Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/6082-14/620/15 Головуючий у 1-й інстанції: Моцний О.С.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ДП «Селидіввугілля», третя особа: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань у м. Селидові про відшкодування моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням,

за апеляційною скаргою ДП «Селидіввугілля» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 07 жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив про стягнення з ДП «Селидіввугілля» 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, яке пов'язане з роботою в шкідливих і небезпечних умовах праці на шахті відповідача з серпня 1995 по березень 2014 років і наслідок якого за висновком МСЕК від 27 березня 2014 року йому встановлено 30% втрати професійної працездатності.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 07 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_3 9000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної професійним захворюванням. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ДП «Селидіввугілля» посилається на порушення судом норм матеріального права, вважає, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди має бути покладено не на роботодавця, а на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 з 7 серпня 1995 року по 26 березня 2014 року перебував у трудових відносинах із ВП шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля» ( а.с. 6-8).

7 березня 2014 року ОСОБА_3 Комунальною лікувально-профілактичною установою «Обласна клінічна лікарня профзахворювань» м. Донецька встановлено остаточний діагноз - хронічне захворювання легень пилової етіології, друга стадія, помірний перебіг. Ускладенення: легенева недостатність другого ступеню, захворювання професійне, виявлене вперше. Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20.03.2014 року професійне захворювання виникло у зв'язку із тривалою роботою в умовах запиленості підземних гірничих виробок, яка перевищувала гранично-допустиму концентрацію пилу в 22-38 разів, підземний стаж 33 роки 3 місяці, в тому числі за професією гірника очисного забою 32 роки 7 місяців (а.с.9, 13).

За висновком МСЕК від 27 березня 2014 року ОСОБА_3 встановлено первинно третю групу інвалідності з втратою 30% професійної працездатності (а.с.2, 23).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачеві вперше втрата професійної працездатності за професійним захворюванням встановлена висновком МСЕК від 27 березня 2014 року, тому обов'язок з відшкодування моральної шкоди у відповідності до ст.ст. 1167, 1187 ЦК України і ст.237-1 КЗпП України покладається на роботодавця.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 1-1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII "Про охорону праці" (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, що настає з дня встановлення вперше потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про охорону праці" відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України згідно Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності".

Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" внесені зміни до абз. 4 ст. 1, підп. "е" п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, а також виключено ч. 3 ст. 34 Закону № 1105- XIV, скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду.

Припинення дії Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" в частині відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку не звільняє роботодавця від відшкодування зазначеної моральної шкоди відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Згідно з роз'ясненнями, викладеним у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 тривалий час перебував у трудових відносинах з відповідачем, внаслідок небезпечних і шкідливих умов праці втратив 30% професійної працездатності, став інвалідом третьої групи безстроково, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди за рахунок роботодавця.

Доводи апеляційної скарги про те, що працівник являється застрахованою особою, а тому обов'язок по відшкодуванню шкоди, завданої професійним захворюванням, має бути покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, не ґрунтуються на законі. Посилання апелянта на рішення Конституційного суду України від 27.01.2004 року по справі №1-рп/2004 висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки після ухвалення вказаного судового рішення були внесені зміни до законодавства, яке регулює спірні правовідносини, і скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст.307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ДП «Селидіввугілля» відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 07 жовтня 2014 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: