Справа № 202/9305/14-ц
17 лютого 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді - Шклярука Д.С.
при секретарі - Пугач Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, треті особи: Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив № 227», Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -
ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до Дніпропетровською міською ради, у якій уточнивши свої позовні вимоги просить суд визнати за нею право власності на житлову квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_2, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
Вищевказаним Кооперативом було збудовано багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. В подальшому кооператив було перейменовано і зараз він називається Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив № 227».
Її чоловік ОСОБА_2, з яким вона знаходилася в зареєстрованому шлюбі, був членом цього кооперативу та сплатив у встановленому порядку у повному обсязі свій пайовий внесок за спірну квартиру.
Після того, як вказаний житловий будинок було збудовано, її чоловік отримав ордер № 964 від 01.10.1976 року на право вселення разом з членами своєї сім'ї до двокімнатної житлової квартири АДРЕСА_1. Після вселення до вищевказаної квартири вони спільно у ній проживали.
У відповідності до статті 15 Закона України «Про власність», що діяв на дату смерті мого чоловіка, член житлового, житлового-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
Отже, оскільки її чоловіком ОСОБА_2 було сплачено у повному обсязі його пайовий внесок за вищевказану квартиру, він став власником цієї квартири.
ІНФОРМАЦІЯ_2 року її чоловік ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 01 червня 1998 року.
Після його смерті вона звернулася до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Державним нотаріусом було заведено спадкову справу № 874/2005.
Їх спільний зі спадкодавцем син - ОСОБА_3, подав державному нотаріусу заяву про відмову від спадщини на її користь. Інших спадкоємців у померлого не було.
Таким чином, вона є єдиним спадкоємцем померлого.
Разом з тим, 18 серпня 2014 року нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою Ольгою Миколаївною була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1, яка залишилась після смерті померлого ОСОБА_2, у зв'язку з тим, що на день відкриття спадщини його право власності на нерухоме майно не було зареєстроване.
На дату смерті чоловіка вона проживала у вищевказаній квартирі та була там прописана, проживає також зараз і є зареєстрованою в цій квартирі, подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини у встановленому порядку і таким чином спадщину прийняла.
Вартість квартири згідно висновку про оцінку майна від 27 серпня 2014 року складає 334 243,00 грн.
У відповідності до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про спадкування, спадщини по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.
Згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України особа має право пред'явити позов про визнання за нею права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати нею документа, який засвідчує право власності.
На підставі вищенаведеного, та у відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР, ст. 15 Закону України «Про власність», ст. 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 4 Цивільного процесуального кодексу України вона звертається до суду із даною позовною заявою.
В судовому засіданні позивачка та її представники підтримали пред'явлену позовну заяву та просили її задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилалися на обставини викладені у позовній заяві.
Представники Дніпропетровської міської ради, Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив № 227", Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори повідомлялися належним чином про місце та час судового розгляду справи, але в судове засідання не з'явилися, заперечень проти позову не надали.
Враховуючи, що відповідач та треті особи не з'явилися у судове засідання без поважних причин, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.ст. 224-226 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення позивачки її представників, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
На підставі списків Житлово-будівельного кооперативу № 227 затверджених виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради від 21.09.1976 року ОСОБА_2, як члену ЖБК № 227, було видано ордер № 964 на право зайняття із членами його родини, двокімнатної квартири АДРЕСА_1.
Згідно до довідками Житлово-будівельного кооперативу № 227 член ЖБК ОСОБА_2 у вказаній квартирі разом із своєю сім'єю проживав з 1976 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року та вартість вказаної квартири в повному обсязі (6100 руб.) ним була сплачена 30 березня 1989 року.
ОСОБА_2 та позивачка ОСОБА_1 з 07 січня 1975 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2.
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 помер в місті Дніпропетровську в Індустріальному районі через захворювання на гострий недеференційний лейкоз, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1.
Після смерті ОСОБА_2 залишися спадкоємці першої черги: дружина ОСОБА_1 та син - ОСОБА_3.
Набувши у встановленому Законом порядку право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 за життя не зареєстрував таке своє право у органі державної реєстрації.
Після смерті чоловіка позивач звернулася до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу № 874/2005, яка була досліджена у судовому засіданні.
ОСОБА_3 звернувся до державного нотаріуса Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини на користь матері.
18 серпня 2014 року нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Драпатою Ольгою Миколаївною було прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, за змістом якої позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка мотивуючи своє рішення тим, що на день відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2. його право власності на спірну квартиру не було зареєстроване.
При цьому з довідки житлової організації вбачається, що позивачка на час відкриття спадщини була зареєстрована та проживала у вищевказаній спірній квартирі, у ній вона проживає і на сьогоднішній день.
Згідно висновком експерта від 27 серпня 2014 року вартість квартири АДРЕСА_1становить 334243,00 грн.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлового-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України РСР, що діяв на дату смерті мого чоловіка, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України особа має право пред'явити позов про визнання за нею права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати нею документа, який засвідчує право власності.
Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, що при вирішенні спорів про спадкування, спадщини по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію об'єктів нерухомого мана та прав на них» правовстановлюючий документ - документ, який підтверджує права певного суб'єкту на нерухоме майно і складений у порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до ст. 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку,призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво - або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.
Відповідно до ст. 384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Членом житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпорядження квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.
Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008року «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.
Отже, враховуючи, що пайові внески за спірну квартиру були повністю сплачені спадкодавцем за життя ще станом на 1989 рік, то він набув право власності на спірну квартиру, хоч і не зареєстрував його у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
За встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Вищевикладені обставини безспірно встановлені судом та підтверджуються поясненнями позивача, а також наданими суду письмовими доказами.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-64, 209, 214, 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого Цивільним процесуальним кодексом України.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, на рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя: Д.С. Шклярук