Справа № 359/4886/15 Головуючий у І інстанції Величко В.П.
Провадження № 22-ц/780/5052/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 19 08.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

8 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Лащенка В.Д., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_3 про визнання недійсним нікчемного договору та застосування наслідків недійсності нікчемного договору та зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про виділ частки майна в натурі та припинення права спільної часткової власності на частину нежитлових приміщень, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ПАТ «Банк «Київська Русь» звернулися до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини об'єкту нерухомого майна, застосування наслідків його недійсності шляхом витребування у ОСОБА_3 2/5 частини об'єкту нерухомого майна та визнання права власності на цю частину майна за позивачем.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь», в особі голови правління Братко В.І., та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу частини об'єкту нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. та зареєстровано в реєстрі за № 464, за умовами якого, банк передав у власність покупця 2/5 частини нерухомого майна - приміщення, що складається з митно-ліцензійного складу А-ІV загальною площею 5 736,3 кв. м, котельної та трансформаторної підстанції Б-1, загальною площею 273,7 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Загальна вартість відчуженої частки у об'єкті нерухомості становить 42 507 600,00 грн.

Позивач вказав, що вказаний договір купівлі-продажу є нікчемним з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме укладання цього правочину банк до дня визнання його неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим, та банк уклав правочин, умови якого передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Також позивач вважає, що під час здійснення операцій з купівлі-продажу з рухомим і нерухомим майном, потрібно обов'язково одержувати оцінку його вартості. Згідно вимог Постанови Кабінету міністрів України № 231, вартість майна для продажу (обміну) повинна бути визначена як оціночна та зазначена в договорі купівлі-продажу, однак в супереч наведеному вартість нерухомого майна для цілей оподаткування в договорі купівлі-продажу визначена на підставі балансової довідки № 5-н, яка видана ПАТ «Банк «Київська Русь».

На думку позивача, під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу частини об'єкту нерухомого майна, головою правління ПАТ «Банк «Київська Русь» Братком В.І., як особою, що діяла з боку продавця, було перевищено повноваження, надані йому Статутом банку і укладаючи зазначений договір, відповідач була обізнаною про зазначені обставини.

26 червня 2015 року відповідач подала зустрічний позов, в якому просила виділити належну їй 2/5 частку нерухомого майна в натурі та припинити право спільної часткової власності на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1, мотивуючи вимоги тим, що між співвласниками об'єкту нерухомості постійно виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження майна.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2015 року в задоволенні первісного позову ПАТ «Банк «Київська Русь» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Виділено ОСОБА_3 в натурі 2/5 частки нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1, а саме: митно-ліцензійний склад А-ІV загальною площею 5 736,3 кв.м, котельню та трансформаторну підстанцію Б-І, загальною площею 273,7 кв.м. та припинено її право спільної часткової власності на 2/5 частки указаних нежитлових приміщень.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач за первісним позовом звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити й відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Київська Русь» про визнання недійсним нікчемного договору та застосування наслідків його недійсності, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання договору купівлі-продажу частини об'єкту нерухомого майна нікчемним, так як він вчинений сторонами у відповідності до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та інших нормативно правових актів.

Поруч з цим, задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, суд дійшов висновку, що сторонами не досягнуто згоди щодо укладення договору про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна в позасудовому порядку, а виділ в натурі частки з майнового комплексу є можливим, не призведе до погіршення технічного стану майна та не порушить порядку введення господарської діяльності сторін.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що міськрайонний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь», в особі голови правління Братко В.І., та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу частини об'єкту нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. та зареєстровано в реєстрі за № 464, за умовами якого, банк передав у власність покупця 2/5 частини нерухомого майна - приміщення, що складається з митно-ліцензійного складу А-ІV загальною площею 5 736,3 кв. м, котельної та трансформаторної підстанції Б-1, загальною площею 273,7 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно п. 3 договору, продаж нерухомого майна було здійснено за 42 507 600,00 грн., в тому числі ПДВ 7 084 600,00 грн., шляхом перерахування безготівкових коштів. На підтвердження внесення на рахунок банку указаних коштів, суду надані копії відповідного платіжного доручення № 4941 від 19 березня 2015 року.

Станом на момент продажу даного нерухомого майна відповідно до п. 6 договору його балансова вартість становила 35 423 000,00 грн.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 19 березня 2015 року прийнято рішення № 61 про запровадження з 20 березня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк «Київська Русь», яка також приступає до виконання обов'язків 20 березня 2015 року відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після призначення уповноваженої особи Фонду, є нікчемними. Під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Зважаючи на викладене слід дійти висновку, що повноваження органів управління банку були припиненні починаючи з 20 березня 2015 року, тому укладаючи 19 березня 2015 року від імені ПАТ «Банк «Київська Русь» договір купівлі-продажу частини об'єкту нерухомого майна, голова правління Братко В.І. діяв в межах наданих йому повноважень визначених Статутом банку.

