АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/622/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

14 січня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у майні, визнання права власності; за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування майном, що є у спільній частковій власності, та усунення перешкод в користуванні майном,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, про припинення права на частку у майні, визнання права власності.

У мотивування вимог посилалася на те, що після смерті її чоловіка та батька відповідача відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Вона успадкувала 1/3 частку зазначеної квартири. Інші 2/3 частки спірної квартири належать на праві власності ОСОБА_3

Зауважувала, що ОСОБА_3 ніколи не проживала у квартирі, та спільне проживання сторін у ній є неможливим, оскільки вона має похилий вік, а відповідач має чоловіка та дітей.

Враховуючи наведене, просила суд припинити право власності ОСОБА_3 на належні їй 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на ці 2/3 частини квартири, у зв'язку з цим зобов'язується перерахувати на депозитний рахунок відповідачу 605 500 грн., на якому вже знаходяться 37 500 грн.

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування майном, що є у спільній частковій власності, та усунення перешкод в користуванні майном.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона, будучи власником 2/3 частин вказаної квартири позбавлена можливості користуватись належним їй майном, оскільки ОСОБА_2 чинить перешкоди в користуванні майном: не допускає її та членів її сім'ї в квартиру, не надає ключі для здійснення нею користування, погрожує позбавити її житла.

Враховуючи наведене, просила суд: зобов'язати не чинити перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 а саме: а) передати їй ключі від вхідних дверей квартири; б) не перешкоджати доступу в квартиру їй та членам її сім'ї або інших осіб уповноважених нею на користування належною її часткою квартири; в) не чинити перешкод їй та членам її сім'ї або іншим особам уповноваженим нею в користуванні приміщеннями квартири, які перебувають у спільному користуванні співвласників.

Встановити наступний порядок користування квартирою: а) житлова кімната № 2 площею 20,7 кв.м. передається в користування ОСОБА_3; б) житлова кімната № 1 площею 12,7 кв.м. передається в користування ОСОБА_2; в) приміщення загального користування: кухня площею 7,4 кв.м., ванна кімната площею 3,1 кв.м., вбиральня площею 1,2 кв.м., коридор площею 6,6 кв.м. та балкон площею 0,9 кв.м. залишаються у спільному користуванні.

Також просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму компенсації за користування надлишковою часткою майна в сумі 28 771 гривню.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 в м. Києві: а) житлова кімната № 2 площею 20,7 кв.м. передається в користування ОСОБА_3; б) житлова кімната № 1 площею 12,7 кв.м. та балкон площею 5.9 кв.м. передається в користування ОСОБА_2; в) приміщення загального користування: кухня площею 7,4 кв.м., ванна кімната площею 3,1 кв.м., вбиральня площею 1,2 кв.м., коридор площею 6,6 кв.м. залишаються у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2

В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Зазначає, що судом не повернуто їй кошти в сумі 37500 грн., які були внесені нею на депозитний рахунок суду.

Суд не повністю з'ясував обставини справи, а саме: чи має ОСОБА_3 право власності на квартиру у АДРЕСА_2; чи має вона намір проживати в м. Києві; хто входить до кола членів її сім'ї та уповноважених осіб, оскільки однією з вимог ОСОБА_3 було усунення перешкод їй, членам її сім'ї або іншим особам уповноваженим нею.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з"явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4 (а.с.10).

10 лютого 2012 року держаним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВРО № 723161, відповідно до якого ОСОБА_3, як спадкоємці померлого батька перейшло право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_3 (а.с.30).

Іншими спадкоємцями даної квартири є дружина померлого ОСОБА_2 з часткою 1/3 та донька померлого (сестра ОСОБА_3.) ОСОБА_5 з часткою 1/3 (а.с.6).

04 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено Договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 1/3 частину квартири АДРЕСА_1

Таким чином, як вірно зауважено судом першої інстанції, власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3, а власником 1/3 частини квартири є ОСОБА_2

Також судом вірно встановлено, що квартира загальною площею 52,6 кв.м. та житловою площею 33,4 кв.м. належить сторонами на праві спільної часткової власності та складається із: 1-ої житлової кімнати площею 12,7 кв.м.; 2-ої житлової кімнати площею 20,7 кв.м.; кухні площею 7,4 кв.м.; ванної кімнати - 3,1 кв.м.; вбиральні - 1,2 кв.м.; коридора - 6,6 кв. м.; балкона площею 0,9 кв.м. (а.с.12-13).

Звертаючись в суд з позовом до ОСОБА_3 про припинення права на частку у майні, визнання права власності, ОСОБА_2 посилалася на те, що ОСОБА_3 ніколи не проживала у квартирі, та спільне проживання сторін у ній є неможливим, оскільки вона має похилий вік, а відповідач має чоловіка та дітей.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції підставно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості з огляду на таке.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Питання - чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, також робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, висловленої в ухвалі від 23 червня 2010 p. у справі № 6-22505 св09; постанові від 16 січня 2012 p. у справі № 6-81 цс 11) та зі змісту норми ст. 365 ЦК випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Згідно висновків експертів за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 28.08.2014р. №4511/9602/14-43 виділ в натурі 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 не вбачається можливим, оскільки виходячи із умови виділення кожному із співвласників окремої квартири для ізольованого користування та заселення однією сім'єю, не можливо виконати вимоги пунктів 2.21, 2.22, 2.24, 2.30 і 3.2 ДБН В.2.2-15- 2005 «Житлові будинки. Основні положення», пунктів 6.28, 6.29, 6.37, 6.68 ДБН В.2.5-20-2001 «Газоснобжение» та пункту 10.30* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Дійсна (ринкова) вартість об'єкта дослідження становить 1 521 117 гривень. Вартість 2/3 частини квартири становить 1 014 129 гривень (а.с.159-174).

Врахувавши зазначене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про припинення права на частку у майні, визнання права власності, оскільки частка ОСОБА_3 не є незначною, становить 2/3 частини квартири, позивачем не надано доказів того, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та ОСОБА_2 не внесено вартість цієї частки, яка складає за висновком експерта 1 014 129 гривень.

Не є підставою для скасування рішення суду посилання ОСОБА_2 на те, що судом не повернуто їй кошти в сумі 37500 грн., які були внесені нею на депозитний рахунок суду, оскільки, вона має право звернутися до суду з заявою про повернення їй цих коштів, й за результатами розгляду заяви судом буде постановлено ухвалу про повернення коштів, внесених на депозитний рахунок відповідного суду.

Інших доводів на спростування висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_2 апеляційна скарга не містить.

Задовольняючи вимогу ОСОБА_3 про визначення порядку користування майном, що є у спільній частковій власності, суд першої інстанції вірно виходив з її доведеності та обґрунтованості з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Частина 3 статті 358 ЦК України зазначає, що кожен із співвласників має право на виділення йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього власник має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року №20 передбачено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Таким чином порядок користування жилими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у квартирі.

Враховуючи те, що житлова площа спірної квартири становить 33,4 кв.м., тому суд вірно зазначив, що ОСОБА_3 як власнику 2/3 частин квартири належить право користування житловим приміщенням в розмірі 22,2 кв.м., а ОСОБА_2, як власнику 1/3 частини квартири належить право користування житловими приміщеннями в розмірі 11,1 кв.м.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що запропонований варіант користування житловим приміщенням є цілком виправданим, тому для користування ОСОБА_3 необхідно виділити кімнату площею 20,7 кв. м., а ОСОБА_2 - площею 12,7 кв. м. та балкон, вихід на який здійснюється через цю кімнату, що не суперечить зазначеним вище положенням закону та не порушує права відповідача щодо користування своєю часткою у житловій площі.

Також позивач просила залишити місця загального користування в спільному користуванні, що ґрунтується на вимогах законодавства й вірно задоволено судом.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та про стягнення суми компенсації за користування надлишковою частиною майна в розмірі 28 771 грн. ОСОБА_3 не оскаржувалося та набрало законної сили.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: