УХВАЛА

іменем україни

9 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майном та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ФОП ОСОБА_6, посилаючись на те, що на підставі договору дарування від 2 серпня 2007 року вона набула право власності на Ѕ частину нерухомого майна - автомийки, перебудованої з власних приміщень за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа якої 445,7 кв.м.

Вищезазначені приміщення складаються із ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» (загальною площею - 274,9 кв.м) та автомийки «ІНФОРМАЦІЯ_2» (загальною площею - 197,8 кв.м).

Відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні, розпорядженні, а також здійсненні господарської діяльності у приміщеннях ресторану. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд зобов'язати відповідачів усунути їй перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні усіма приміщеннями ресторану, загальною площею 274,9 кв.м, шляхом надання постійного безперешкодного доступу їй та іншим уповноваженим від її імені особам і їх працівникам у користуванні та розпорядженні вищевказаними приміщеннями (у тому числі для здійснення підприємницької діяльності у приміщенні ресторану), а також заборонити відповідачам в подальшому вчиняти дії, які будуть перешкоджати вільному доступу до вказаних приміщень., а також стягнути з відповідачів на її користь у солідарному порядку 15 тис. грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_3 у володінні та користуванні усіма приміщеннями ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 274,9 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом надання постійного безперешкодного доступу ОСОБА_3, а також іншим уповноваженим особам від її імені до вищевказаних приміщень та користування ними, у тому числі для здійснення у приміщеннях ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» підприємницької діяльності.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 тис. грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28 січня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що позивач є співвласником спірного нежитлового приміщення тому відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, виходив із того, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, за відсутності згоди між співвласниками щодо порядку володіння та користування майном та без встановлення такого порядку або без виділення в натурі частки із майна, що є спільною частковою власністю, один із співвласників не вправі вимагати усунення перешкод у володінні, користуванні частиною спільного майна, в даному випадку усіма приміщеннями ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 274,9 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом надання постійного безперешкодного доступу ОСОБА_3, а також іншим уповноваженим особам від її імені до вищевказаних приміщень та користування ними, у тому числі для здійснення у приміщеннях ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» підприємницької діяльності. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не доведені.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України).

Згідно з частинами 1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Судом установлено, що на підставі договору дарування від 2 серпня 2007 року ОСОБА_3 набула право власності на Ѕ частину нерухомого майна - автомийки, перебудованої з власних приміщень за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа якої складає 445,7 кв.м. Автомийка в цілому складається з: будівлі першої черги площею 189,9 кв.м., будівлі другої черги площею 258,8 кв.м.

Згідно з договором купівлі-продажу від 30 грудня 2006 року ОСОБА_4 придбала 1/2 частину автомийки, перебудованої з власних приміщень за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа якої складає 445,7 кв.м., яка складається з зазначених вище приміщень.

Вищевказані приміщення складаються із ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» (загальною площею 274,9 кв.м) та автомийки «ІНФОРМАЦІЯ_2» (загальною площею 197,8 кв.м).

Таким чином, вищезазначене майно належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності по 1/2 частині і вони є співвласниками указаного майна.

Положення щодо права спільної власності визначені главою 26 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Здійснення права спільної часткової власності визначено положеннями статті 358 ЦК України, відповідно до яких право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При цьому, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Отже за змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній частковій власності без виділення часток у натурі, має право на вільне, у будь який час користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Право позивача на звернення з даним позовом передбачено ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України, згідно з якими власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Отже, висновки апеляційного суду про те, що позивачем обраний неправильний спосіб захисту порушеного права не ґрунтуються на законі.

Відмовляючи в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст.212 ЦПК України не надав оцінки доказам, які є в матеріалах справи, зокрема повідомленням про кримінальні правопорушення ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_8 від 2 червня 2014 року, талонам-повідомленням про прийняття цих заяв органами МВС, та не зазначив чому не приймає їх до уваги .

З огляду на викладене рішення апеляційного суду не можна вважати законним та обґрунтованим, воно підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

Ю.Г. Іваненко