Справа №173/182/14-ц
Провадження №2/173/179/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Шевченко О.Ю. при секретарі судового засідання Демяненко С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності на житловий будинок, зняття з реєстрації та виселення та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення сервітуту,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності на житловий будинок, зняття з реєстрації та виселення. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 за заявою позивача було залишено без розгляду. До початку розгляду справи відповідач, ОСОБА_2, звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про встановлення сервітуту. В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначено, що ОСОБА_2 з 8 квітня 1989 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 на підставі рішення суду від 14 червня 2013 року, яке набрало чинності 17 серпня 2013 року, шлюб між сторонами було розірвано. ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1. З 10 липня 2004 року ОСОБА_2 постійно мешкає в даному будинку та є в ньому зареєстрованою. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні житлом: відбирає ключі, не пускає в будинок. Позивач за зустрічною позовною заявою вважає, що вона має право користуватися даним будинком і тому просила суд встановити їй сервітут на проживання в житловому будинку АДРЕСА_1, який є власністю ОСОБА_1, у розмірі, визначеному власником, але не менше норми, передбаченої ст. 47 Житлового кодексу України безстроково та зобов'язати ОСОБА_1 укласти угоду щодо часткової сплати комунальних послуг на утримання будинку, визначити порядок їх сплати.

В судовому засідання позивач за зустрічною позовною заявою, ОСОБА_2, зустрічний позов підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги. Суду пояснила, що була зареєстрована в будинку, який належить ОСОБА_1, за згодою його власника. Мешкала в цьому будинку постійно та це є її постійним місцем проживання. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 почав погрожувати її виселенням, не пускав до будинку. Вона, в свою чергу, не чинить йому жодних перешкод в користуванні житлом. Вона також сплачує комунальні послуги. Іншого житла вона не має. В будинку в с.Аули Криничанського району Дніпропетровської області, який вона успадкувала від матері, мешкає її донька з родиною - всього 6 осіб, тому вона не має змоги там жити.

Відповідач за зустрічною позовною заявою, ОСОБА_1, зустрічну позовну заяву не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечував. Суду пояснив, що ОСОБА_2 для нього стороння особа, тому він не може з нею жити. ОСОБА_2 постійно влаштовує скандали. Окрім того, ОСОБА_2 має власне житло, де може жити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

На підставі договору дарування від 29 грудня 1993 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.4-5). В даному будинку, окрім ОСОБА_1, з 20 липня 2004 року зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2, що підтверджується домовою книгою (а.с.11-13) та адресною довідкою (а.с.19).

На підставі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.17).

Судом встановлено, що з моменту реєстрації ОСОБА_2 постійно мешкає у вказаному будинку і це є її постійним місцем проживання. Дана обставина визнана сторонами в судовому засіданні, а тому у відповідності до ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України не підлягає доказуванню.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована в будинку, який належить ОСОБА_1, за згодою власника, що не заперечував в судовому засіданні відповідач за зустрічною позовною заявою.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч.1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч.2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї належать дружина, діти і батьки.

Оскільки ОСОБА_2 вселилася у спірний будинок за згодою власника, ОСОБА_1, з додержанням правил про реєстрацію, тобто у встановленому законом порядку набула право користування цим житлом, вказаний будинок є постійним її місцем проживання протягом більше 10 років, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 має право користуватися житловим будинком АДРЕСА_1 нарівні з власником будинку, ОСОБА_1

Згідно з ч.1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволенні іншим способом. Частиною 1 ст. 402 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Отже, в даному випадку, право користування чужим майном (сервітут), а саме право користування ОСОБА_2 житловим будинком, який належить ОСОБА_1, встановлено законом.

При цьому, позбавлена права користування даним житлом ОСОБА_2 може лише за умов визнання її такою, що втратила право користування цим житлом або ж виселення з підстав та у порядку встановленому законом.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм право на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не лише має право, а і продовжує користуватися житловим будинком, який належить відповідачу за зустрічною позовною заявою.

Жодних доказів порушення її права користування даним спірним майном позивачем за зустрічною позовною заявою суду не було надано. Крім того, позивач не вказує, чому вона не можу користуватися будинком без встановлення сервітуту. Враховуючи положення ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, приймаючи до уваги, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві, на підставі встановлених судом обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрату відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, приймаючи до уваги, що первісний позов залишено без розгляду, а у задоволенні зустрічної позовної заяви - відмовлено, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені сторонами стягненню не підлягають. На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 15, 401,402,405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 9, 156 Житлового кодексу Української РСР, ст. ст. 3, 10,11, 60,61, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення сервітуту - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко