АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/1634/15 Головуючий у1-й інстанції - Пономаренко Н.В.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого Панченка М.М.

суддів Вербової І.М., Кирилюк Г.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Державного Концерну «Укроборонпром» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Державного Концерну «Укроборонпром» (далі по тексту - ДК «Укроборонпром») і, з урахуванням уточнень до позову, просила визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення №177-ОС від 10.06.2014 року з посади провідного спеціаліста інформаційно-аналітичного управління департаменту безпеки ДК «Укроборонпром»; поновити її на роботі в ДК «Укроборонпром», відповідно до її освітньо-кваліфікаційного рівня та досвіду роботи з 11.06.2014р., а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі, визначеному судом на дату ухвалення рішення.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначала, що наказ про її звільнення, як і саме звільнення у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, не відповідає вимогам ч.3 ст.184 КЗпП України, оскільки вона є одинокою матір'ю, на утриманні якої перебуває малолітня донька. Крім того, посилалася на те, що відповідачем порушено вимоги ст. 492 КЗпП України, якою встановлено обов'язок роботодавця при звільненні працівника запропонувати іншу роботу на тому ж підприємстві. Також зазначала, що організаційні зміни в структурі Концерну носять фіктивний характер, підтвердженням чого є відсутність затвердженого штатного розпису ДК «Укроборонпром» на момент вручення позивачці повідомлення про майбутнє звільнення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року у задоволенні позову відмовлено /а.с.75-76/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення скасувати, як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Посилається на доводи, викладені у позовній заяві, а також на те, що судом першої інстанції не враховано вимоги п. 2 ч. 2 ст. 42 КЗпП України, яким закріплено переважне право в залишенні на роботі працівників, в сім'ї яких відсутні інші особи з самостійним заробітком.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.64 ГК України, підприємству надано право самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників та штатний розпис.

Відповідно до ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зміни в організації виробництва Концерну дійсно мали місце.

Згідно абзацу першого п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Разом з тим, суд не може надавати оцінку правомірності і доцільності внесених змін, оскільки це стосується господарської діяльності суб'єкта господарювання і не є предметом доказування у судових спорах. Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в повному обсязі перевірено чи дійсно відповідні зміни, які стали підставою для скорочення, мали місце в структурі або штату відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 працювала з 29.10.2012 року в ДК «Укроборонпром» на посаді головного спеціаліста інформаційно-аналітичного управління Департаменту безпеки /а.с.15-16/.

Наказом від 10.06.2014 року за №177-ОС позивачку звільнено з указаної посади на підставі скорочення штату працівників, згідно п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України, а саме: у зв'язку із організаційно-штатними змінами, проведеними відповідно до наказу ДК «Укроборонпром» від 07.04.2014 №45-ШР «Про зміни у штатному розписі Концерну» /а.с.10/. Згідно зазначеного Наказу, в штатному розписі Концерну скорочено структурні підрозділи та посади у Департаменті безпеки, зокрема 22 особи у Департаменті безпеки, серед яких інформаційно-аналітичне управління в особі начальника управління та чотирьох головних спеціалістів /а.с.39/.

Крім того, наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 №317 затверджено звіт ДК «Укроборонпром» про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці форми №4-ПН, який направлено до Київського міського центру зайнятості та Шевченківського районного центру зайнятості /а.с.42/.

З витягу Наказу по ДК «Укроборонпром» від 07.04.2014 року №45-ШР вбачається, що зміни в штатному розписі Концерну не були направленні на скорочення саме посади позивачки, а носили загальний характер, оскільки скороченню підлягало 22 посади в Департаменті безпеки. Крім того, сторонами не заперечується, що ОСОБА_2 за 2 місяці до звільнення було попереджено про наступне вивільнення /а.с. 41/.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_2 в позові, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач дотримався процедури попередження робітника про майбутнє виключення посади зі штату, а також запропонував позивачу іншу посаду в межах категорії посади, яку обіймала позивачка.

Відповідно до абзацу першого п. 15 ППВСУ № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою

профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП.

Судом встановлено, що на підприємстві відсутній профспілковий комітет, у зв»язку з чим адміністрація підприємства не вирішувала питання погодження звільнення позивачки з профспілковими органами.

Колегія суддів погоджується з доводами позивачки відносно того, що на неї поширюються трудові гарантії закріплені статтею 184 КЗпП, як на одиноку матір, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Як вбачається з матеріалів справи /а.с. 11-13/ позивачка від шлюбу зі ОСОБА_3, який було розірвано 09.12.2009 року, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відхиляючи доводи позивачки в частині ненадання позивачці іншої роботи на тому ж підприємстві, колегія суддів враховує, що роботодавцем на виконання вимог ч.3 ст.184 КЗпП, вживались заходи забезпечення позивачки іншою роботою на тому ж підприємстві, про що свідчить лист від 15.04.2014 року в.о. Генерального директора ДП «Завод імені В.О. Малишева», а також згідно листа від 10.06.2014 року т.в.о. ДК «Укроборонпром», згідно якого позивачці було запропоновано роботу провідним спеціалістом у відділі економічної безпеки ДП «Завод імені В.О. Малишева» (підприємство - учасник Концерну), проте, позивачка відмовилась від указаної пропозиції, оскільки заробітна плата на запропонованій посаді була меншою, ніж на підприємстві відповідача /а.с.5, 8/.

Разом з тим, у зв'язку зі скороченням всього підрозділу (інформаційно-аналітичного управління зокрема та Департаменту безпеки в цілому), у керівництва Концерну була відсутня можливість запропонувати ОСОБА_2 іншу роботу, яка б відповідала освітньо-кваліфікаційному рівню позивачки та досвіду її роботи, в межах цієї ж організації, що підтверджується довідкою, складеною начальником відділу роботи з персоналом управління кадрів ДК «Укроборонпром» /а.с. 40/.

Указані обставини підтверджені у судовому засіданні представником відповідача, які не були спростовані позивачкою.

Крім того, враховуючи, що позивачка у позові не просить поновити її на попередній роботі, а просить надати їй, як одинокій матері, іншу роботу відповідно до її освітньо-кваліфікаційного рівня, свідчить про те, що вона усвідомлювала і не заперечувала того, що на підприємстві дійсно проведене скорочення працівників у зв»язку з ліквідацією підрозділу у якому вона працювала.

Щодо доводів скаржниці про її переважне право на залишення на роботі, суд першої інстанції обгрунтовано керувався ч. 1 ст. 42 КЗпП, згідно якої, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Проте, оскільки скороченню підлягав весь підрозділ, у якому працювала позивачка, тому в даному випадку, відсутній працівник, по відношенню до якого позивачка мала переважне право залишитися на роботі.

Отже, колегія суддів не вбачає порушень трудового законодавства в діях відповідача при звільненні ОСОБА_2 та приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено на повно з'ясованих обставинах з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене та керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: