РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Мукачево Справа №303/3267/15-ц

2/303/1931/15

Номер рядка с.з. - 26

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Прокоп Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

про стягнення боргу,

За участю:

представника позивача ОСОБА_3;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 звернулася до з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу у сумі 10999,12 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність невиконаного зобовязання, визначеного на підставі нотаріально посвідченої заяви від 29.12.2014 року щодо сплати грошових коштів у загальній сумі 10999,12 грн., у вигляді компенсації за заподіяну позивачу внаслідок ДТП шкоду, що мала місце 26.12.2014 року.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані також приписи ст.ст. 509, 526, 610, 625 Цивільного кодексу України.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав викладених у позовній заяві та додатково пояснила, що заява відповідача про зобовязання вчинити певні дії на користь позивача, була написана ним власноручно, без будь-якого примусу та погроз відносно нього. З урахуванням того, що відповідач, внаслідок скоєної ним дорожньо-транспортної пригоди, спричинив позивачу матеріальні збитки, що виразилися у пошкодженні належного їй транспортного засобу, слід стягнути суму коштів за предметом позову.

Відповідач, прийнявши участь у судовому засіданні 07.07.2015 року, позовних вимог не визнав повністю з посиланням на те, що заява від 29.12.2014 року була написана ним під фізичним та психологічним тиском з боку сторонніх осіб, які схопили його і примусово відвели до нотаріуса, де він і підписав спірну заяву.

У цьому ж судовому засіданні, за клопотанням відповідача, було оголошено перерву до 08.07.2015 до 08:30 год. для забезпечення можливості допитати свідка ОСОБА_4, яку просила заслухати представник позивача.

У судове засідання 08.07.2015 відповідач без поважних причин не зявився, до початку судового засідання жодних клопотань чи заяв до канцелярії суду не подав, хоча про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином та висловив свою згоду з цим, а також зобовязався зявитися на вказаний час.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи та дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

На підставі посвідченої 29.12.2014 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_4 заяви (а.с. 5), відповідач зобовязався до 04 січня 2015 року сплатити ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 200 (двісті) доларів США та 650,00 грн., в якості компенсації за завдану шкоду, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 26.12.2014 року.

Також відповідач зобовязався сплатити позивачу штрафну санкцію у розмірі 300 доларів США, у разі порушення ним вищезазначеної домовленості (несплати компенсації у визначений строк).

З огляду на вищевказані фактичні обставини справи у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до частини першої ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що поняття «власність», яке передбачене першою частиною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і ОСОБА_5 проти Греції" (Stran Greek Refineries and Stratis Anreadis v. Greece), від 9 грудня 1994 року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59).

Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В свою чергу, цивільні права та обов'язки у відповідності з частинами першою та другою ст. 11 Цивільного кодексу України виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За визначенням, яке міститься в частині першій ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У ст. 204 Цивільного кодексу України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частини перша та друга ст. 207 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами першою та другою ст. 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

На підтвердження взятих на себе відповідачем зобовязань з приводу сплати грошової суми за предметом позову, представник позивача надала суду оригінал заяви від 29.12.2014 року (а.с. 5).

Вказану заяву по формі і змісту слід вважати письмовим доказом укладення правочину, який підтверджує право позивача вимагати від відповідача повернення суми коштів і обов'язок відповідача виплатити позивачу вказану у заяві суму боргу.

Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судовим розглядом справи встановлено, на момент звернення позивача до суду, зобовязання за заявою 29.12.2015 відповідачем не виконані, кошти позивачу в зазначений у заяві строк не сплачені, тому з метою захисту порушених цивільних прав ОСОБА_1 на отримання у власність коштів від ОСОБА_2, позовні вимоги слід задоволити у повному обсязі.

Аргументи та доводи відповідача щодо відсутності у нього вільного волевиявлення на підписання спірної заяви судом відхиляються, оскільки є доказово непідтвердженими та безпідставними.

Крім того, такі заперечення відповідача спростовуються показами свідка ОСОБА_4 (приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу), яка пояснила, що 29.12.2014 ОСОБА_2 особисто озвучив їй текст заяви, який просив нотаріально посвідчити, та за відсутності будь якого тиску на нього підписав текст заяви. В свою чергу вона розяснила йому наслідки нотаріального посвідчення такого роду заяв. Жодних сторонніх осіб у нотаріальній конторі не було. Зазначила, що протягом даного періоду до неї не зверталися працівники правоохоронних органів з метою перевірки озвученої відповідачем інформації про написання заяви від тиском та примусом. Також, і сам ОСОБА_2 не звертався до неї з проханням відкликати свою заяву.

Тому за відсутності будь-яких документальних доказів на підтвердження заперечень відповідача, суд не може взяти до уваги його пояснення з цього приводу у якості підстави для відмови у задоволенні позову.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати по справі у сумі 243,60 грн. (судовий збір, а.с. 2) підлягають віднесенню на відповідача відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 88, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути із ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, м. Мукачево Закарпатської області, вул. Філатова, буд. 23, код НОМЕР_1) суму 10999,12 грн. (десять тисяч девятсот девяносто девять гривень 12 коп.) (в т.ч. 200 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 18.05.2015 року становить 4139,64 грн. та 650 грн. компенсація за надану шкоду, 300 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 18.05.2015 року становить 6209,47 грн. - штрафні санкції) заборгованості за заявою від 29 грудня 2014 року, а також суму 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.) у відшкодування судових витрат.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Кость