УХВАЛА

іменем україни

22 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 4 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що йому на праві власності належить жилий будинок, господарські будівлі і споруди, розташовані по АДРЕСА_1. На підставі рішення Ківерцівської міської ради від 10 березня 2009 року йому було передано безоплатно, у приватну власність, для обслуговування вказаного будинку земельну ділянку, розташовану за цією ж адресою. У вказаному будинку, крім нього, проживає його колишня дружина ОСОБА_4 разом їх неповнолітніми дітьми. Зазначав, що шлюб між ним та ОСОБА_4 розірвано 28 січня 2012 року, однак поділ майна, набутого за час шлюбу, між ними не проводився. При цьому між ними склався порядок користування окремими кімнатами в цьому будинку. У 2014 році ОСОБА_4 без його згоди, як власника земельної ділянки, самовільно розпочала її обробку, чим йому чиняться перешкоди у користуванні цією ділянкою. Вважав, що відповідачка порушує його право власності на землю, чим завдала йому моральної шкоди, яку він оцінив у 5 тис. грн.

Ураховуючи наведене, позивач просив зобов'язати ОСОБА_4 не чинити йому перешкоди у користуванні спірною земельною ділянкою та стягнути з неї на його користь суму завданої моральної шкоди.

Заочним рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від

17 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 4 листопада 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оскільки на спірній земельній ділянці знаходиться будинок з надвірними будівлями і спорудами, який належить сторонам на праві спільної сумісної власності, як побудований ними за час шлюбу, то земельна ділянка, яка була надана пізніше позивачу для обслуговування цього будинку, набуває статусу спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними у разі поділу будинку, а до проведення такого поділу права на користування сторін цією земельною ділянкою є рівними.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 16 червня 2009 року на підставі рішення Ківерцівської міської ради Волинської області від 10 березня 2009 року № 34/33 ОСОБА_3 належить земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1, цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Згідно з технічним паспортом житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3

Відмовляючи в позові, суди послались на п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», у якому судам роз'яснено, що відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.

На підставі зазначених роз'яснень суди дійшли висновку про те, що набуті одним з подружжя права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться вже збудований ними житловий будинок, дана земельна ділянка набуває режиму об'єкта їх спільної сумісної власності і у випадку поділу будинку між подружжям також підлягатиме поділу між ними у рівних частках. Тому до поділу будинку сторони мають певні права на користування земельною ділянкою.

Однак такі висновки судів є передчасними, оскільки відсутнє рішення суду щодо поділу між сторонами житлового будинку, визнання права власності, виділу частки будинку, будівлі, споруди, щодо оспорення Державного акту на право власності на землю.

Крім того, право власності позивача на спірну земельну ділянку ОСОБА_4 не оспорювалось.

Отже, суди не дали оцінку тому, чому позивач, як власник земельної ділянки, не має права вимагати усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України зазначене не врахували та дійшли передчасного висновку про те, що сторони мають рівні права на користування спірною земельною ділянкою, оскільки інших домовленостей між ними не встановлено.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлено, їх рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 4 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко