АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 р. ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що сторонами за період шлюбу було набуто право власності на автомобіль Шкода Фабія д.н.з.НОМЕР_1, вартістю, що еквівалентна 15 000 дол. США, який зареєстровано на відповідача.

Зазначала, що після розірвання шлюбу, у 2012р. відповідач зобов'язався повернути їй вартості автомобіля, в сумі 60 000 грн., проте обіцянки не виконав, а тому просила суд провести поділ спільного майна подружжя та виділити у власність ОСОБА_2 вказаний автомобіль, вартістю 80 000 грн., стягнувши з відповідача на її користь грошову компенсацію Ѕ частини його вартості, в сумі 40 000 грн.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити по справі нове рішення про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 11 вересня 1993 р. перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 вересня 2010 р.

При цьому, рішенням суду визнано доведеним, що з квітня 2010 р. сторони припинили підтримувати сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, проживають окремо. /а.с.9/.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з підстав пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності, а також того, що позивачкою не доведено факт придбання колишнім подружжям у період шлюбу спірного автомобіля.

Між тим, з такими висновками суду повністю погодитися неможливо.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ст.10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів. Їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи : роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи свідчать, що районний суд, розглядаючи спір, припустився порушень вимог ст.10 ЦПК України, не сприяв повному і об'єктивному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які брали участь у справі, наслідки не вчинення процесуальних дій, пов'язаних з відсутністю у справі доказів придбання сторонами у період шлюбу автомобіля Шкода Фабіа та його вартості, що і призвело до неповного з'ясування обставин справи та необґрунтованих висновків суду про недоведеність позову.

При цьому, як убачається зі справи, суд обмежився неповною інформацією, яка містилася в долученій до справи довідці УДАІ ГУ МВС України в м. Києві від 07 липня 2014р. № 10/14119, що станом на 05 липня 2014р. автомобіль Шкода Фабія, номерний знак НОМЕР_1 перереєстровано на іншу особу, проте дані попереднього його власника не з'ясував /а.с.47/.

Під час провадження справи в апеляційному порядку, за наслідком задоволеного клопотання, до справи було долучено довідку УДАІ ГУ МВС України в м. Києві № 10/26017 від 05 грудня 2014р., у відповідності до якої ОСОБА_2 15 лютого 2007р. було зареєстровано автомобіль Шкода Фабія, 2007року випуску, номерний знак НОМЕР_1, й 31 травня 2014 р. вищевказаний транспортний засіб перереєстровано на іншу фізичну особу. До графи «Особливі відмітки» внесено запис «кредит АКІБ «Укрсиббанк» /а.с.139/.

Долучені до справи копії кредитного договору та договору поруки свідчить про те, що 22 лютого 2007 р. ОСОБА_2 дійсно у АКІБ «Укрсиббанк» отримав кредит, у сумі 12 858 дол. США й поручителем його зобов'язань є ОСОБА_3 /а.с. 144-158/.

Письмовими поясненнями ОСОБА_2 та поясненнями його представника в суді апеляційної інстанції підтверджено факт придбання спірного автомобіля сторонами в період шлюбу - 22 лютого 2007 р.

Не виконання районним судом норм процесуального права призвело до неповного з'ясування обставин справи та помилкових висновків про недоведеність факту придбання сторонами в період шлюбу автомобіля Шкода Фабія, номерний знак НОМЕР_1.

Таким чином, оскільки спірний автомобіль було придбано за кредитні кошти, отримані ОСОБА_2 за період шлюбу, а тому є майном подружжя, яке згідно ч.1 ст.69 СК України підлягає поділу.

Відповідно до положень ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Матеріалами справи доведено, що належним подружжю майном ОСОБА_2 розпорядився 31 травня 2014 р., продавши автомобіль, згідно пояснень його представника, за 1 000 грн.

Разом з тим, відповідно до даних долученого до справи звіту про визначення ринкової вартості КТЗ за № 190/9 від 30 грудня 2014р., складеного ТОВ «Експертна компанія «Укрекспертиза-Стандарт», вартість спірного автомобіля станом на 31 травня 2014 р. могла складати 102 241 грн. 12 коп. /а.с.187-208/.

Твердження ОСОБА_1 про те, що спірний автомобіль частково - в сумі 5 000 дол.США., був придбаний за надані її батьками кошти належними доказами не підтверджено. Не можуть бути визнані в цій частині й пояснення допитаної судом у якості свідка матері позивачки - ОСОБА_4, остільки вона є зацікавленою у результатах розгляду справи на користь доньки.

Носять голослівний характер і посилання ОСОБА_2 про погашення першого внеску за кредитним договором грошима, подарованими його батьками.

Враховуючи зазначене, конкретні обставини справи, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь 40 000 грн., як половини вартості придбаного в період шлюбу транспортного засобу.

Однак, звертаючись у суд з позовом, ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності.

Згідно ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шлюб розірвано 16 вересня 2010 р.

Проте, цим же рішенням суду визнано доведеним, що з квітня 2010 р. сторони припинили підтримувати сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, проживають окремо /а.с.9/.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З долучених до справи матеріалів, а також пояснень ОСОБА_1 убачається, що у квітні 2010 р. сторони припинили будь-які відносини, стали проживати окремо й з цього періоду лише відповідач користувався спільним майном, що дає підстави для висновків про те, що у вересні 2010 р. позивачці достеменно було відомо про порушення діями відповідача її прав на спільне майно.

Доводи позивачки про те, що у 2012 р. ОСОБА_2 обіцяв повернути їй половину вартості автомобіля належними доказами не підтверджені, до того ж, вони спростовуються поясненнями представника відповідача.

Відповідно до положень абз.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за №14 від 18 грудня 2009 р. встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Матеріали справи свідчать, що рішення суду постановлено у заочному порядку, без участі ОСОБА_2 та відсутності даних про його належне повідомлення, що фактично позбавило його можливості подати клопотання про застосування строку позовної давності й таке клопотання було подано ним під час провадження справи в суді апеляційної інстанції /а.с.119/.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає доцільними висновки суду першої інстанції про відмову ОСОБА_1 у позові за пропущенням строку звернення до суду, остільки у суд з позовом вона звернулася у березні 2014 р., в той час як про порушене відповідачем право дізналася у вересні 2010 р.

Долучена до справи копія претензії, датована 07 лютого 2014 р., не спростовує висновки суду щодо сплину строку звернення позивачкою до суду.

Отже, позов ОСОБА_1 є обґрунтованим, проте за захистом своїх прав та інтересів у суд вона звернулася за сплином 3-х річного строку, й доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку, не надала.

За таких обставин, висновки районного суду про відмову в позові за сплином строку позовної давності узгоджуються з вимогами закону та відповідають обставинам справи.

Враховуючи викладене, рішення районного суду слід змінити в частині правового обґрунтування, виключивши з мотивувальної частини рішення висновки суду про недоведеність заявленого по справі позову.

В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року змінити в частині правового обґрунтування.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржен0 в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №759/4218/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/207/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Ключник А.С.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.