Провадження № 2/161/246/15
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі: головуючого - судді Кирилюк В.Ф.

при секретарі Поліщук Д.Р.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики.

Свій позов обґрунтовує тим, що 05.12.2012 року надав підприємцю ОСОБА_5 в борг 336000 грн. На підтвердження отримання в борг коштів в сумі 336000 грн. відповідачем була надана розписка, в якій ОСОБА_5 зобов'язався повернути борг до 13.12.2012 року.

Однак відповідач вказану суму коштів в передбачений розпискою строк не повернув.

Посилаючись на норми ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, позивач вказує, що відповідачу була надана позика, яка підлягає до повернення. Позивач посилається також на ст.1048 ЦК України, відповідно до вимог якої, він, як позикодавець, має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової стави НБУ. Крім того позивач вказує, що відповідно до вимог ст.ст.625, 1050 ЦК України має право на отримання від ОСОБА_5, як боржника, суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Покликаючись на викладені обставини, просить стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 в його користь 416658,41 грн. заборгованості за договором позики від 05.12.2012 року станом на 22.07.2014 року, з яких: 336000 грн. - неповернутий борг, 40283,17 грн. - відсотки згідно ст.1048 ЦК України, 16183,24 грн. - три проценти річних згідно ст.625 ЦК України, 24192 грн. - інфляційні втрати згідно ст.625 ЦК України. Судові витрати по справі просить покласти на відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві. Просять позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 проти позову заперечили. В задоволенні позову просять відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає.

В другій частині розписки від 05.12.2012 року ОСОБА_5 зобов'язується повернути борг у розмірі 336000 (триста тридцять шість тисяч) грн. 00 коп. ОСОБА_6 (на даний час ОСОБА_1) до 13 грудня 2012 року включно(а.с.15).

Посилаючись на норми ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, позивач вказує, що між ним та відповідачем виникли зобов'язання за договором позики.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У судовому засіданні представники відповідача повідомили, що ОСОБА_5 з позивачем ОСОБА_1 жодних договорів, в т.ч. і договору позики, не укладав, розписки від 05.12.2012 року позивачу не надавав. Про наявність такої розписки відповідач дізнався в січні 2013 року з матеріалів справи за позовом підприємця ОСОБА_6 до нього про стягнення заборгованості за вказаною розпискою, яка була розглянута господарським судом Волинської області 03.03.2014 року. В зв'язку з чим на підставі заяви ОСОБА_5 Луцьким МВ УМВС України у Волинській області відкрито кримінальне провадження по факту вчинення дій по підробленню документів, штампів, печаток або бланків з метою незаконного їх використання(а.с.46).

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договірпозики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов можебути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми абовизначеної кількості речей.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі), що були передані йому у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладеннядоговору, але й посвідчує

факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка

посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Разом з тим, як вбачається з розписки від 05.12.2014 року, вона не містить істотної умови договору позики, як це визначено ст.1046 ЦК України, а саме факту передачі грошових коштів, а зміст розписки не відповідає вимогам ст.1047 ЦК України. В розписці відображений виключно обов'язок позичальника, передбачений ст.1049 ЦК України.

Судом встановлено також, що надана розписка є підставою і для інших боргових зобов'язань, які виникають незалежно від позики, з інших правових підстав, а саме: з договору перевезення вантажу.

Як встановлено з першої частини розписки від 05.12.2012 року, ФОП ОСОБА_5 дає таку розписку в тому, що отримав від ФОП ОСОБА_6 вантаж, який належить ТзОВ "Прем'єр Декор" згідно видаткових накладних №3550, №с 3551 від 28 листопада 2012 р. в повному обсязі та неушкодженому стані. Вантаж був опломбований, номер пломби А2918660. Товаро-транспортна накладна серії 02ААТ №714198 від 28.11.2012 р. на загальну суму 110223(сто десять тисяч двісті двадцять три) грн.53 коп.(а.с.15).

Як встановлено в судовому засіданні такий вантаж ОСОБА_5 отримав 25.12.2012 року в рамках відповідного кримінального провадження, а не 05.12.2012 року, як зазначено в розписці та вказує позивач(а.с.48-50).

Тобто, окремі події та обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог і заперечень, спростовуються іншими фактичними обставинами справи, які встановлені в судовому засіданні.

Обставини, встановлені висновком судової технічної експертизи документів від 11.06.2014 року №313 у кримінальному провадженні №0000263, на який посилався позивач та його представник не підтверджують укладення сторонами договору позики(а.с.5-13).

В судовому засіданні ОСОБА_1 наданий не заповнений бланк міжнародної товаро-транспортної накладної із штампом ОСОБА_5, як перевізника та його підписом, місце та дійсні обставини отримання якої позивач не пояснив(а.с.97).

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи від 29.04.2014 року №314 встановити ким ОСОБА_5 чи іншою особою виконано підпис в борговому документі(розписці) із зобов'язанням повернути ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 336000 грн. не виявилось можливим, оскільки при оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що ні співпадання, ні розбіжності не можуть служити підставою для позитивного чи негативного висновку тому, що об'єм та значимість їх ні по одному з порівнянь не достатні для будь-якого конкретного висновку(а.с.51-61).

Зазначені висновки не є висновками судових експертиз в розумінні ст.ст.143,144,147 ЦПК України, однак оцінені судом на загальних підставах як письмовий доказ відповідно до ст.ст.57-59 ЦПК України.

За змістом ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів надання зазначеної розписки ОСОБА_5 та доказів передачі ним 05.12.2012 року останньому коштів в сумі 336000 грн., не добуто таких доказів і в судовому засіданні. Тобто позивач не підтвердив своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання

Отже, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов, в даному випадку має місце зобов'язання, яке виникло без фактичного вчинення особами будь-яких дій, визначених

ст.1046 ЦК України і свідчить про те, що вказаний правочин є неукладеним, таким, що не створює будь-яких юридичних прав та обов'язків.

Такий висновок, на думку суду, повністю узгоджується з правовим висновком, який міститься у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, про який вказує у позовній заяві позивач.

Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" не є укладеними правочини(договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення(відсутня згода за всіма істотними умовами договору).

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На основі викладеного суд приходить до висновку про відсутність між сторонами правовідносин, які регулюються ст.1046 ЦК України, тому правові підстави для задоволення даного позову відсутні.

На підставі ст.ст.11, 51, 52, 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст.ст. ст.ст.3, 10, 57-60, 88, 197, 208, 209, 212- 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Cуддя Луцького міськрайонного суду В.Ф.Кирилюк