану підвалу. Відповідно до ст.61 ЦПК України вказані встановлені обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2007 року, ухваленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, задоволені позовні вимоги ОСОБА_2, зобов"язана ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у доступі до підвального приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 з метою виконання ремонту конструктивний елементів будинку.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи та повідомлення КП "ДМБТІ", первинним власником домоволодіння АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 і розподіл права власності між теперішніми власниками відбувся після того, як ОСОБА_3 64/100 частин домоволодіння продав ОСОБА_4, а інші 36/100 частин успадкував його син ОСОБА_5

Свої 64/100 частин ОСОБА_4 продала ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідно по 37/100 та 27/100 частин, які пізніше перейшли за договором дарування у власність ОСОБА_1

В свою чергу 36/100 частин домоволодіння ОСОБА_5 шляхом продажу послідовно переходили спочатку ОСОБА_8, потім ОСОБА_9 і потім ОСОБА_1

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.08.1981 року, ухваленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про внесення змін в договір купівлі-продажу, встановлено, що по договору купівлі-продажу, посвідченому Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 24.09.1980 року, ОСОБА_5 продав ОСОБА_4 64/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1, що складаються з приміщень в житловому будинку А-І кв.1, 3, 4, які складаються з кімнат І-2, І-3, І-4, 3-2, 4-2 в підвалі 5-4 кухні І-І, 3-І, 4-І, в сенях "а" приміщення 1-5, 4-3, 1/2 частину 2-3, ганок а, "а", аІУ, в підвалі приміщення 5-5, 5-6, сарай В загального користування вбиральня Д, споруди №1, 3, 4, приміщення І, всього на 1392 руб. Дане рішення вступило в законну силу і встановлені ним обставини відповідно до ст.є61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

16.08.1986 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_4 продала ОСОБА_6 37/100 частин будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці розміром 673 кв.м., на якій також розташовані: жилий будинок А-1, жилою площею 60,7 кв.м., в жилому будинку підвал; сараї Б,В.Г, вбиральня Д, огородження І-3, водоколонка №4, мостіння. Відповідно до даного договору в користування набувача відходить: в жилому будинку квартира І, що складається з жилих кімнат І-2, І-3, І-4, кухня І-І, сіни а, приміщення І-5; підвал під А-1 склад з І, ІІ, загального користування споруди І-4, вбиральня Д.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що в 1980 році вона купила у ОСОБА_5 частину будинку по АДРЕСА_1 з підвальними приміщеннями 5-4, 5-5, 5-6, розташованими під першою квартирою. Нумерація приміщень відбувалася з середини будинку до хвіртки. При продажу першої квартири ОСОБА_2 нумерація зберіглася. До продажу у її власності було три кімнати в підвалі.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що у будинку по АДРЕСА_1 підвальні приміщення розташовані під квартирою №1 і йому відомо, що ці підвали належали ще батьку ОСОБА_2, за проханням якого він допомагав ставити в них опори.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювань прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів судом Відповідно до ч.1 цієї статті, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч.2 даної статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У заявленому з урахуванням уточнень позові ОСОБА_1 просить встановити факт, доведений рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.07.2005 року по справі № 2-609/2005 та ухвалою колегії Судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.01.2006 року, що в договорі купівлі-продажу 37/100 частин жилого будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 від 16.08.1986 року, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, допущена помилка, а саме абзац 6 зазначеного договору слід вважати дійсним в наступній редакції: "В користування набувача відходить: в жилому будинку А-1 квартира №1, що складається з жилих кімнат 1-2, 1-3, 1-4, площею 30,2 кв.м., кухні І-1, в сінях а приміщення І-5, підвал під А-1 складається з І; загального користування споруди 1-4, вбиральня Д"; встановити факт, що в підвалі жилого будинку літ. А-1 вказаного домоволодіння приміщення ІІ-1, ІІ-2, ІІ-3, ІІ-4 належать ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 03.03.2003 року. При цьому позивач посилається на порушення її права власності у вказаному домоволодінні.

ОСОБА_2, посилаючись на порушення своїх прав власника, у зустрічному позові просить встановити факти, що підвальні приміщення поз. І-2, площею 13,5 кв.м., ІІ-3, площею 6,9 кв.м., ІІ-2, площею 8,1 кв.м., та входи до них І-1, площею 3,2 кв.м., ІІ-1, площею 1,10 кв.м., є приналежністю квартири №1 житлового будинку літ.А-1 по АДРЕСА_1, були придбані його батьком ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 16.08.1986 р. та належать йому на праві приватної власності згідно договору дарування від 28.12.1992 року,

Разом з цим, зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у первісному та зустрічному позовах способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме встановлення вказаних ними фактів, не передбачені ст. 16 ЦК України, і тому позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також, суд бере до уваги те, що договір купівлі-продажу від 16.08.1986 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в судовому порядку з підстав, зазначених ОСОБА_1 недійсним не визнавався. Крім того, як зазначено вище, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2005 року, ухваленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, яке вступило в законну силу, встановлено, що підвальні приміщення ІІ-2 та ІІ-3 ні ОСОБА_2 ні його батькам не належали.

З зазначених підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями, які належать їй, шляхом закладення цегляною кладкою дверного отвору з приміщення І-1 в приміщення ІІ-3, а також звільнення дверного отвору між приміщеннями ІІ-1 і ІІ-3, які знаходяться в підвальному приміщенні вказаного домоволодіння.

У відповідності з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У відповідності до ч.2 цієї статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно до ч.3 цієї статі збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

З огляду на встановлені вищевказані обставини? суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки ними не надано суду доказів заподіяння такої шкоди та того, що така шкода заподіяна їм саме в такому розмірі. Зважаючи на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягають з0адоводенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про встановлення факту належності підвальних приміщень у домоволодінні, усунення перешкод в користуванні ними, стягнення моральної шкоди.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні зустрічних позовних вимог до ОСОБА_1 про встановлення факту приналежності підвальних приміщень, стягнення моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Т.О. Кудрявцева