Провадження № 2/537/722/2015
Справа № 537/1875/15-ц
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.05.2015 року суддя Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області ОСОБА_1, розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_2 до Відділення №46 АТ «ОСОБА_3 та Кредит» про стягнення банківського вкладу та процентів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Відділення №46 АТ «ОСОБА_3 та Кредит» про стягнення банківського вкладу та процентів.

Ухвалою суду від 27.04.2015 року вказаний позов залишено без руху, та надано позивачу строк для усунення виявлених недоліків.

08.05.2015 року від позивача на усунення зазначених в ухвалі суду недоліків надійшло міркування щодо віднесення спорів про стягнення вкладів до спорів про захист прав споживачів. У своїх міркуваннях позивач конкретизувала особу відповідача вказавши, що відповідачем по справі є АТ «ОСОБА_3 та Кредит» та вказала що, на правовідносини які виникли між нею та Банком у звязку з укладенням договору банківського вкладу розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів» так, як банківський вклад є послугою. А тому, у відповідності до вимог п. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» вона, як споживач, звільняється від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням її прав.

Суддя ознайомившись із матеріалами позову та міркуваннями приходить до наступних висновків.

Посилання позивача на те, що спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки останній прохає вирішити спір, саме на підставі відповідних норм Цивільного кодексу України.

Так, згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

При цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви, правовідносини, які виникли між сторонами, випливають з договору банківського вкладу та не є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», а врегульовані § 3 «Банківський вклад» глави 71 Цивільного кодексу України та Законом України «Про банки та банківську діяльність». Зокрема, ст. 1058 ПК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї на умовах та в порядку, встановлених договором.

Тобто, банківський вклад не є ані роботою (діяльністю виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб), ані продажем товару (продукції) у сенсі положень, визначених Законом України «Про захист прав споживачів».

Банк при позичанні коштів у вкладника, для їх розміщення у якості банківського вкладу, не отримує жодної винагороди за користування такими коштами, а навпаки, сплачує проценти (дохід вкладника) за період їх використання. Кошти вкладу(депозиту) аж ніяк не можуть розглядатися як «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення», а договір про банківський вклад (депозит) не містить понять «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення» у сенсі положень ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, аналіз наведених норм свідчить, що відносини, які виникають з банківського вкладу, не підпадають під предмет регулювання Закону України «Про захист прав споживачів» і положення цього Закону не застосовуються до відносин банківського вкладу. Відтак, Закон України «Про захист прав споживачів» може застосовуватися лише, коли позивач прямо вказує на порушення норм, гарантованих цим Законом.

Отже, предметом позову ОСОБА_2 є невиконання зобов'язань за договором банківського вкладу, і на правовідносини, які випливають з даного договору, дія ЗУ «Про захист прав споживачів» не розповсюджується.

А тому, вказана позовна заява повинна відповідати вимогам ч.5 ст.119 ЦПК України, а саме: до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів позову, та міркувань направлених на усунення недоліків, позивачем не надано суду документу, що підтверджує сплату судового збору, при цьому посилання на звільнення від його сплати, суддя, як зазначено вище вважає безпідставними.

Таким чином, суддя приходить до висновку, що недоліки належним чином не усунуто протягом встановленого строку.

Крім того, слід звернути увагу, що позивачем у міркуваннях конкретизовано відповідача, яким визнано АТ «ОСОБА_3 та Кредит», юридична адреса: м. Київ, вул.. Артема 60.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЦПК України позови до юридичних осіб подаються за їх місцезнаходженням.

Таким чином позивачу необхідно звернути увагу на підсудність позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 121 ЦПК України в разі, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає вимоги визначені ст. 119, 120 ЦПК України, заява вважається неподаною та повертається позивачеві.

На підставі викладеного суддя приходить до висновку, що заяву слід вважати неподаною та повернути позивачу у відповідності до ч.2 ст. 121 ЦПК України.

Керуючись ч.2 ст. 121, 210 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Вважати неподаною позовну заяву ОСОБА_2 до АТ «ОСОБА_3 та Кредит» про стягнення банківського вкладу та процентів, - та повернути позивачу.

Розяснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Полтавської області через Крюківський районний суд м. Кременчука протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: В.І. Хіневич