Справа № 505/490/15-ц
Провадження № 4-с/505/5/2015
У Х В А Л А

16.02.2015 року Котовський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Нікітішина В.П.

при секретарі - Шевчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Котовську Одеської області скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця,

в с т а н о в и в:

Заявник, ОСОБА_1 звернувся 05.02.2014 року до Котовського міськрайонного суду Одеської області зі скаргою на дії державного виконавця, при цьому наполягав на скасуванні постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 березня 2010 року по виконавчому провадженню №13917641, в частині накладення арешту на 12/100 частки домоволодіння по вул.50 років Жовтня № 116 в м. Котовську Одеської області. Вважав, що вказана постанова державного виконавця відділу державної виконавчої служби Котовського МРУЮ в Одеській області, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 березня 2010 року винесена з грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та інших актів законодавства, які регулюють питання випадків, підстав та умов накладання арешту на майно під час примусового виконання виконавчого документу, і є такою, що порушує його права та інтереси на вільне володіння користування та розпорядження майном.

Зазначав, що в 2014 році вирішив продати належну йому частку житлового будинку по вул.50 років Жовтня № 116 в м. Котовську Одеської області.

Підготувавши всі необхідні документи для посвідчення договору купівлі-продажу, і звернувшись з цього приводу до нотаріальної контори він, заявник, дізнався, що згідно витягу в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна міститься запис про накладення арешту на 12/100 частки домоволодіння № 116 в м. Котовську Одеської області.

Одночасно просив поновити йому строк на право звернення до суду з цією скаргою, оскільки про постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 березня 2010 року по виконавчому провадженню №13917641, дізнався лише 27 січня 2015 року.

Заявник, ОСОБА_1, у судове засідання не зявився, але надав суду заяву, згідно якої скаргу підтримав у повному обсязі і просив розглянути справу у його відсутність.

Представник ВДВС Котовського МРУЮ в Одеській області в особі в.о. начальника відділу ОСОБА_2 надав клопотання про розгляд справи у відсутність їх представника. Заперечень на скаргу не виказано.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про таке.

Як вбачається з матеріалів справи на виконанні у відділі державної виконавчої служби Котовського міжрайонного управління юстиції Одеської області знаходиться виконавчий лист № 2-1265/2009 року, виданий Котовським міжрайонним судом Одеської області 07.07.2010 року, про стягнення з заявника, ОСОБА_1, аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 20 травня 2009 року і досягнення ОСОБА_4 повноліття, тобто, до 28 листопада 2021 року.

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 березня 2010 року, накладено арешт на майно, що належить заявнику, ОСОБА_1, а саме: на 12/100 частки домоволодіння по вул.50 років Жовтня № 116 в м. Котовську Одеської області, а також на ? частки житлового будинку № 11 по вул. Київська в м. Котовську Одеської області. Заборонивши здійснювати відчуження на зазначені обєкти нерухомості.

12/100 частки домоволодіння по вул.50 років Жовтня № 116 в м. Котовську Одеської області належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 вересня 2007 року виданого Кодимською державною нотаріальною конторою Одеської області (ВЕХ № 829875 р. № 4389).

За загальним правилом, що передбачене ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

У відповідності до ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Тому, як випливає з оскаржуваної постанови, державний виконавець виніс її на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, Законом України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт застосовується для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації.

Ч. 7 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації проводиться у строк, встановлений державним виконавцем, але не раніше, ніж через пять днів після накладання арешту.

При таких обставинах, з наведених вище норм Закону України «Про виконавче провадження» випливає, що у випадку відмови боржника здійснити або ж здійснювати виплату заборгованості за виконавчим листом чи сплати періодичних платежів, обовязок виконання якого випливає з виконавчого документу, державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, шляхом накладання арешту, вилучення його в боржника та здійснити його реалізацію з метою виконання виконавчого документу.

Тобто, державний виконавець накладає арешт на майно виключно з метою його подальшої обовязкової реалізації для виконання виконавчого документу, що випливає із мети та завдання виконавчого провадження.

Однак, як вбачається з матеріалів справи державний виконавець, наклавши арешт на належне заявнику нерухоме майно не мав та не має на меті реалізовувати його, а лише наклав його з метою забезпечення виконання виконавчого документу.

