Справа № 459/4393/14 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/3200/15 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар:Глинський О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ДП "Львіввугілля", ДВАТ "Трест" "Донецькшахтобуд", ДП "Шахтоуправління "Південнодонбаське №1", ДВАТ Шахта "Надія" №9 про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійних захворювань, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 24 лютого 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП "Львіввугілля" на користь ОСОБА_3 3900 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я внаслідок професійних захворювань. Стягнуто з ДВАТ "Трест" "Донецькшахтобуд" на користь ОСОБА_3 900 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я внаслідок професійних захворювань. Стягнуто з ДП Шахтоуправління "Південнодонбаське №1" на користь ОСОБА_3 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я внаслідок професійних захворювань. Стягнуто з ДВАТ Шахта "Надія" №9 на користь ОСОБА_3 2200 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я внаслідок професійних захворювань. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення оскаржив позивач ОСОБА_3

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Вважає, що рішення не відповідає вимогам матеріального права, зокрема ст. 23 ЦК України, якою регламентується порядок визначення розміру моральної шкоди та дійсним обставинам справи. Зазначає, що суд прийшов до вірного висновку, що зазначеними діями відповідачами позивачу була спричинена моральна шкода, однак розмір моральної шкоди визначив невірно. Зазначає, що розмір моральної шкоди, визначений судом не відповідає вимогам розумності і справедливості, характеру правопорушення, глибини душевних страждань та інших негативних наслідків, оскільки позивач понад 28 років працював на роботах із шкідливими та тяжкими умовами праці, у зв'язку з чим у нього погіршився стан здоров'я, що змусило його неодноразово звертатися за медичною допомогою та призвело до інвалідності та стійкої втрати працездатності. Крім цього, зазначає, що враховуючи ситуацію, яка склалася на сході України, кошти, які суд стягнув з ДВАТ "Трест" "Донецькшахтобуд" та ДП "Шахтоуправління "Південнодонбаське №1" він навряд чи стягне.

В судове засідання сторони, їх представники не з'явилися, причин неявки не повідомили. Однак, незважаючи на неявку сторін, їх представників, суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що сторони належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки сторін (їх представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть участь у справі та вимоги ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що позивач тривалий час (23 роки і 1 місяць) працював у шкідливих та тяжких умовах праці на шахтах та інших підприємствах з видобутку вугілля, правонаступниками яких є відповідачі. Внаслідок роботи на цих підприємствах та шахтах у шкідливих умовах протягом стажу роботи у позивача виникли професійні захворювання (хронічний бронхіт, пневмосклероз, емфізема легень), що вбачається із акту розслідування професійного захворювання від 23.03.2009 року. Та МСЕК 9.04.2009 року позивачу безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності і 50 % втрати професійної працездатності. Зважаючи на вказане, вимоги ст.ст. 153 ч.2, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 23 ч.2, 3, 268 ч.1 п.3, 1167 ч.1, 1168 ч.1 ЦК України, рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року у справі №1-9/2004, п. 9, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", абз 1 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"; тривалість періодів роботи на підприємствах, правонаступниками яких є кожен з відповідачів; тяжкість завданої моральної шкоди, а саме глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, стан здоров'я, втрату життєвих зв'язків, істотність вимушених змін позивача, засади розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції вважав за необхідне позов задовольнити частково. Стягнути вказані ним у резолютивній частині рішення суми для відшкодування моральної шкоди з кожного з відповідачів на користь позивача.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. Розгляд справи проведений та судове рішення ухвалене у відповідності до вимог норм як матеріального так і процесуального закону. Доводи ж апеляційної скарги підстав вважати обґрунтованими - немає.

Із оскаржуваного рішення та матеріалів справи вбачається, що позивач протягом 1972-2009 років працював на шахтах та підприємствах по видобутку вугілля, правонаступниками яких є відповідачі та був звільнений 19.03.2009 року, згідно п.2 ст.40 КЗпП України (за станом здоров'я). (Трудова книжка а.с. 18-26).

Згідно акту розслідування професійного захворювання (отруєння) від 23.03.2009 року (а.с. 7-8) та інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі в нього професійного захворювання (а.с. 54-56), причинами професійних захворювань у позивача (хронічний бронхіт ІІ ст., пневмосклероз, емфізема легеньДН-ІІ) є: запиленість робочої зони - 11,48 мг/м3 на протязі 90% робочої зміни; температура повітря +8 - + 24 ?С; швидкість руху повітря 4-6 м/с; відносна вологість повітря до 86%.

З довідок МСЕК Серія ЛВА - 1 № 398322 та Серія ЛВА - 2 №026351 від 9.04.2009 року (а.с. 9) вбачається, що позивачу 9.04.2009 року актом № 487 вперше було встановлено ІІІ групу інвалідності та 50% втрати професійної працездатності безтерміново.

Про професійні захворювання позивача та стійку втрату професійної працездатності стверджують і інші медичні документи, що є у матеріалах справи (а.с. 22-53).

Вказане свідчить про те, що право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку із втратою 50% професійної працездатності вперше виникло у позивача в 2009 році.

Як під час роботи, так і після звільнення позивач неодноразово через вказані професійні хронічні захворювання звертався до медичних закладів та перебував на амбулаторному та стаціонарному лікуванні, що стверджується згаданими медичними документами (а.с. 22-53).

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43 Конституції України - Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Зміст статті 1167 ЦК України та статті 237-1 КЗпП України передбачають право відшкодування моральної шкоди працівникові власником або уповноваженими ним органом (роботодавцем). Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між цими умовами.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про охорону праці" відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності".

Відповідно до пункту 27 ст.77 Закону України "Про державний бюджет України на 2006 рік", зупинено дію абзацу четвертого статті 1 підпункту "є" пункту 1 частини 1 статті 21, частини 3 статті 28 і частини третьої статті 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей і що зупинення вищевказаної норми Закону не дає підстав для його застосування.

Крім цього, із Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" виключена частина 3 статті 34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-У "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності".

Оскільки Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на час виникнення спірних правовідносин, в зв'язку із зміною спеціального закону, не відповідав за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником професійного захворювання або трудового каліцтва в цей період таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України.

Відповідачами не надано доказів щодо відсутності їх вини в заподіянні позивачеві моральної шкоди.

Пунктом 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 р. передбачено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Що ж до доводів апеляційної скарги, то, відповідно до роз'яснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами), який вірно взято до уваги судом першої інстанції, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди в цілому та з кожного із відповідачів, суд першої інстанції навів у рішенні відповідні мотиви, а саме вірно врахував, - тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, стан його здоров'я, оскільки останній має кашель, відчуває труднощі та незручності у веденні домашнього господарства, тяжкість професійних захворювань, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювань, що становить 50%. Крім цього, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості та періодів роботи на підприємствах, правонаступниками яких є кожен з відповідачів.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують, судом правильно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду справи.

Тому, підстав для задоволення апеляційної скарги - немає та таку слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді : В.Я. Бакус

Т.А. Гірник