У х в а л а

іменем україни

29 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Закропивного О.В., Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму сплаченого нею боргу за кредитним договором від 26 березня 2008 року у розмірі 14 103 грн 50 коп., інфляційні втрати - 2 570 грн 30 коп., 3 % річних - 743 грн 80 коп., витрати на придбання ліків у розмірі 228 грн 47 коп. (майнова шкода), 10 тис. грн для відшкодування моральної шкоди, судові витрати, понесені нею по справі, пов'язані з оплатою судового збору, послуг відділу статистики, правової допомоги, а всього 28 511 грн 09 коп.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 26 березня 2008 року між АБ «Укркомунбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 20 тис. грн з кінцевим строком погашення 25 березня 2010 року та сплатою щомісячних процентів за користування кредитними коштами у розмірі 36 % річних. Вказувала, що цього ж дня між нею та банком було укладено договір поруки в рахунок забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 . ОСОБА_2 належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконував, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. Зазначала, що 14 січня 2009 року вона отримала від банку претензію про погашення боргу ОСОБА_2, який нею був сплачений в період з 22 січня 2009 року по 28 березня 2009 року включно у сумі 5 245 грн; в подальшому вона продовжувала сплачувати грошові кошти по кредитним зобов'язанням з 28 березня 2009 року по 1 липня 2009 року включно та 24 червня 2011 року на загальну суму 2 486 грн. Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 26 січня 2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та з неї, як поручителя, на користь АБ «Укркомунбанк» 20 842 грн 97 коп. боргу та судові витрати. У зв'язку з несплатою позичальником боргу, доведенням справи до суду вона зазнала душевних страждань, чим завдано їй моральну шкоду. Крім того, вона вимушена була знаходитись на стаціонарному лікуванні та придбавати ліки. 30 серпня 2012 року в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_2 нею сплачено на користь банку 6 371 грн 90 коп.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 29 липня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 14 103 грн 50 коп. грошових коштів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні позовних вимог щодо стягнення боргу з урахуванням інфляційної складової і трьох відсотків річних, витрат на послуги статистики, майнової та моральної шкоди відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено.

Рішення суду першої інстанції скасовано в частині, що стосується задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь грошових котів у сумі 14 103 грн 50 коп. та відмовлено у задоволенні цих позовних вимог.

Скасовано рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на оплату правової допомоги у розмірі 500 грн та судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що позивач, як поручитель, сплатила заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором від 26 березня 2008 року.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення на користь позивача суми сплачених нею грошових коштів та витрат на правову допомогу, виходив із того, що погашення кредитної заборгованості здійснювалось за рахунок ОСОБА_2, хоча й за посередництвом позивача, а тому позовні вимоги в цих частинах є недоведеними.

Проте, погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Судами установлено, що 26 березня 2008 року між акціонерним банком «Укркомунбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 20 тис. грн з кінцевим строком погашення 25 березня 2010 року та сплатою щомісячних процентів за користування кредитними коштами у розмірі 36 % річних.

В рахунок виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 26 січня 2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь акціонерного банку «Укркомунбанк» 20 842 грн 97 коп. боргу та судові витрати.

Статтями 526, 527, 530-532 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Якщо кредитор пред'являє вимоги до поручителя і поручитель виконує зобов'язання, забезпечене порукою, то до нього переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, як ті, що входять до змісту основного зобов'язання, так і ті, які забезпечують виконання вимог кредитора.

До пред'явлення вимоги кредитора поручитель має право виконати зобов'язання, забезпечене порукою, з власної ініціативи.

Поручитель, який виконав зобов'язання, має право зворотної вимоги до боржника в розмірі виплаченої цим поручителем суми.

З матеріалів справи убачається, що з 2009 року ОСОБА_1 виконує зобов'язання ОСОБА_2 за кредитним договором від 26 березня 2008 року та погашає заборгованість, що підтверджується наданими нею оригіналами квитанцій.

Суд першої інстанції, встановивши такі обставини, врахував, що ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами сплату ним заборгованості та дійшов вірного висновку про виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором від 26 березня 2008 року.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 212 ЦПК України, скасовуючи рішення суду першої інстанції, вищезазначених вимог закону до уваги не взяв, належним чином доводів сторін не перевірив, дав невірну оцінку наданим доказам у їх сукупності, та дійшов невірного висновку про недоведеність позивачем факту виконання нею кредитних зобов'язань за договором від 26 березня 2008 року.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз'яснено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Однак, висновок апеляційного суду ґрунтується на припущеннях, що є неприпустимим.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК України.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 339, п. 4 ч. 1 ст. 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2014 року скасувати, рішення Кремінського районного суду Луганської області від 29 липня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді О.В. Закропивний

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко