АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1459/15 Справа № 180/2534/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Янжула О. С. Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Григорченка Е.І.,

за участю секретаря Левцунова І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про зарахування робочих днів у період перебування на лікарняному та їх оплату і стягнення моральної шкоди, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що після закінчення щорічної відпустки 20 липня 2014 року він не з'явився на роботу, оскільки в період відпустки захворів і знаходився на лікарняному у період з 25 червня по 4 липня 2014 року, а потім з 24 липня по 11 серпня 2014 року. Вважає, що згідно із ст. 11 Закону України «Про відпустки» відпустка автоматично продовжилась, але на підприємстві вважали, що він безпідставно не вийшов на роботу, і не зарахували ці дні у стаж, і не провели оплату. Просить зарахувати вказані дні як робочі, стягнути заробітну плату за цей період, а також моральну шкоду - 5000 гривень (а.с.2-5).

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.55-58).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення (а.с.60-64).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 20.03.2000 року ОСОБА_2 перебуває з відповідачем у трудових відносинах, згідно затвердженого по підприємству графіку надання щорічних відпусток на 2014 рік, ОСОБА_2 було надано щорічну основну та додаткову відпустку за роботу зі шкідливими і важкими умовами праці тривалістю 47 днів: з 01 червня 2014 року по 19 липня 2014 року включно (а.с.39).

У період з 25.05.2014 року по 05.06.2014 року позивач ОСОБА_2 був тимчасово непрацездатним в зв'язку з загальним захворюванням, за його згодою частина відпустки за цей період перенесена на листопад 2014 року.

У період з 25.06.2014 року по 04.07.2014 року та із 24.07.2014 року по 11.08.2014 року ОСОБА_2 був тимчасово непрацездатним (а.с.12), із письмовою заявою про продовження відпустки до підприємства не звертався.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції правильно виходив із того, що питання про продовження своєї відпустки після її закінчення у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю позивач вирішив самостійно, без дотримання порядку та процедури, визначеної законодавством, у той час як порушень трудового законодавства відповідачем - не допущено.

Так, згідно із ч.2, 4 ст.80 Кодексу Законів про Працю України та ч.2, 4 ст.11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку; у разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, і невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 Закону України "Про відпустки".

Судом безспірно встановлено, що після закінчення терміну відпустки 20 липня 2014 року ОСОБА_2 із письмовою заявою про продовження відпустки до адміністрації підприємства не звертався, чого сам не заперечував ні у судовому засіданні місцевого суду, ні у суді апеляційної інстанції. Навпаки, без узгодження з адміністрацією підприємства, він продовжив термін своєї щорічної відпустки на період знаходження на лікарняному листі, і з 20.07.2014 року по 23.07.2014 року та з 12.08.2014 року по 26.08.2014 року ОСОБА_2 не виходив на роботу.

Листом Міністерства соціальної політики України від 31.01.2012 року, № 30/13/133-12 надано роз'яснення щодо перенесення відпустки. У листі зазначено, що настання обставин, зазначених у пунктах 1-4 частини другої статті 11 Закону України «Про відпустки», не означає, що працівник може на свій розсуд вирішувати питання про перенесення відпустки на період, безпосередньо наступний за днем припинення дії цих обставин. Навіть при продовженні відпустки у зв'язку перебуванням на лікарняному невикористана частина щорічної відпустки по закінченню зазначених обставин не використовується працівником самостійно, вона має бути надана. Ця частина відпустки надається шляхом видання роботодавцем наказу на підставі листка тимчасової непрацездатності працівника та його заяви.

Оскільки позивачем самостійно вирішено питання про перенесення своєї відпустки на період своєї тимчасової непрацездатності, однак порядок та процедура перенесення такої відпустки чітко передбачені діючим законодавством, і даного порядку позивач не дотримався, у діях відповідача не вбачається порушень трудового законодавства.

Тому суд 1 інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, а посилання позивача на ст. 12 Закону України «Про відпустки» не можна прийняти до уваги, оскільки ця стаття регулює питання відкликання із відпустки, тобто ця норма не регулює правовідносини, які виникли між сторонами.

Посилання апелянта на те, що його лікарняний був прийнятий підприємством і оплачений, - не має правового значення для вирішення спору, як і той факт, що позивач отримав травму на виробництві, оскільки ці обставини не відносяться до предмету спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем порушується трудове законодавство, оскільки позивач отримав травму на виробництві, - не мають правового значення, оскільки з цих підстави вимоги про стягнення моральної шкоди позивачем не заявлялись, а згідно із ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу у межах заявлених позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не спростовують правильність висновків суду 1 інстанції, який у досить повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, дав належну правову оцінку наданим сторонами доказам. Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення - не встановлено, підстав для виходу за межі апеляційної скарги - не вбачається, тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: