Провадження № 4с/201/7/2015р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську матеріали скарги ОСОБА_1 (заінтересовані особи - ПАТ "Піреус Банк МКБ", Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві) на постанову від 06.09.2013р. про закінчення виконавчого провадження № ВП № 21349872,

ВСТАНОВИВ:

03.02.2014р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою (заінтересовані особи - ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ", Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві) на постанову від 06.09.2013р. про закінчення виконавчого провадження № ВП № 21349872 (а.с. № 1-5 т. № 1 справи № 201/15954/14ц).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.03.2014р. скаргу ОСОБА_1 було задоволено та скасовано постанову від 06.09.2013р. про закінчення виконавчого провадження № ВП № 21349872 (а.с. № 82-84 т. № 1 справи № 201/15954/14ц).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.05.2014р. ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.03.2014р. скасована (а.с. № 159-161 т. № 1 справи № 201/15954/14ц).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.10.2014р. скаргу ОСОБА_1 задоволено вдруге та скасовано постанову від 06.09.2013р. про закінчення виконавчого провадження № ВП № 21349872 (а.с. № 93-99 т. № 6).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2014р. ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.03.2014р. скасована (а.с. № 168-171 т. № 6 справи № 201/15954/14ц).

12.12.2014р. ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. справу прийнято до свого провадження (а.с. № 176 т. № 6 справи № 201/15954/14ц).

В судовому засіданні, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 (діє за дорученням від 11.04.2012р. - а.с. № 185 т. № 6 справи № 201/15954/14ц) скаргу підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № ВП № 21349872. В обґрунтування скарги посилався на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2010р. задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та з ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" стягнуто 7 733 998грн.50коп. Рішення набрало законної сили та підлягає виконанню. Між тим, державним виконавцем 06.09.2013р. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження в порушення вимог Закону України "Про виконавче провадження", а саме не було вжито передбачених законодавством заходів примусового виконання рішення суду, присуджені ОСОБА_1 кошти не були вилучені у ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ", а ОСОБА_1 не отримав і не набув у власність кошти у сумі 7 733 998грн.50коп.

В судовому засіданні представники ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" - Голанова Д.В. (діє за дорученням від 16.02.2015р. - а.с. № 202 т. № 6 справи № 201/15954/14ц) та Антонова І.В. (діє за дорученням від 14.01.2015р. - а.с. № 201 т. № 6) вважали, що в задоволені скарги слід відмовити, посилаючись на те, що днем переходу до ОСОБА_1 права власності на кошти в сумі 7 733 998грн.50коп. вони вважають день складання меморіального ордеру № 10548341 від 22.12.2010р. про перерахування коштів згідно рішення на рахунок заявника у банку № 262000191. Вручити особисто грошові кошти ОСОБА_1 банк не мав можливості, оскільки стягував особисто не з'являвся до банківської установи. Крім того, свої заперечення представники заінтересованої особи обґрунтовували й тим, що ОСОБА_1 представляє не належний представник за дорученням від 11.04.2012р., оскільки за даними ДПС України станом на 11.04.2012р. (день видачі нотаріальної довіреності у м. Києві) ОСОБА_1 перебував за кордоном. Свої додаткові заперечення також виклали письмово (а.с. № 187-188 т. № 6 справи № 201/15954/14ц).

Заявник ОСОБА_1 про дату судового засідання на 17.02.2015р. був повідомлений належним чином, а саме, за адресою, наданою 05.01.2015р. АДП ГУДМС в Дніпропетровській області (а.с. № 183, 184 т. № 6), в справі мається відповідне поштове повідомлення про отримання за цією адресою судової повістки 24.01.2015р. з позначкою листоноші, що отримав "Ковтушенко". В судовому засіданні інтереси заявника представляв ОСОБА_7 за довіреністю від 11.04.2012р. (а.с. № 185 т. № 6 справи № 201/15954/14ц), яка станом на 17.02.2015р. не відкликана та є діючою.

Представник ВПВР УДВС ГУЮ в м. Києві в судове засідання 17.02.2015р. не з'явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, в справі є відповідне поштове повідомлення (а.с. № 181 т. № 6), про причини неявки суд не повідомив.

За таких обставин, суд на підставі ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу за відсутністю заявника та представника ВПВР УДВС ГУЮ в м. Києві, про що відповідно до журналу судового засідання винесена 17.02.2015р. ухвала без виходу до нарадчої кімнати (а.с. № 208 т. № 6).

Суд, вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи №2-4928/2010р., справи № 201/15954/14ц (провадження № 4с/201/7/2015р.), матеріалами виконавчого провадження (т. № 2-5 провадження № 4с/201/7/2015р.), вважає за можливе скаргу ОСОБА_1 задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 387 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідності до ст. 1 Закону України "Про державну виконавчу службу" та ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень судів та інших органів і (посадових осіб) в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів МЮУ.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов,язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до положень п. 8 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

При розгляді скарги ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Крайчинського С.С. по винесенню постанови від 06.09.2013р. про закінчення виконавчого провадження № 21349872 (а.с. № 6-7 т. № 1), судом встановлені наступні обставини.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2010р. по цивільній справі №2-4928/10 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" про захист прав споживача, яке було переглянуто та залишено без змін судами всіх судових інстанцій (ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.08.2010р.; ухвалою Верховного суду України від 01.12.2010р. у справі №6-53612св10; Постановою Верховного суду України від 18.04.2011р. у справі № 6-3 цс-11) (а.с. № 11-20 т. № 1), було задоволено позовні вимоги позивача та стягнуто з відповідача 7 733 998грн.50коп. (а.с. № 8-10 т. № 1 цивільної справи № 201/15954/14ц, а.с. № 175-176,203-204, 226, 286-288 т. № 1 цивільної справи № 2-4928/2010).

15.09.2010р. головним державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві на підставі виконавчого листа № 2-4928/2010р., виданого 08.09.2010р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" на користь ОСОБА_1 7 733 998грн.50коп., було відкрито виконавче провадження ВП № 21349872 ( а.с. № 4 т. №2 справи № 201/15954/14ц).

В листі ВПВР ВС ГУЮ у м. Києві від 15.09.2010р., в.о. начальника підрозділу зазначив розрахунковий рахунок, на який слід було боржникові перерахувати грошові кошти ( а.с. № 5 т. № 2 справи № 201/15954/14ц).

В подальшому, в 2011р., 2012р. та 2013р. виконавче провадження було перереєстровано за № 299/2-2011, № 791/2-2012, №315/2-2013 (а.с. № 1 т. № 4 , а.с. № 1 т. № 5 справи № 201/15954/14ц).

Постановою головного державного виконавця ППВР ВДВС ГУЮ у м. Києві від 21.01.2011р. виконавче провадження з примусового стягнення з ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" на користь ОСОБА_1 7 733 998грн. 50коп. було закінчено у зв'язку із внесенням 22.12.2010р. боржником на рахунок стягувача № 262000191, відкритого в ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" грошових коштів у розмірі 7 733 998грн.50коп. ( а.с. № 5 т. № 4 справи № 201/15954/14ц).

На підтвердження добровільного виконання, боржником було надано меморіальний ордер № 10548341 від 22.12.2010р., за яким ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ", виконуючи рішення суду про стягнення 7 733 998 грн. 50коп., перерахував вказану суму на поточний рахунок стягувача № 262000191 (а.с. № 16, 17 т. № 4 справи № 201/15954/14ц).

Постанова про закінчення виконавчого провадження від 21.01.2011р. була оскаржена ОСОБА_1 до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська і ухвалою цього суду від 27.04.2011р. у справі № 4с-19/11 ця постанова була скасована (а.с. № 24-25 т. № 1 справи 201/15954/14ц).

06.09.2013р. головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГУЮ у м. Києві було повторно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з посиланням на вищевказаний меморіальний ордер № 10548341 від 22.12.2010р. та фактичне добровільне виконання боржником обов'язку (а.с. № 55 т. № 6 справи № 201/15954/14ц).

Проте, з висновком державного виконавця щодо фактичного добровільного виконання боржником обов'язку не можна погодитися, оскільки державний виконавець залишив поза увагою, що аналогічна постанова про закінчення виконавчого провадження була винесена 21.01.2011р. з тих самих підстав, що й оскаржувана постанова від 06.09.2013р. (а саме, надання банком меморіального ордеру № 10548341 від 22.12.2010р., за яким ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ", нібито, виконуючи рішення суду про стягнення 7 733 998 грн. 50коп., перерахував вказану суму на поточний рахунок стягувача № 262000191) була скасована ухвалою суду від 27.04.2011р.

Як зазначено в ухвалі від 27.04.2011р., яка була залишена без змін судами всіх судових інстанцій (а.с. №24-25, 26-28, 29-31 т. № 1 цивільної справи № 201/15954/14ц), суд зробив висновок про те, що судове рішення про стягнення з ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" на користь ОСОБА_1 7 733 998 грн. 50коп. не виконане, оскільки ОСОБА_1 не отримав кошти, а ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" мав перерахувати кошти не на рахунок у цьому ж банку, а був зобов'язаний перерахувати кошти на рахунок виконавчої служби, з якого державним виконавцем розподіляються кошти у виконавчому провадженні.

Крім того, даною ухвалою встановлено, що "операція ПAT "ПІРЕУС БАНК МКБ" з перерахування коштів меморіальним ордером від 22.12.2010р. № 10548341 має формальний характер та фактично полягає у внесенні певних змін до реєстрів внутрішнього бухгалтерського обліку. При цьому відповідні кошти залишаються у володінні боржника, а стягувач не набуває можливості користування та розпорядження ними, оскільки вчинення таких дій залежить від волі боржника (ПAT "ПІРЕУС БАНК МКБ"), який зберігає можливість чинити перешкоди, що і мало місце фактично. Крім того, боржник не позбавлений можливості у будь-який час відмінити здійснену ним операцію або здійснити списання коштів з рахунку стягувача іншим шляхом".

Крім того, в ухвалі від 08.02.2012р. Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ встановив, що присуджені ОСОБА_1 кошти не були вилучені у ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" та фактично залишилися у володінні останнього, а ОСОБА_1 коштами не може розпоряджатися. Отже, відповідно до ст. 61 ЦПК України, дані обставини, а саме, неповернення боржником стягувачу коштів, не підлягають доказуванню, оскільки встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили.

Таким чином, державний виконавець, попри скасування його постанови про закінчення виконавчого провадження від 21.01.2011р., з тих самих підстав повторно виносить 06.09.2013р. аналогічну постанову, не пересвідчившись при цьому, чи відбулось фактичне виконання рішення суду.

Відповідно до Правового Висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення з банку інфляційних втрат та 3 % річних за порушення зобов'язання з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) від 25.12.2013р. по справі № 6-140 цс 13, визначено, що за змістом ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно пояснень представників банку, наданих під час судового засідання 17.02.2015р., банком грошові кошти не було видано заявнику готівкою, через те, що він особисто не з'являвся до банку за ними, а було перераховано на розрахунковий рахунок заявника у банку боржника.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 від 30.12.2010р., він повідомив банк про наявність на його рахунку помилково зарахованих грошових коштів в розмірі 7 733 998грн. 50коп., які намагався повернути 30.12.2010р., що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 30.12.2010р. (а.с. № 122 т. № 3 справи № 201/15954/14ц), також повідомив про закриття свого рахунку та перерахування інших грошових коштів на рахунок в ПАТ "Єкатеринославський комерційний банк" м. Дніпропетровська (а.с. № 124 т. № 3 цивільної справи № 201/15954/14ц). Проте банк, користуючись виключно своїми внутрішньо-банківськими положеннями, відмовив ОСОБА_1 у виконанні його розпоряджень щодо користування своїм рахунком.

Таким чином, до сьогоднішнього часу ОСОБА_1 не отримав кошти, стягнені на його користь з ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ", на підставі рішення суду від 03.06.2010р. Всупереч вимозі державного виконавця, грошові кошти банком не були перераховані як на визначений державним виконавцем рахунок (лист ДВС від 15.09.2010р., а.с. № 5 т. № 2 справи № 201/15954/14ц), так і на рахунок заявника в іншому банку, а з невідомих причин були перераховані на рахунок стягувача в банку боржника, а тому, враховуючи, що державний виконавець повторно не пересвідчився у фактичному виконанні рішення суду від 03.06.2010р., то його постанова про закінчення виконавчого провадження від 06.09.2013р. підлягає скасуванню.

Посилання представників банку на те, що грошові кошти були ними перераховані та в подальшому стягнуті державним виконавцем за борговими зобов'язаннями ОСОБА_1, що свідчить про фактичне виконання рішення суду від 03.06.2010р., суд оцінює критично, оскільки, банком не надано суду доказів того, що заявник мав можливість використовувати зараховані на його рахунок кошти, а навпаки з наданих пояснень вбачається, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості розпоряджатися своїми грошовими коштами та вони вибули з його користування поза його волею.

Також слід зазначити, що рішення Шевченківського районного суду м Львова від 12.06.2012р. у справі № 2-1328/1619/2012 (1328/4084/2012), на підставі якого відбувалось списання коштів з рахунку ОСОБА_1 № 262000191 в ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ", скасоване, справу було передано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та позовні вимоги ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики залишені без розгляду.

Скасовуючи оскаржувану постанову, судом також враховане те, що державний виконавець у оскарженій постанові посилався на мотивувальну частину ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.10.2011р. у справі № 22ц-7690/11, якою визначені обставини перерахування боржником коштів на рахунок стягувача та обставини сплати боржником виконавчого збору і витрат на проведення виконавчих дій.

Між тим, суд вважає, що державний виконавець не врахував, що мотивувальна частина зазначеної ухвали суду не може бути свідченням виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, оскільки у справі № 22ц-7690/11 розглядалась скарга банку на постанови про арешт коштів та про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 21349872 на підставі тих обставин, які існували на момент розгляду цих скарг, і в цій судовій справі взагалі не досліджувалось питання про те, чи були кошти отримані стягувачем, як це досліджувалось судами при розгляді судового спору у справі № 4с-19/11 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 21.01.2011р.

Таким чином, посилання державного виконавця на мотивувальну частину ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.10.2011р. у справі № 22ц-7690/11, як на доказ виконання в повному обсязі рішення є також безпідставним і не може братись до уваги при визначенні питання про фактичне виконання рішення суду.

Крім того, державний виконавець у оскарженій постанові про закінчення виконавчого провадження від 06.09.2013р. вказує на те, що Шевченківський відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції здійснив стягнення 7 986 770 грн. 71 коп. з ОСОБА_1 на користь його кредиторів (стягувачів), що підтверджується платіжною вимогою від 07.08.2012р. та меморіальним ордером від 16.08.2012р.

Державний виконавець вважає, що, оскільки до стягнутих з ОСОБА_1 коштів у сумі 7 986 770 грн.71коп. входили і ті кошти у сумі 7 733 998 грн. 50коп., які були раніше перераховані ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" на поточний рахунок ОСОБА_1 № 262000191 у цьому ж банку меморіальним ордером від 22.10.2010р., то це, нібито, є свідченням отримання коштів стягувачем і виконання у повному обсязі рішення суду.

Такий висновок у оскарженій постанові є помилковим, оскільки, з одного боку, є встановлений вище зазначеними судовими рішеннями факт того, що перерахування коштів на рахунок не є фактичним отриманням коштів при примусовому виконанні рішення суду, а, з другого боку, списання коштів з рахунку відбулося без волі ОСОБА_1 - знову за меморіальним ордером ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ".

З огляду на те, що у виконавчому провадженні № 21349872 відсутні докази того, що боржником фактично виконано рішення суду від 03.06.2010р. про стягнення з ПАТ "ПІРЕУС БАНК МКБ" на користь ОСОБА_1 7 733 998грн.50коп., останній не отримав стягнуті на його користь кошти, то суд вважає за можливе задовольнити вимоги скарги ОСОБА_1 та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Крайчинського С.С. від 06.09.2013р. про закінчення виконавчого провадження № ВП № 21349872.

При винесені даної ухвали, судом не залишено поза увагою обставини, на які посилався Апеляційний суд Дніпропетровської області в своїй ухвалі від 01.12.2014р. (а.с. № 168-170 т. № 6 цивільної справи № 201/15954/14ц), скасовуючи винесену судом ухвалу від 02.10.2014р.

Так, в судовому засіданні 17.02.2015р. було встановлено, що довіреність представника заявника ОСОБА_7 від 11.04.2012р. є дійсною, не відкликана; заявник був повідомлений про дату та час слухання справи за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом, та згідно відомостей листоноші отримав кореспонденцію суду "Ковтушенко" (а.с. № 183, 184 т. № 6 справи № 201/15954/14ц). Крім того, видана довіреність на ім'я ОСОБА_7, надає останньому, крім іншого, право брати участь у судових засіданнях, а тому, неявка безпосередньо заявника до судового засідання не потягне за собою на порушення його прав, оскільки його інтереси в засіданні захищає представник, якому надано обсяг прав та обов'язків, який надано самому заявникові.

Крім того, заявник надає представникові між іншим, ще й право на отримання на його ім'я кореспонденції (офіційних документів, судових повісток тощо), а також право подавати документи. З пояснень представника заявника в судовому засіданні, вбачається, що скарга на постанову державного виконавця була підписана безпосередньо заявником, а подана до суду його представником, отже в межах повноважень наданих йому довіреністю.

Аналізуючи відомості, які зазначені в довідці державної прикордонної служби від 08.09.2014р., у якій зведені дані про перетинання ОСОБА_1 кордону України (а.с. № 205-207 т. № 6 справи № 201/15954/14ц ), суд не може їх покласти в основу висновку про відсутність повноважень у представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 за довіреністю від 11.04.2012р. (а.с. № 185 т. № 6 справи № 201/15954/14ц), оскільки ця довідка не створила юридичних наслідків для довіреності представника заявника, відносно якої немає відомостей про її скасування чи визнання недійсною, а, також, в зв'язку з тим, що у зазначеній довідці зібрані дані про перетин кордону лише авіатранспортом, коли будь-яка особа може обирати і інший вид транспорту, яким перетинає кордон України.

При цьому, судом також враховано і те, що підстави і порядок припинення представництва за довіреністю визначаються статтями 248-250 ЦК України. Про припинення представництва за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви або усної заяви, зробленої у судовому засіданні (ч. 3, 4 ст. 44 ЦПК України). Між тим, цих подій не відбулося, рівно як і не доведено, що довіреність від 11.04.2012р. від імені ОСОБА_1 на і,мя ОСОБА_3 відсутня у реєстрі нотаріальних дій, або скасована, визнання недійсною, тощо.

Отже, суд приходить до висновку, що представництво інтересів ОСОБА_1 в суді при розгляді скарги на постанову від 06.09.2013р. про закінчення виконавчого провадження відповідало вимогам ст. ст. 38, 40, 41, 42, 44 ЦПК України, враховуючи при цьому обсяг повноважень сторони по справі (його представника) відповідно до ст. 27, 31 ЦПК України та тих обставин, що обмежень повноважень представника довіреність від 11.04.2012р. не містить (положення ч.2 ст. 44 ЦПК України).

З огляду на те, що заявником оскаржується постанова державного виконавця від 06.09.2013р., про яку він дізнався лише 22.01.2014р. (а.с. № 30 т. № 6 справи № 201/15954/14ц), а скаргу подано 03.02.2014р. (десятий - останній день на оскарження 02.02.2014р. припадав на вихідний день - неділю), то встановлений ч. 1 ст. 385 ЦПК України, строк на оскарження заявником не пропущено, отже підстав для його поновлення не має.

З огляду на те, що сторонами не надано суду доказів понесення витрат, пов'язаних з розглядом скарги, то відповідно до ст. 387 ЦПК України, дані витрати не розподілено.

З огляду на те, що відповідно до Закону України "Про судовий збір", сплата судового збору за скаргами на дії ДВС не передбачена, то ці витрати також не розподіляються між сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 11, 49 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст. 8, 10, 11, 60, 208-210, 293, 383, 385, 387 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 (заінтересовані особи - ПАТ „Піреус Банк МКБ", Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві) на постанову від 06.09.2013р. про закінчення виконавчого провадження № ВП № 21349872 - задовольнити.

Постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Крайчинського С.С. від 06.09.2013р. про закінчення виконавчого провадження № ВП № 21349872 - скасувати.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п'яти днів в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя: Н.В.Ткаченко