При цьому, як витікає з положення ч. 7 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець після накладання арешту майна зобовязаний встановити строк вилучення та наступної передачі на реалізацію арештованого майна, чого не було здійснено державним виконавцем.

Таким чином, діючим законодавством не передбачено та не надано державному виконавцю повноважень накладати арешт на майно з метою забезпечення виконання виконавчого документу, тобто безстрокового його збереження шляхом заборони його відчуження, оскільки це суперечить загальним засадам та завданням здійснення виконавчого провадження та положенню Закону України «Про виконавче провадження», яким чітко передбачено, що арешт накладається виключно з метою збереження майна для його вилучення та подальшої реалізації. Тому державний виконавець зобовязаний був встановити строк такого вилучення та подальшої його реалізації, який тісно пов'язаний з постановою про арешт майна та перебіг такого строку починається з моменту її винесення.

Крім того, ч. 2 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

В той час, як передбачено ч. 5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення. Боржник має право вказати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу. Остаточно черговість стягнення на кошти та інше майно боржника визначається державним виконавцем.

Також, у відповідності до ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», під час проведення опису боржник має право зазначити ті види майна або предмети, на які слід звернути стягнення в першу чергу.

Законом України «Про виконавче провадження» передбачено відповідний порядок звернення стягнення на майно боржника, яким встановлено, що стягнення за виконавчим документом в першу чергу звертається на кошти, а у випадку відсутності грошових коштів, звертається стягнення на інше майно, при цьому боржник попередньо має право вказати на ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу, і як наслідок державний виконавець визначає остаточну черговість звернення стягнення на майно боржника, накладаючи на нього арешт з метою подальшої його реалізації.

Однак, державний виконавець відділу державної виконавчої служби Котовського МРУЮ в Одеській області, наклавши арешт на майно боржника, попередньо не надав можливість визначити боржнику на яке майно необхідно в першу чергу звертати стягнення. Оскільки заявнику на праві приватної власності належить два обєкти нерухомості, а саме: 12/100 частки домоволодіння по вул.50 років Жовтня № 116 в м. Котовську Одеської області, і ? частки житлового будинку № 11 по вул. Київська в м. Котовську Одеської області, та інше майно домашнього вжитку та майно, що перебуває у власності боржника, що свідчить про вчинення державним виконавцем дій, які порушують вимоги Закону України «Про виконавче провадження».

Також, у відповідності до ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на

його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Накладання державним виконавцем арешту на обєкти нерухомості за адресою: 12/100 частки домоволодіння по вул.50 років Жовтня № 116 в м. Котовську Одеської області, і ? частки житлового будинку № 11 по вул.Київська в м. Котовську Одеської області, значно перевищує заборгованість за аліментами, є неправомірним, а винесення відповідної постанови про арешт 12/100 частки домоволодіння № 116 в м. Котовську Одеської області та оголошення заборони на її відчуження суперечить вимогам ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», якою чітко передбачено, що арешт може бути накладено лише в межах суми стягнення.

У відповідності до ч. 1 ст. 385 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Враховуючи те, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження була винесена 17 березня 2010 року, а заявнику стало відомо про саму постанову лише 27 січня 2015 року, перебіг строку на її оскарження починається з наступного дня коли особа дізналася.

Тому суд вважає за можливе поновити заявнику строк для звернення зі скаргою до суду, як пропущений з поважних підстав

Виходячи з наведеного та керуючись ст. ст. 383-389 ЦПК України, ст.ст.52,57 ЗУ «Про виконавче провадження», суд

У Х В А Л И В:

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення зі скаргою до суду, який пропущений з поважних причин.

Скасувати постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 березня 2010 року по виконавчому провадженню №13917641, в частині накладення арешту на 12/100 частки домоволодіння по вул.50 років Жовтня № 116 в м. Котовську Одеської області та зняти арешт з12/100 частки домоволодіння по вул.50 років Жовтня № 116 в м. Котовську Одеської області, яка належить ОСОБА_1, накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 березня 2010 року по виконавчому провадженню № 13917641.

Ухвалу суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через суд який її ухвалив протягом 5 днів з дня проголошення, а особами які були відсутніми при її проголошені протягом 05 днів з дня отримання її копі.

Суддя -