Справа №591/5648/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Клименко А. Я.
Номер провадження 22-ц/788/51/15 Суддя-доповідач - Левченко Т. А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Маслова В. О. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання -

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 листопада 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про знесення самочинно збудованої вбиральні, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулась до суду з вищезазначеним позовом і свої вимоги мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1 га, на якій він розташований. Відповідач ОСОБА_4 є власником сусіднього будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2. Посилається на те, що на своїй земельній ділянці відповідач без належного дозволу, з істотними порушенням будівельних норм та правил (самочинно) збудував вбиральню, яка знаходиться на межі належної їй земельної ділянки на відстані 2.8 м від її житлового будинку. Розташування вбиральні на такій відстані від житлового будинку порушує її права, оскільки утворює для неї санітарно-епідеміологічну небезпеку із-за наявності запаху, комах, тому просить зобов'язати відповідача знести самочинно збудовану вбиральню в будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_2, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Рішенням суду від 13 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено в зв'язку з необгрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити її позов. В доводах апеляційної скарги посилається на те, що судом при ухваленні рішення було порушено норми процесуального та матеріального права, неповно досліджені та з'ясовані обставини, що мають значення для справи. Вважає, що при винесенні рішення, судом першої інстанції було помилково визначено спірною будівлею вбиральню, зазначену в технічному паспорті відповідача, хоча насправді такої вбиральні вже не існує, а питання, щодо знесення самочинно збудованої вбиральні, яка є предметом спору, не розглядалось взагалі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_5, ОСОБА_4, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1 га, на якій він розташований, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.08.2007 року та державним актом на право власності на земельну ділянку від 04.06.2009 року (а.с.8,10).

Відповідач ОСОБА_4 є власником сусіднього будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується даними технічного паспорту на житловий будинок (а.с.25-30). З технічного паспорту також вбачається, що на земельній ділянці, якою користується відповідач, з боку земельної ділянки, належної позивачці, знаходиться вбиральня «Е».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що відповідач створює їй перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов його, правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, на яку посилається позивачка в обґрунтування своїх вимог, самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка вже зверталась з аналогічним позовом до відповідача про знесення спірної вбиральні. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09.10.2013 року в задоволенні цих вимог їй було відмовлено (а. с. 46). Залишаючи зазначене рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів судової палати у цивільних справа апеляційного суду Сумської області в ухвалі від 14.01.2014 року зазначила, що позивачкою не доведено, яким чином споруда вбиральні порушує права позивачки на користування та володіння її власністю.

Обґрунтовуючи свій позов в даній справі, ОСОБА_3 посилається на те, що відповідач самочинно збудував вбиральню та її розташування на такій відстані від житлового будинку порушує її права, оскільки утворює для неї санітарно-епідеміологічну небезпеку із-за наявності запаху, комах. При цьому, в підтвердження вказаних обставин, позивачка посилається на ті ж докази, на які вона посилалась в попередній справі за її позовом до ОСОБА_4 про знесення вбиральні, зокрема на лист Сумської міської санітарно-епідеміологічної станції від 13.12.2006 року та лист управління архітектури та містобудування Сумської міської ради від 16.11.2006 року.

Однак вказані докази не підтверджують наявність запаху і протікань від вбиральні, що також було встановлено рішеннями суду першої інстанції та апеляційного суду в попередній справі. Щодо листа управління архітектури та містобудування Сумської міської ради від 16.11.2006 року за № 2452/01-12.3, в якому зазначено, що на садибі по АДРЕСА_2 вбиральня збудована з порушенням ДБН 360-92, то апеляційний суд, переглядаючи попередню справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, вказав на відсутність припису компетентних органів ОСОБА_4 про усунення порушень вимог будівельних норм з визначенням строку для добровільного виконання припису.

10.02.2014 року ОСОБА_3 звернулась до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Сумській області з приводу перевірки факту будівництва ОСОБА_4 спірної вбиральні та внесення йому припису про усунення порушень ДБН 360-92 та перенесенню вбиральні.

На підставі звернення позивачки інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Сумській області проведена позапланова перевірка дотримання вимог містобудівного законодавства за результатами якої 25.02.2014 року складено акт № 537 перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів та правил. Згідно вказаного акту вбиральня на території домоволодіння АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_4, побудована раніше ніж набув чинності ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень», а саме до 1992 року, про що свідчить відповідний запис в технічному паспорті на житловий будинок від 28.12.1989 року №16006. Враховуючи наведене вимога ДБН щодо дотримання відстані в 1 м до межі суміжної земельної ділянки не може бути застосована до цієї споруди (а.с.24; 31-32). Так як під час перевірки інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю не було встановлено порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо, відповідний припис відносно ОСОБА_4 не виносився, а тому підстави для задоволення вимог позивачки про знесення спірної вбиральні на даний час відсутні.

Щодо доводів позивачки про те, що зазначена в технічному паспорті вбиральня «Е» давно знесена відповідачем та ним самочинно збудована інша вбиральня, яка на теперішній час фактично перебуває на межі земельних ділянок та взагалі не позначена в технічному паспорті, то вони спростовуються матеріалами інвентарної справи на будинковолодіння по АДРЕСА_2. Так, з інвентарної справи вбачається, що станом на 1972 рік на території будинковолодіння по АДРЕСА_2, на межі з сусідньою земельною ділянкою по АДРЕСА_1, знаходилась дерев'яна вбиральня «Г». 19.05.1988 року ОСОБА_4 архітектором Зарічного району м. Суми надано дозвіл на будівництво добудови до будинку, гаража, вбиральні та навісу. На підставі вказаного дозволу відповідач збудував замість старої дерев'яної вбиральні нову вбиральню з цегли, яку позначено в технічному паспорті на будинковолодіння, що був виготовлений 28.12.1989 року, літерою «Е». Доказів того, що відповідач переніс, збудовану в 1988 році вбиральню «Е», на інше місце позивачка суду не надала. Крім того вона ставить питання саме про знесення вбиральні, а не про її перенесення.

Враховуючи встановлені обставини справи та надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, наведені норми матеріального права, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 листопада 2014 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді