АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/3458/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3268/15Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого судді: Триголова В.М.

Суддів: Бондаревської С.М., Буленко О.О.

При секретарі: Коротун І.В.

за участі адвоката Павленко О.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 вересня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку.

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 вересня 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_4 квартирою, визнавши ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі, оскільки вважає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, порушено норми як матеріального так і процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 (а.с.8).

В 1975 році ОСОБА_3. на сім»ю із трьох осіб (дружину ОСОБА_5та доньку ОСОБА_4.) в Житлово-будівельному кооперативі «Батьківщина» отримав квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 33,3 кв.м, загальною площею 47,5 кв.м.

01 січня 1989 року ОСОБА_3 звернувся до правління Житлово-будівельного кооперативу «Батьківщина» з заявою в якій просив виключити його з членів кооперативу та перевести квартиру на ОСОБА_5 (а.с.20).

02 січня 1989 року ОСОБА_5 звернулась до правління Житлово-будівельного кооперативу «Батьківщина» з заявою в якій просила прийняти її в члени Житлово-будівельного кооперативу «Батьківщина». Згода чоловіка ОСОБА_3 мається від 01.01.1989 року. (а.с.20).

Згідно Виписки з протоколу №7 від 27.01.1989 року загальних зборів членів Житлово-будівельного кооперативу «Батьківщина» кооператив погодив виключення з членів кооперативу ОСОБА_3 та прийняття в члени кооперативу ОСОБА_5 (а.с.17-18).

Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Полтави №135 від 21.02.1989 року «Про переоформлення особових рахунків» затверджено рішення загальних зборів членів Житлово-будівельного кооперативу «Батьківщина» (протокол №7 від 27.01.1989 року) про переоформлення особових рахунків на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_5 з чоловіка ОСОБА_3 (а.с.19)

Згідно актового запису №65 в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу Київського районного відділу ЗАГС м. Полтави, Свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_1, 5 лютого 1991 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с.16).

Відповідно до договору дарування від 18.08.2007 року, НОМЕР_2, ОСОБА_5, безоплатно передала у власність доньці ОСОБА_4, а ОСОБА_4 прийняла у власність двокімнатну квартиру №1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в ЖБК «Батьківщина», житловою площею 33,3 кв.м, загальною площею 47,5 кв.м (а.с.12).

Технічний паспорт на квартиру оформлено на ОСОБА_4 (а.с.9-11). Окрім того, в судовому засіданні в суді першої інстанції встановлено і дану обставину не заперечували сторони по справі, що в даній квартирі в якості квартиранта зареєстрований ОСОБА_3

Згідно Акту про не проживання від 10.06.2015 року ОСОБА_3 з 1989 року в даній квартирі не проживає і його особистих речей в квартирі не має. (а.с.54)

Згідно листа сільського голови Куликівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Жукова К.І. №14 від 02.09.2010 року ОСОБА_3, проживає в АДРЕСА_2 більше п»яти років та зареєстрований як власник будинку за вищевказаною адресою. Будинок газифікований, для проживання повністю придатний та наявна присадибна земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, яка використовується за цільовим призначенням. (а.с.14)

Задовольняючи позов частково місцевий суд виходив з того, що відповідач не проживає в спірній квартирі більше 15 років, його речі в квартирі відсутні, за квартиру та комунальні послуги не сплачує, ремонт квартири не проводить, спірну квартиру залишив добровільно, а тому у суду є всі підстави задовольнити позов у цій частині.

Щодо вимоги позивача, про скасування реєстрації та зняття з реєстраційного обліку, то вона задоволенню не підлягає, оскільки наявність судового рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, є самостійною підставою для зняття таких осіб із реєстраційного обліку, та окремого вирішення цього питання законодавством не передбачено.

Такий висновок відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини 2 ст.405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року роз'яснено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставістатті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями71,72,109,110,116 Житлового кодексу Української РСР. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Аналізуючи наведені норми права та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів, погоджується з висновками місцевого суду, щодо наявності підстав для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщення, оскільки він тривалий час не проживає у вказаній квартирі, не сплачує рахунки та не здійснює ремонт останньої.

Доводи апеляційної скарги, щодо вчинення діями позивачки перешкод ОСОБА_3 у користуванні вказаною квартирою, судом до уваги не беруться, оскільки відповідач більше 15 років не проживає за вказаною адресою, проте жодного позову про усунення перешкод у користуванні вказаним житлом ОСОБА_3 до суду не подавав.

Твердження апеляційної скарги про порушення місцевим судом права апелянта на особисту участь у судовому засіданні, та можливості надати свої доводи та пояснення також не заслуговують на увагу суду виходячи з наступного.

У відповідності зі ст. 74 ЦПК України, відповідачу неодноразово направлялись судові повістки та повідомлялось про розгляд справи (а.с.25, 29-3033,35,47).

Також відповідачем неодноразово подавалась до суду заява про перенесення розгляду справи у зв'язку з відрядженням, без будь-яких підтверджуючих документів. (а.с.37,46).

Про судове засідання, яке відбулося10.09.2015 року відповідач був належно повідомлений (а.с.47).

Відповідно до п. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Враховуючи вище викладене, порушення судом норм процесуального права колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні, оскільки апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст.303,304,307, п.1 ч.1 ст.308, ст.ст.313-315,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави 10 вересня 2015 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ В.М. Триголов

СУДДІ: /підписи/ С.М. Бондаревська

О.О. Буленко

ВІРНО: