АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Болтунової Л.М., Тамакулової В.О.,

при секретарі: Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2012 року позивач звернувся до суду з таким позовом, в якому просив суд стягнути на його користь з відповідачки суму боргу в розмірі 163986 грн. 34 коп., три відсотки річних у розмірі 188 грн. 18 коп. та судові витрати в розмірі 1641 грн. 75 коп., посилаючись на те, що 23 серпня 2012 року між ним та відповідачкою був укладений договір позики, згідно з яким він передавав відповідачці у борг грошові кошти в сумі 12624 доларів США та 6085 Євро зі строком повернення 01 жовтня 2012 року, але у визначений договором строк відповідачка кошти не провернула.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року позов задоволено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши справу в межах доводів скарги колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення та скасування рішення суду.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом положень статей 625 та 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, тобто порушив виконання грошового зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені законом, згідно якого він зобов'язаний сплатити позикодавцю суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Судом встановлено, що за договором позики 23 серпня 2012 року позивач передав відповідачці грошові кошти у розмірі 12624 доларів США та 6085 Євро, які остання зобов'язалася повернути до 01.10.2012 року, на підтвердження чого вона надала розписку, але до теперішнього часу отриману суму не повернула.

Виходячи з того, що в судовому засіданні не надано належних і допустимих доказів в спростування обставин отримання відповідачкою у позивача вказаної позики та написання нею спірної розписки, керуючись названими нормами закону суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідачки на користь позивачасуму боргу та 3 % річнихвід суми позики.

Доводи ОСОБА_2 в скарзі про відсутність доказів передачі їй позивачем спірної суми у борг спростовуються вищевказаною власноручно складеною та підписаною нею розпискою, безгрошовість якої ніякими письмовими доказами не підтверджується. Безпідставні і доводи скаржниці про відсутність у позивача права нараховувати проценти за користування коштами позики, оскільки норми ЦК України не містять жодного винятку як щодо суб'єктного складу, так і щодо права фізичної особи на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок одержання встановлюється договором (частина перша статті 1048 ЦК України). Наведені у скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують і фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь, повторного обґрунтування заявлених нею заперечень на позов з викладенням таких же самих обставин і доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий:

Судді: