У х в а л а

іменем україни

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Кадєтової О.В., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, третя

особа - комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації

м. Ужгорода», про визнання права на самочинно збудоване майно, за касаційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в особі її представника - ОСОБА_8 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатськоїх області від 20 серпня 2008 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 11 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання права на самочинно збудоване майно, посилаючись на те, що з метою поліпшення житлових умов, здійснив самовільну прибудову до власної квартири АДРЕСА_1, яку просив узаконити та визнати за ним право власності на неї.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 серпня 2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 11 липня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на проведену самовільно прибудову площею 6,6 кв. м до квартири АДРЕСА_1, позначену на технічному плані під літ А-3 (приміщення № № 4, 5); зобов'язано комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» здійснити державну реєстрацію права власності вказаного нерухомого майна та внести відповідні зміни до реєстру.

У касаційних скаргах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та

ОСОБА_7 в особі представника - ОСОБА_8, просять рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатськоїх області від 20 серпня 2008 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 11 липня 2014 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають з встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3, згідно з договором купівлі-продажу від 9 грудня 2004 року, є власником квартири АДРЕСА_1.

З метою поліпшення житлових умов, позивачем проведено самовільну прибудову до належної йому квартири площею 6,6 кв. м (приміщення

№ № 4, 5).

Згідно зі схемою земельної ділянки, на якій розташовано будинок АДРЕСА_1, та плану поверхів будівлі, вбачається, що самовільна прибудова розташована на землі загального користування власників квартир, така прибудова значиться під літ А-3 і складається з приміщення № 4 - коридору площею 3,0 кв. м та приміщення № 5 - ванної кімнати площею 3,6 кв. м.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що проведене самочинне будівництво не порушує прав інших осіб, а відтак - за позивачем може бути визнано право власності на спірну прибудову.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2

ст. 376 ЦК України).

Частиною 1 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За наявності спору, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснили самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання

ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3ЦПК України). У зв'язку з викладеним звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого, чи його відсутність, дають підстави вважати про наявність спору.

Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 7 постанови від

30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» не може бути застосовано правила ст. 376 ЦК при вирішенні справ за позовами: про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема

ст. 383 ЦК та відповідними нормами ЖК України щодо власників квартир; про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди; про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Проте, зазначене залишилося поза увагою як суду першої так і апеляційної інстанцій, які не з'ясували, чи звертався позивач до відповідного органу з питання визнання за ним права власності на самочинне будівництво й чи вирішувалося таке питання у визначеному законом порядку, не перевірили, чи є спірна прибудова приналежністю до основної речі, а саме - квартири АДРЕСА_1, чи вона є основною спорудою, з урахуванням чого, не визначилися з тим, у який спосіб і ким повинно здійснюватися узаконення такого об'єкту нерухомості, унаслідок чого в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, що призвело до поверхневого вирішення справи.

Крім того, зазначаючи про непорушення прав інших осіб самочинним будівництвом, суди не звернули уваги на заперечення власників інших квартир будинку АДРЕСА_1 щодо здійснення позивачем самочинного будівництва, тим самим не дотримавши положень

ст. 391 ЦК України, та не перевірили строк дії відповідних дозволів на здійснення ОСОБА_3 вказаного будівництва.

Таким чином, судами не з'ясовано всі обставини справи, не досліджено усі докази та не надано їм належної правової оцінки.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування в касаційному порядку судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в особі її представника - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатськоїх області від 20 серпня 2008 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 11 липня 2014 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, третя особа - комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода», про визнання права на самочинно збудоване майно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

В.І. Мартинюк

М.І. Наумчук