Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Дьоміної О.О.,

Євграфової Є.П., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» в Комінтернівському районі м. Харкова, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» в Комінтернівському районі м. Харкова (далі - ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус»), ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що відповідно до укладеного договору від 26 серпня 2005 року ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 10 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом і з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно з положеннями укладеного між сторонами договору, який складається із заяви ОСОБА_4, умов і правил надання банківських послуг, погашення заборгованості повинно здійснюватися щомісяця та в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

З метою забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору 22 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» укладено договір поруки.

ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що внаслідок невиконання відповідачкою своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 29 261 грн 74 коп., яка складається з: 5 992 грн 47 коп. - заборгованість за кредитом; 21 590 грн 14 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; а також штрафів: 500 грн - штраф (фіксована частина) і 1 379 грн 13 коп. - штраф (відсоткова складова), яку просив стягнути з ОСОБА_4

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09 жовтня 2014 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 29 261 грн 74 коп. заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 і ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» в Комінтернівському районі м. Харкова на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 200 грн заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_4 і ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» в Комінтернівському районі м. Харкова на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 294 грн 62 коп. понесених судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою взятих на себе зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк»; оскільки строк дії перевипущеної картки встановлено до вересня 2011 року та в грудні 2011 року відбулася остання сплата в рахунок погашення кредитної заборгованості, тому строк позовної давності позивачем не пропущено.

Проте повністю погодитися з таким висновком судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При вирішенні справи судами встановлено, що 26 серпня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 10 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 22 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» укладено договір поруки.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 31 липня 2013 року утворилася заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 29 461 грн 74 коп.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 259, 264, 526, 551, 553 ЦК України та з огляду на умови і правила надання банківських послуг, стягнув з відповідачів у солідарному порядку суму заборгованості за кредитом та проценти за користування кредитними коштами і нараховані штрафи.

Однак місцевий суд всупереч ст. ст. 212-214 ЦПК України, взявши до уваги наявні в матеріалах справи умови та правила надання банківських послуг як невід'ємну частину умов спірного кредитного договору та підставу для задоволення позову, не з'ясував, чи позичальник, який є стороною кредитного договору підписував саме ці умови та чи є вони насправді складовою того кредитного договору, який було укладено між сторонами згідно із заявою ОСОБА_4 від 26 серпня 2005 року.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. 303 ЦПК України зазначених обставин також не перевіряв і не встановлював та, пославшись у своєму рішенні на п. п. 9.12, 3.1.3 умов і правил надання банківських послуг, вірогідність стосунку яких до спірних правовідносин взята під сумнів з підстав, вказаних вище, не з'ясовував, які ж правила користування платіжною карткою складають укладений між сторонами кредитний договір, оскільки жодних таких матеріали справи не містять, а підтверджень вивчення чи дослідження їх положень в судовому засіданні, так само як і доказів, які б свідчили про ознайомлення позичальника з конкретними правилами користування платіжною карткою, немає.

При цьому апеляційний суд, вказуючи про те, що картку ОСОБА_4 було перевипущено і строк закінчення її дії - вересень 2011 року, не встановив, у який спосіб і за яких умов картка продовжується банком на новий строк та чи була надана позичальнику картка з новим терміном дії.

За таких обставин не спростованими залишаються доводи ОСОБА_4 про закінчення строку дії картки в серпні 2007 року, про що й зазначено у заяві позичальника.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Тобто за змістом вказаної норми, діями по визнанню боргу є дії саме боржника та безпосередньо по відношенню до кредитора, які можуть підтверджувати існування боргу.

При цьому, вказуючи про переривання строку позовної давності, суди виходили з того, що 15 та 28 грудня 2011 року на картковий рахунок відповідачки були внесені кошти двома платежами по 200 грн кожен.

Однак, як вбачається із наявних в матеріалах справи виписок по особовому рахунку ОСОБА_4, вказані платежі здійснені через термінал самообслуговування, при цьому інформація про ім'я (найменування) особи, яка здійснила зарахування (внесення) грошових коштів на її картковий рахунок, відсутні.

За таких обставин висновок судів про те, що в даному випадку перебіг позовної давності переривається, без надання достовірних підтверджень того, що саме відповідачкою були здійснені операції в терміналах самообслуговування по поповненню її платіжної картки, є необґрунтованим та всупереч ст. 60 ЦПК України ґрунтується на припущеннях, у зв'язку із відсутністю підтверджень неможливості необмежного кола осіб вчиняти згадані дії за наявності у них номера картки та/або рахунку.

З огляду на викладене та враховуючи те, що судами достовірно не встановлено, не досліджено та не надано відповідної правової оцінки змісту укладеного між сторонами кредитного договору, результатом чого є передчасний висновок про дотримання банком при зверненні до суду окремих положень Книги І розділу V ЦК України, ухвалені у справі судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими, тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна
О.О. Дьоміна
Є.П. Євграфова
О.М. Ситнік