Наполягаючи на свої вимогах представник ПАТ «Банк «Київська Русь» вказав, що під час здійснення операцій з купівлі-продажу з рухомим і нерухомим майном, потрібно обов'язково одержувати оцінку його вартості, проте суд першої інстанції правильно не взяв до уваги такі твердження з огляду на те, що Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», який регулює відносини у даній сфері, не містить вимог щодо обов'язкового проведення оцінки відчужуваного майна юридичними особами приватної форми власності.

Безпідставними також є посилання позивача про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 19 березня 2015 року передбачає надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними якщо, зокрема, банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Такий правочин не створює ніяких юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В порушення вказаних вимог закону, позивачем не доведено суду, що покупцю надано будь які переваги (пільги) при укладанні та виконанні оспорюваного договору купівлі-продажу частини об'єкту нерухомого майна, тобто кращі умови відчуження цього майна в порівнянні з іншими договорами, які укладені за аналогічних обставин. Наявність у ПАТ «Банк «Київська Русь» зобов'язання сплатити на користь ДП «Науково-виробниче об'єднання «Павлоградський хімічний завод» заборгованість за банківським вкладом згідно рішення Господарського суду м. Києва від 13 травня 2015 року не може вважатися такою перевагою (пільгою), адже позивачем не надано доказів можливості реалізації спірного майна третім особам на прийнятних умовах.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 березня 2015 року, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 2/5 частини нерухомого майна - приміщення, що складається з митно-ліцензійного складу А-ІV загальною площею 5 736,3 кв. м, котельної та трансформаторної підстанції Б-1, загальною площею 273,7 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Іншим співвласником цього об'єкту нерухомого майна, є ПАТ «Банк «Київська Русь», якому належить 3/5 частки.

Згідно висновку будівельно-технічної експертизи № 02-0021/9 від 23 червня 2015 року, виділ з майнового комплексу, розташованого у АДРЕСА_1 в натурі 2/5 частини приміщення, яка є відокремлені та складається з митно-ліцензійного складу А-IV загальною площею 5736, 3 кв.м, котельної та трансформаторної підстанції Б-1 загальною площею 273,7 кв.м. - можливий.

За правилами ч. 1 ст. 356, ч. 3 ст. 358 та ч. 1 ст. 364 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до положень ч.1, 3 ст. 367 ЦК України, майно, що є спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Оскільки між сторонами не досягнуто домовленості про поділ в натурі майна, що призвело до не можливості вчинити (укласти) договір про поділ цього майна, в порядку передбаченому ч. 3 ст. 367 ЦК України, суд обгрунтовано вважав, що позивач має право на звернення до суду за захистом свого майнового права, шляхом здійснення поділу майна в натурі, відповідно до частки кожної із сторін у спільній власності з метою припинення права спільної часткової власності на це майно.

Таким чином позивач, як власник частини нежитлових приміщень та споруд майнового комплексу по АДРЕСА_1 заявила вимогу про виділення належної їй частки в натурі на підставі ст.ст. 364, 367 ЦК України, у зв'язку з тим, що належні їй на праві власності нежитлові будівлі і споруди є ізольованими, окремими, із самостійними інженерними мережами та входами (виходами) і не пов'язані з господарською діяльністю, що здійснюється в інших нежилих будівлях майнового комплексу іншим співвласником, тобто майно позивача є окремими індивідуально визначеними видами майна, які можуть бути виділені в натурі, внаслідок чого право спільної часткової власності припиниться.

Так, зі змісту договору купівлі-продажу частини об'єкту нерухомого майна від 19 березня 2015 року, на підставі якого ОСОБА_3 набула право власності на частину майнового комплексу вбачається, що об'єктом договору є конкретні нежитлові будівлі та господарські споруди (індивідуально визначене майно), а не частка в праві спільної часткової власності на майновий комплекс, але в той же час зазначення про те, що це нежитлові приміщення та споруди частини майнового комплексу створює перешкоди для неї в реалізації його правомочностей щодо належних їй об'єктів нерухомості. При цьому вказаний договір не містить жодних застережень про режим спільної часткової власності приміщень, що були придбані за договором.

Не зайвим буде зазначити, що поділ майна, яке належить сторонам є доцільним, оскільки згідно технічного паспорту та поверхового плану будівель і споруд, складений та зареєстрований КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації», майновий комплекс складається з окремо розташованих нежилих об'єктів, які можуть використовуватись незалежно один від одного, а тому у відповідності до ст. 183 ЦК України майновий комплекс кваліфікується як подільну річ.

Враховуючи викладене, такий поділ не призведе до погіршення технічного стану майна, не порушить нормального порядку введення господарської діяльності, та мінімізує виникнення конфліктних ситуацій між сторонами спору, а тому суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України належним чином з'ясував фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору щодо вимог ОСОБА_3, і яка правова норма підлягає застосуванню для правовідносин, що виникли між сторонами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що докази та обставини, на які посилається представник банку в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: