Справа № 367/5034/14-ц Головуючий у І інстанції Пархоменко О.В.
Провадження № 22-ц/780/1030/15 Доповідач у 2 інстанції Верланов С.М.
Категорія 21 09.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

09 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Сушко Л.П.,

при секретарі - Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, законним представником яких є ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області про зобов'язання знятися з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником будинку АДРЕСА_2 в якому зареєстровані його дружина ОСОБА_3, її донька ОСОБА_5 та їх спільна дочка - ОСОБА_4 Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 04 квітня 2012 року шлюб між ним та ОСОБА_3 розірваний.

Позивач зазначав, що відповідачі з січня 2014 року у належному йому будинку не проживають та залишили його у непридатному для проживання стані, що встановлено рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 квітня 2014 року. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 13 лютого 2014 року, складеного Службою у справах дітей Ірпінської міської ради, відповідачі проживають разом з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що відповідачі не знялися з реєстрація за попереднім місцем проживання та не зареєструвалися за новим місцем проживання, у зв'язку з чим він не має можливості розпорядитися належним йому житловим будинком, позивач просив суд зобов'язати відповідачів подати письмові заяви про реєстрацію нового місця проживання з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання: АДРЕСА_2, у зв'язку із вибуттям на інше постійне місце проживання.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 грудня 2014 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 разом із неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають у спірному будинку з поважної причини, іншого житла відповідач ОСОБА_3 не має, доказів того, що вона має інше постійне місце проживання позивачем не надано, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 27 березня 2004 року ОСОБА_2 перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 04 квітня 2012 року. Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Також ОСОБА_3 має дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 21 липня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за № 2-3300.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 10 вересня 2014 року, в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні власністю та виселення без надання іншого житла - відмовлено .

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 13 лютого 2014 року, складеного комісією Служби у справах дітей, за адресою: АДРЕСА_1 проживають і мають постійне місце реєстрації ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Разом з тим, представник Органу опіки та піклування Ірпінської міської ради в суді першої інстанції пояснила, що ОСОБА_3 та діти: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за вказаною адресою не зареєстровані.

Наведені обставини підтверджуються поясненнями сторін, матеріалами справи.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню.

Вирішуючи справу в межах заявлених вимог про зобов'язання знятися з реєстраційного обліку, колегія суддів вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на викладене, та враховуючи, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про її право власності чи користування жилим приміщенням, однак такої вимоги позивач до відповідачів одночасно не заявив, колегія суддів вважає, що вимога позивача про зобов'язання знятися з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає.

Проте суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст.213-214 ЦПК України при вирішенні спору на вказані вимоги закону уваги не звернув та помилково відмовив в позові про зобов'язання знятися з реєстраційного обліку з тих підстав, що ОСОБА_3 разом із неповнолітніми дітьми не проживають у спірному будинку з поважної причини, іншого житла відповідач ОСОБА_3 не має та доказів того, що вона має інше постійне місце проживання позивачем не надано.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові ОСОБА_2 з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, законним представником яких є ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області про зобов'язання знятися з реєстраційного обліку - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді