У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фірми «Одеса-Бласко» мале приватне підприємство про стягнення збитків та за зустрічним позовом фірми «Одеса-Бласко» мале приватне підприємство до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору про відступлення права вимоги за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Одеської області від 2 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до фірми «Одеса-Бласко» мале приватне підприємство (далі - фірма «Одеса-Бласко» МПП) про стягнення на його користь збитків, які складаються з інфляційних втрат у розмірі 16 089,36 грн, 3% річних у сумі 47 166,09 грн, а всього 63 255,45 грн.

Посилався на те, що за договором про відступлення права вимоги, укладеним10 грудня 2012 року між ним та ОСОБА_5, отримав право вимоги до фірми «Одеса-Бласко» МПП на стягнення боргу за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 9 вересня 2011 року у справі № 2-4645/11, яким з фірми «Одеса-Бласко» МПП за договором про надання майнової поруки від 15 вересня 2005 року на користь ОСОБА_5 було стягнуто борг на загальну суму 1 072 624,58 грн. Оскільки рішення суду не виконано до часу звернення до суду, просив стягнути з відповідача збитки на підставі ч.ч.1, 2 ст. 625 ЦК України за період з 22 листопада 2011 року (дати набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 9 вересня 2011 року) по 22 березня 2013 року.

У вересні 2013 року фірма «Одеса-Бласко» МПП звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору про відступлення права вимоги від 10 грудня 2012 року.

Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2013 року справи об'єднані в одне провадження.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 14 квітня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з фірми «Одеса-Бласко» МПП на користь ОСОБА_3 збитки за період з 22 листопада 2011 року по 22 березня 2013 року, завдані несплатою боргу, які складаються з інфляційних втрат у розмірі 16 089,36 грн, 3% річних у розмірі 47 166,09 грн, всього стягнуто 63 255,45 грн.

У задоволенні зустрічного позовну фірмі «Одеса-Бласко» МПП відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 2 грудня 2014 року рішення Іванівського районного суду Одеської області від 14 квітня 2014 року скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_3 і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції з посиланням на неправильне застосуванням норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 9 вересня 2011 року, яке набрало законної сили 22 листопада 2011 року, з фірми «Одеса-Бласко» МПП стягнуто 1 072 624,58 грн на користь ОСОБА_5 як поручителя, що виконав зобов'язання, забезпечене порукою.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2013 року замінено стягувача у виконавчому провадженні ВП № 3409870 з примусового виконання рішення про стягнення з фірми «Одеса-Бласко» МПП на користь ОСОБА_5 боргу в сумі 1 072 624,58 грн у зв'язку з укладенням 10 грудня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договору про відступлення права вимоги.

Також встановлено, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень головного управління юстиції в Одеській області від 28 серпня 2013 року виконавче провадження з виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 9 вересня 2011 року відновлено.

Станом на час розгляду справи відповідач-боржник фірма «Одеса-Бласко» МПП заборгованість у сумі 1 072 624,58 грн не сплатила, доказів, які підтверджували б сплату цієї заборгованості, суду не надала.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позовного позову фірми «Одеса-Бласко» МПП до ОСОБА_3, суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився апеляційний суд, виходив з його безпідставності. Оскільки договір про відступлення права вимоги та заміну первісного кредитора у зобов'язанні вчинено з дотриманням вимог ч. 1 ст. 514, ч.1, 2 ст. 516 ЦК України, якими передбачено можливість переходу права первісного кредитора у зобов'язанні до нового кредитора без згоди боржника.

Касаційна скарга доводів щодо незаконності рішення суду апеляційної інстанції у цій частині не містить.

Таке застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при вирішенні зустрічного позову, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, колегія суддів не виявила.

Звернувшись з позовом, ОСОБА_3 просив стягнути 3% річних та інфляційні втрати, завдані невиконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі рішення суду, у період з 22 листопада 2011 року по 14 травня 2013 року.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює, зокрема, договори та інші правочини.

Установлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 9 вересня 2011 року стягнуто з відповідача борг в сумі 1 072 624,58 грн на користь ОСОБА_5 як поручителя, що виконав зобов'язання, забезпечене порукою.

Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим.

Рішення суду в повному обсязі не виконано, виконавче провадження триває.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з дотриманням вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України з'ясував належним чином фактичні обставини справи з урахуванням заявлених вимог; вірно встановив характер правовідносин сторін та правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про те, що саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Оскільки фірма «Одеса-Бласко» МПП належним чином не виконала зобов'язання, воно не припинилось, тому на відповідача, який допустив неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі, закріплені у ст. 625 ЦК України.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах у справах № 3-73гс11, № 3-89гс11, № 3-116гс11, № 3-142гс11, а також у постанові від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14.

Висновок апеляційного суду про те, що несвоєчасне виконання зобов'язання, яке виникло на підставі рішення суду, не є порушенням грошового зобов'язання у розумінні ст. 625 ЦК України, отже підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат немає, є помилковим, а скасування рішення суду першої інстанції в цій частині не відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 2 грудня 2014 року скасувати, рішення Іванівського районного суду Одеської області від 14 квітня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов

Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук