У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

головуючого: судді Максимчук З.М.,

суддів: Ковальчук Н.М, Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 вересня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника та визнання права власності,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 вересня 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення задоволено частково.

Зобов»язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні ? незавершеного будівництва, а саме будівельними матеріалами та конструктивними елементами незавершеного будівництва, розташованого на земельній ділянці, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на землю серії РВ № 00180 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 177 від 07.04.1997 року до введення будівництва в експлуатацію.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника та визнання права власності відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції частково, а саме в частині відмовлених її позовних вимог.

__________________________________________________________________________

Справа № 569/4766/13-ц Головуючий у 1 інстанції - Діонісьєва Н.М.

Провадження № 22-ц/787/69/2015 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

Доводить, що суд при ухваленні рішення не застосував вимог ст.401 ЦК України, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів ( земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Адже ні вона, ні відповідач не можуть користуватись ? конструктивних елементів незавершеного будівництва, а тому її вимога щодо безоплатного користування ? належного відповідачу майна є цілком законною.

Вказує, що невірно витлумачено судом положення ст.100 ЗК України, яка наголошує, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Такою особою є вона - ОСОБА_2, однак суд цього не врахував.

Також зазначає, що судом не застосовано вимог глави 17 ЗК України стосовно добросусідства.

Просить рішення Рівненського міського суду від 04.09.2014 року в частині відмовлених позовних вимог змінити та задовольнити їх, в іншій частині рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника та визнання права власності, а також в частині зобов"язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні 1/2 незавершеного будівництва до введення будівництва в експлуатацію не оскаржене, а тому, у відповідності до ч.1 ст.303 ЦПК України та роз"яснень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині зобов»язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ? незавершеним будівництвом шляхом забезпечення вільного доступу ОСОБА_2 до усіх елементів незавершеного будівництва , будівельних матеріалів та конструктивних елементів, як внутрішніх так і зовнішніх та передати дублікат ключів, встановити безоплатний сервітут за первинним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір щодо користування незавершеним будівництвом житлового будинку. Проте об"єктом права власності ОСОБА_2 є 1/2 будівельних матеріалів та конструктивних елементів незавершеного будівництва житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 та 1/2 частка майнових прав на будівельні матеріали та конструктивні елементи незавершеного будівництва. Виділу в натурі часток із майна та порядок його користування між сторонами не визнано, тому позовні вимоги є передчасними та безпідставними. Підстави для обтяження сервітутом земельної ділянки, що належить ОСОБА_3 відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що відповідно до рішення Рівненського міського суду від 11.07.2012 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 будівельних матеріалів та конструктивних елементів незавершеного будівництва, розташованого за адоесою АДРЕСА_1 та на 1/2 майнових прав на будівельні матеріали та конструктивні елементи незавершеного будівництва.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії РВ № 00180 від 07 квітня 1997 року ОСОБА_3 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0685 га в АДРЕСА_2. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно з вимогами ст.ст. 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно роз"яснень п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року „Про судову пракитику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосування положення ст.391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов"язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з такого.

Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов"язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов"язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об"єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

При цьому само по собі заперечення співвласника проти користування майном іншого співвласника та відсутність можливості у останнього самостійно, без звернення до співвласника, реалізувати свої права є підставою вважати, що співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Згідно з ч.1 ст. 401 ЦК України користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.100 ЗК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Особа, яка користується сервітутом, зобов"язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду(ч.3 ст. 403 ЦК України).

Таким чином, закон вимагає від позивача надання доказів того, що нормальне господарське використання свого майна чи земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

В апеляційному суді представник ОСОБА_2 пояснив, що необхідність встановлення сервітуту зумовлена потребою позивачки вільного доступу до усіх елементів незавершеного будівництва як внутрішніх так і зовнішніх, передачі дублікатів ключів, право проходу та проїзду, право складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд до введення в експлуатацію незавершеного будівництва. Тобто вбачається, що між сторонами дійсно існує спір щодо користування незавершеним будівництвом.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_3 заперечував проти встановлення ОСОБА_2 безоплатного сервітуту на право користування належною йому на праві власності частиною земельної ділянки, посилаючись на те, що встановлення сервітуту для користування будівельними матеріалами та конструктивними елементами не має правових підстав, оскільки право сервітуту може бути визнане тільки щодо нерухомого майна.

Відповідно до роз"яснень п.38 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року „ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

При цьому відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК саме позивач має довести, що повноцінне використання свого майна неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб серветуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до ч.3 ст. 402 ЦК він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови. За певних обставин для вирішення спірних питань може бути призначена відповідна експертиза.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_2 пояснила, що в добровільному порядку не зверталась до відповідача з проханням встановлення земельного сервітуту.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про зобов»язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ? незавершеного будівництва будівельними матеріалами та конструктивними матеріалами шляхом забезпечення вільного доступу ОСОБА_2 до усіх елементів незавершеного будівництва, як внутрішніх так і зовнішніх, то на думку колегії суддів вони є тотожними до уже задоволених позовних вимог.

Крім того, оскільки відповідно до рішення суду за ОСОБА_2 визнано право власності на ? будівельних матеріалів та конструктивних елементів незавершеного будівництва, то її вимога про передачу дублікату ключів від незавершеного будівництва, як об»єкта нерухомості, не підлягає до задоволення.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи та надавши належну оцінку наданим по справі доказам відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача ОСОБА_2 про витребування дублікату ключів від незавершеного будівництва та про встановлення безоплатного сервітуту.

Ті докази та обставини, на які ОСОБА_2 посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Фактично доводи зводяться до іншої оцінки обставин справи та доказів, які відрізняються від зробленої судом першої інстанції, і підстав для скасування судового рішення в оскаржуваній ОСОБА_2 частині не містять.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04.09.2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: З.М. Максимчук

Судді: Н.М.Ковальчук

Ю.М.Рожин