АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/84/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53 Колода Л. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоДемченка В. А.
суддівПодороги В. М. , Василенко Л. І.
при секретарі

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ПАТ «АЗОТ» на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 28 жовтня 2014 року у справі за позовом ПАТ «АЗОТ» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення боргу за надані житлово - комунальні послуги, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ПАТ «АЗОТ» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення боргу за надані житлово - комунальні послуги.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що згідно з наказом Фонду Держмайна України про створення Відкритого акціонерного товариства «Азот» від 24.06.94 р. № 41-АТ, гуртожиток по АДРЕСА_1 належить до переліку нерухомого майна, що передано у власність ПАТ «Азот».

Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 03.12.2012 р. № 1735 затверджено акт приймання-передачі гуртожитку по вулиці Орджонікідзе - 48 у власність територіальної громади м. Черкаси та на баланс КП «Придніпровська служба утримання будинків».

Відповідач ОСОБА_5 зареєстрована та проживає разом з чоловіком ОСОБА_6 та сином ОСОБА_7 у кімнатах № № 87, 88 вищевказаного гуртожитку на підставі ордеру № 803/039 від 09.12.2005 року.

Внаслідок не сплати за користування житлово-комунальними послугами у період з 01.01.2010 року по 03.12.2012 року квартиронаймачі мають заборгованість перед позивачем в сумі 5205 грн., що підтверджується даними з бухгалтерського обліку позивача.

Згідно з ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 68 Житлового кодексу України, наймач зобов'язаний своєчасно (щомісяця) вносити плату за житло та плату за комунальні послуги.

У відповідності до ст. 64 Житлового кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Згідно з ч.3 ст. 815 Цивільного кодексу України, наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

У відповідності до ст. 820 Цивільного кодексу України, наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла.

Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору і вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Вимогами ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. У разі якщо виконавець не є виробником, відносини між ними та виробником регулюються окремим договором, який укладається відповідно до вимог цієї статті.

Згідно роз'яснення Національної комісії регулювання електроенергетики України (лист від 05.05.2010р. №2639/11/17-10) укладення прямих договорів про користування електричною енергією між енергопостачальною компанією та мешканцями гуртожитків можливе лише за умови набуття гуртожитком статусу житлового будинку.

Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Між позивачем та відповідачами відсутній письмовий договір про надання житлово-комунальних послуг, проте, зазначені послуги відповідачам надавались, відповідачі їх приймали, отже між сторонами склалися фактичні договірні відносини.

А тому позивач вважає, що відповідачі зобов'язані сплатити борг за фактичне користування житлово-комунальними послугами.

Відсутність договору між сторонами не може бути підставою для звільнення від сплати вартості фактично отриманих відповідачами житлово-комунальних послуг.

Частиною 3 ст. 118 ЦПК України передбачено - позовна заява щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом.

03.04.2014 р. ПАТ «Азот» звернулось до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою про видачу судового наказу в порядку ст.96 ЦПК України.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.04.2014 р. Товариству було відмовлено в прийнятті відповідної заяви та роз'яснено про право заявника звернутися з вимогами до суду у позовному провадженні.

В зв'язку цим, позивач просив постановити рішення, яки стягнути з відповідачів на користь ПАТ «АЗОТ» заборгованість за користування житловим приміщенням та комунальні послуги в сумі 5205 грн. та судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 жовтня 2014 року в задоволенні позову ПАТ «АЗОТ» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення боргу за надані житлово - комунальні послуги відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ПАТ «АЗОТ» подано апеляційну скаргу на дане рішення, в якій апелянт просить скасувати рішення суду, оскільки вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, ухваливши нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони по справі, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення не відповідає.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що доводи позивача про те, що у відповідачів мається вищевказаний борг перед позивачем по оплаті житлово-комунальних послуг не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і є не доведеними.

За матеріалами справи колегією суддів установлено, що на підставі ордеру №803/039 від 09.12.2005 року ОСОБА_5 на склад сім'ї три особи ( вона, чоловік ОСОБА_6 та син ОСОБА_7) надано право на заселення в кімнати № 87, 88 , площею 45,7 кв. м. в гуртожитку по АДРЕСА_1.

Позивачі сплачують плату за користування гуртожитком з розрахунку 45,7 кв. м. ( а. с. 9).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Передача майна з балансу на баланс відбувається відповідно до Порядку передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521. Цей Порядок регулює процедуру передачі житлового комплексу на баланс об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, а також житлового комплексу або його частини на баланс іншої юридичної особи, статут якої передбачає можливість провадження такої діяльності, з балансу колишнього балансоутримувача.

Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 03.12.2012 р. № 1735 затверджено акт приймання-передачі гуртожитку по вулиці Орджонікідзе - 48 у власність територіальної громади м. Черкаси та на баланс КП «Придніпровська служба утримання будинків» (а.с.108-111).

Отже, позивач у цій справі був до 03.12.2012 року належним балансоутримувачем, а тому він має права, передбачені частиною першою статті 24 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до розрахунків, наданих позивачем до апеляційного суду, встановлено, що заборгованість відповідачів за житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2009 року по 03.12.2012 року становить 5205.00 гривень (а.с.122-123).

В той же час, з даного розрахунку встановлено, що за період з 01.11.2009 року по 01.09.2010 року відповідачам нараховувались житлово-комунальні послуги з розрахунку площі 45,7 кв.м., що відповідає займаній площі кімнат відповідачами.

Проте, з даного розрахунку також встановлено, що з 01.09.2010 року позивачем було збільшено нарахування експлуатаційних витрат і нарахування коштів за послуги для відповідачів проводилось на збільшену площу на 53,33 кв.м., тобто збільшення відбулося на 7,63 кв.м.

28.09.2010 року директором з персоналу ПАТ «Азот» було затверджено розрахунок загальної оплачуваної та опалювальної площі гуртожитку №2 по АДРЕСА_1 (а.с.113-121), і відповідно до чого було збільшено площу користування приміщеннями гуртожитку для відповідачів до 53,33 кв.м. та почали проводитись нарахування житлово-комунальних послуг на дану площу.

Проте, дане збільшення площі користування приміщеннями гуртожитку, хоча і було проведено у відповідності до Наказу Міністерства з питань ЖКГ України №396 від 16.12.2009 року щодо порядку обчислення розміру загальної площі жилого блоку в гуртожитку, але не було доведено до відома відповідачів, і суду з цього приводу не надано жодних доказів про те, що відповідачі були належним чином ознайомленими про збільшення площі користування приміщеннями та збільшенням оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлений тариф. Органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Згідно ч. 1 п. 38 Примірного положення про гуртожитки громадян, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду, а п.39. даного Положення передбачено, що плата за користування жилою площею в гуртожитку і за комунальні послуги вноситься не пізніше десятого числа наступного за оплачуваним місяця.

За приписами п. 2 ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих міських рад належить погодження в установленому порядку тарифів щодо оплати побутових комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями.

Рішенням виконкому Черкаської міської ради №90 від 27.01.2009 року «Про погодження тарифів на послуги щодо утримання будинків, споруд та при будинкових територій ВАТ «Азот» було погоджено тарифи на гуртожиток по АДРЕСА_1 (а.с.70).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивачем надано суду належні докази погодження тарифів оплати за проживання в гуртожитку з виконавчим комітетом Черкаської міської ради (а.с.126-141).

Відповідачі визнають, що використовують приміщення гуртожитку площею 45,7 кв.м., і проводили оплату житлово-комунальних послуг за цією площею, але не визнають збільшення площі на 7,63 кв.м. і на оплату не погоджуються, оскільки їм не було доведено дані обставини та не укладались з ними угоди на додаткову оплату.

При цьому, колегією суддів, за наданими позивачем розрахунками, встановлено, що заборгованість відповідачів за площу 45,7 кв.м. за період з 01.11.2009 року по 03.12.2012 року становить 3644,47 гривень (а.с.124-125).

Дана обставина визнається відповідачами, оскільки вони із-за матеріальних труднощів тільки частково сплачували кошти за надані послуги.

Докази звернення відповідачів в установленому законодавством порядку з претензіями щодо надання неякісних житлово-комунальних послуг у матеріалах справи відсутні.

Договір про надання житлово-комунальних послуг між сторонами за вказаний період не укладався, а тому, колегія суддів приходить до висновку суду про те, що між сторонами фактично виникли договірні правовідносини, які породили цивільні права та обов'язки у сфері житлово-комунальних послуг в порядку ст. 11 ЦК України.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

А тому, з врахуванням встановлених обставин, наданих доказів, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачі зобов'язані солідарно сплатити на користь позивача заборгованість по оплаті за житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2009 року по 03.12.2012 року в сумі 3644,47 гривень з розрахунку за 45,7 кв.м. площі приміщень.

Доводи відповідачів щодо застосування позовної давності є безпідставними, оскільки останній платіж відповідачами проведено у листопаді 2012 року в сумі 400 гривень (а.с.125), а до суду позивач звернувся з позовом 17.07.2014 року, що знаходиться в межах трирічної позовної давності.

Зважаючи на викладене, матеріали справи та норми матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, оскільки її доводи є частково обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції до скасування, як ухвалене при неправильному застосуванні норм матеріального права, з ухваленням у справі нового рішення, відповідно до положень ст.309 ЦПК України, про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, з кожного з відповідачів підлягають до стягнення і понесені судові витрати позивачем по справі у вигляді сплаченого судового збору в сумі 121.80 грн. за подачу позову та 121.80 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 243,60 гривень у рівних частинах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, ст.304, ст.307, ст.309, ст.314, ст.316, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Головуючий :

Судді :