Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Матвєєвої Ю. О. , при секретарі Кадимовій А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2014 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування на незданий в експлуатацію жилий будинок АДРЕСА_1, що належав спадкодавцю, ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позову зазначила, що вона з 1964 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який 06.08.1966 року придбав житловий будинок АДРЕСА_1. В 1970 році зазначений житловий будинок ним був знесений та на підставі рішення Іллічівської селищної ради від 21.12.1970 року збудований новий житловий будинок, на який право власності не оформили та в експлуатацію не здали. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_2 помер. Після його смерті позивачка є єдиним спадкоємцем за законом та у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою для прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із тим, що житловий будинок з усіма будівлями та спорудами в експлуатацію не здані. Посилаючись на положення статей 331, 1216, 1217, 1218, 1261 Цивільного кодексу України просить задовольнити позовні вимоги та визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок.

Позивачка в судовому засіданні повністю підтвердила заявлені позовні вимоги, надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Просила суд задовольнити позов повністю.

Представник Маріупольської міської ради в судове засідання не з*явився, надав суду свої заперечення, в яких вказав, що 21.12.1970 року ОСОБА_2 отримав дозвіл на проведення будівельних робіт по АДРЕСА_1. Строк дії дозволу до грудня 1973 року. У відведений дозволом час будівельні роботи виконані не були, в експлуатацію будинок зданий не був. На підставі цього право власності у ОСОБА_2 на будинок не виникло, спадкових прав до спадкоємця не перейшло. Також зазначила, що позивачкою не надано документів які б підтверджували про відведення забудовнику земельної ділянки для вказаних цілей. Крім того відсутня будівельно-технічна експертиза і висновки головного управління архітектури та містобудування, приазовських електричних мереж, органів пожежного та санітарного нагляду з питань відповідності самовільно зведеного домоволодіння державним будівельним, санітарним, пожежним нормам і правилам, що не дає підстав вважати можливим і безпечним подальшу експлуатацію зведеного будинку.

Вислухавши пояснення сторін ти вивчивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Згідно свідоцтва про смерть, виданого 24.02.2014 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис № 290 від 24.02.2014р.

Позивачка ОСОБА_1 з 08.03.1964 року є дружиною покійного ОСОБА_2, що підтверджується наявним в справі свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 від 08.03.1964р.

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06 серпня 1966 року ОСОБА_2 придбав житловий будинок в місті Маріуполі по АДРЕСА_1, житловою площею 11,36 кв.м.

Відповідно до виписки із протоколу №21 від 11 листопада 1970 року ОСОБА_2 дозволено було будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 за умови зносу старого будинку.

22 грудня 1970 року ОСОБА_2 було видано дозвіл №606 на виконання будівельних робіт, при цьому строк виконання робіт був встановлений по грудень 1973 року.

За повідомленням Маріупольського БТІ (лист від 18.08.2014р.) за результатами проведеної технічної інвентаризації 06.08.2014р. було встановлено, що старий будинок знесений та на підставі рішення Ілліічівської ради від 21.12.1970р. №606 був збудований новий будинок літ.А-1, стіни шлакоблок обкл. цеглою, також на земельній ділянці знаходиться нежитлова прибудова літ. А1-1, сіни літ. а-1, веранда літ. а1-1, всього житлова площа 44,1 м.кв., загальна площа 80,7 м.кв. крильце літ.а2, погріб літ. а/п, вбиральня літ. Б-1, сараї літ. В-1, Г-1, Д-1, огорожа №1-4, приміщення 1. Житловий будинок зі всіма будівлями та спорудами в експлуатацію не здані.

За даними технічного паспорту, виготовленого 06.08.2014 року Маріупольським БТІ, на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1, рік його побудови припадає на 1974 рік, тобто вже після спливу терміну, наданого дозволом.

Постановою Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 28.10.2014р. позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спірне домоволодіння у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на новозбудований об'єкт нерухомості.

При надані правової оцінки встановленим обставинам справи, суд керуються наступними положеннями законодавства.

Відповідно ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Тобто обов'язковою умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ наданих в пункті 3.1. Листа від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Для вирішення судом питання чи набув спадкодавець у встановленому законом порядку право власності на спірний будинок, суд має керуватися законодавством, яке діяло як на момент зведення будинку, тобто 1974 рік, та і на момент відкриття спадщини.

За чинним на час будівництва домоволодіння законодавством в 1974 році передбачалося, що будинки та домоволодіння піддягають державній реєстрації в БТІ (пункт 1 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР" від 31.01.1966р., затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР). При цьому пунктом 4 даної Інструкції встановлено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селиш міського типу УРСР, що належать громадянам на праві особистої власності.

Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Одночасно з цим статтею 105 Цивільного кодексу УРСР (від 1963р) було передбачено, що громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Судом встановлено, що за діючим на час зведення домоволодіння законодавством (1974р) спадкодавцем не було належним чином оформлене та зареєстроване в БТІ своє право власності на новозбудований будинок, не було здано в експлуатацію та не отримано відповідний акт.

За діючим на час відкриття спадщини законодавством (2014 рік), зокрема частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України передбачається, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Спеціальною нормою Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» статтею 4 закріплено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, в тому числі право власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 вказаного Закону права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже і чинне на сьогоднішній час законодавство також покладає на власника обов'язок ввести нерухоме майно в експлуатацію та зареєструвати своє право на це майно у відповідному державному органі, чого спадкодавцем за життя зроблено не було, що свідчить про відсутність набуття ним права власності на спірне домоволодіння та унеможливлює перехід неіснуючих прав до спадкоємців.

Крім того, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Норми ст. 392 ЦК не застосовуються щодо вимог про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва (ч. 3 ст. 376 ЦК), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об'єкт самочинного будівництва.

Відповідно до п. 3.1 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі за текстом рішення - Лист Вищого Спеціалізованого Суду України) зазначено, що окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно; 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Згідно до п. 3.2 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва.

В п. 3.2 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України наголошено, що за умови наявності акта відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову, якщо будинок не було введено в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватись самочинним, а є незавершеним. Однак визнання права власності в порядку спадкування на недобудований будинок відповідно до чинного законодавства України неможливе.

Оскільки у судовому засіданні було встановлено відсутність необхідного за діючим законодавством акту введення спірного домоволодіння в експлуатацію, що підтверджується матеріалами оглянутої інвентарної справи та поясненнями позивачки, то в такому разі за час свого життя спадкодавець ОСОБА_2 не набув права власності на спірне новозбудоване ним домоволодіння.

За змістом ст. 376 ЦК України право власності на об'єкт самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця.

Також, як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму Листі від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право.

Суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з'ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Дещо подібні роз'яснення під час розгляду таких справ були викладені в пункті 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва», в яких наголошено, що вирішуючи справу за позовом про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Проте з наявних матеріалів справи вбачається, що позивачка всупереч наведеним роз'ясненням до компетентних органів, а саме органів Державного архітектурного контролю, не зверталася, достовірних доказів перебування в її власності або користуванні земельної ділянки, на якій розташоване спірне домоволодіння, суду не представила. Також не представлено доказів зведення домоволодіння у відповідності до затвердженого проекту та із дотриманням під час будівництва будівельних норм та правил, не надано експертного будівельно-технічного висновку про дотримання всіх норм та правил будівництва, які б дозволяли його подальшу експлуатацію.

За таких обставин справи неможливо визнати за позивачкою право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 213-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Іллічівський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Ю. О. Матвєєва