Ухвала

іменем україни

02 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Маляренка А.В., Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до дочірнього підприємства «Бейкер Тіллі Такс Сервісес» про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до дочірнього підприємства «Бейкер Тіллі Такс Сервісес» (далі - ДП «Бейкер Тіллі Такс Сервісес») про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зазначав, що працював у відповідача на підставі трудового контракту на посаді директора, наказом № 22-к від 02 вересня 2014 року його було звільнено з роботи згідно п. 6.5.1 трудового контракту за п. 8 ст. 36 КзпП України, а саме у зв'язку із систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов'язків.

Посилаючись на те, що його звільнення з займаної посади було проведено з порушенням норм трудового законодавства, ОСОБА_1 уточнивши позовні вимоги просив визнати звільнення за п. 8 ст. 36 КЗпП України незаконним, змінити формулювання причин звільнення на звільнення згідно п. 5 ст. 41 КЗпП України та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 105 846 грн 88 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені у справі рішення судів зазначеним вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що звільнення позивача із займаної посади було проведено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

За правилами п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Отже, при укладенні контракту закон надає право сторонам установлювати підвищену відповідальність особи й додаткові підстави для розірвання трудового договору - контракту.

Судом установлено, що відповідно до трудового контракту від 15 січня 2014 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду директора ДП «Бейкер Тіллі Такс Сервісес».

Пунктом 6.5.1 вказаного контракту передбачено, що керівник може бути звільнений з посади, а контракт розірвано з ініціативи зборів учасників ТОВ «Бейкер Тіллі Такс Сервісес» до закінчення строку його дії у випадку систематичного невиконання керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього цим контрактом.

Згідно протоколу № 58 загальних зборів ТОВ «Бейкер Тіллі Такс Сервісес» прийнято рішення про звільнення позивача з займаної посади з 02 вересня 2014 року у зв'язку із порушенням умов трудового контракту.

Вказане рішення прийнято на підставі доповідних записок головного бухгалтера за суміщенням ТОВ «Бейкер Тіллі Такс Сервісес» та актів про відсутність позивача на роботі.

Наказом № 22-к від 02 вересня 2014 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади згідно п. 6.5.1 трудового контракту від 15 січня 2014 року, а саме у зв'язку із систематичним невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього цим контрактом за п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

27 жовтня 2014 року позивач ознайомився із зазначеним наказом та отримав трудову книжку.

За правилами п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2012_05_17/pravo1/KD0001.html?pravo=1> трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Статтею 149 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_898/ed_2012_05_17/pravo1/KD0001.html?pravo=1> передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення і таке стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1998_05_25/pravo1/VS92011.html?pravo=1> у справах про поновлення на роботі осіб, звільнення за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3, 4, 7, 8 ст.40 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2012_05_17/pravo1/KD0001.html?pravo=1> і п.1 ст. 41 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_232/ed_2012_05_17/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 148-149 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_895/ed_2012_05_17/pravo1/KD0001.html?pravo=1> правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.

Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1820/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1821/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що на час складання актів про його відсутність на робочому місці він перебував у службових відрядженнях, які не оформлялися документально через відсутність нормативно-правового регулювання даного питання на підприємстві, з наданою відповідачем до суду Інструкцією про службові відрядження, що затверджена наказом в.о. директора ДП «Бейкер Тіллі Такс Сервісес» Жарко Р.П. № 1-п/14-TS від 06 січня 2014 року він ознайомлений при працевлаштуванні на підприємство не був й взагалі не знав про існування такої.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, належним чином не дослідив умови укладеного між сторонами контракту, яким передбачені особливі умови відповідальності позивача та підстави звільнення й припинення контракту, надавши перевагу доказам, наданим відповідачем щодо невиконання ОСОБА_1 обов'язків, покладених на нього трудовим контрактом, суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування від «Бейкер Тіллі Такс Сервісес» документів щодо його господарської діяльності, які згідно посилань позивача спростовують інформацію наведену у доповідних записках відносно нього й підтверджують факт поліпшення фінансових показників підприємства під час його керівництва, також не з'ясував питання ознайомлення останнього з Інструкцією про службові відрядження та порядок її застосування самим керівником підприємства, унаслідок чого взагалі не визначився, що стало приводом для звільнення позивача та чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, з урахуванням відсутності попередніх дисциплінарних стягнень щодо нього, та чи було дотримано при звільненні останнього вимоги ст. ст. 147-149 КЗпП України, а відтак дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Усупереч вимогам закону, висновки суду ґрунтуються на припущеннях.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, помилок суду не виправив та залишив рішення без змін.

За таких обставин ухвалені судами рішення не можна визнати законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню з передачею справи новий розгляд до суду першої інстанції, з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

В.О. Савченко