Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів : Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання :Шептицька С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 04 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на предмет іпотеки .

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 04 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на предмет іпотеки відмовлено.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивач вважає його незаконним через невідповідність висновків суду обставинам справи, вказує на неправильно застосовані норми матеріального та допущені порушення норм процесуального права.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в позові про визнання права власності на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано невірний спосіб судового захисту, оскільки задоволення вимог шляхом визнання та реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань Законом України «Про іпотеку» не передбачено. Суд може визначити лише спосіб реалізації предмета іпотеки.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходя з наступного.

Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень ч.3 ст. ст. 33, 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Такий висновок узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6-124цс13, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Отже, заявлені позивачем вимоги є належним способом захисту.

Відповідно до ч.1 ст. 590, ст. 578 ЦК звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 22 серпня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 15 000 доларів США на строк до 22 грудня 2011 року (а.с.19)., що в гривневому еквіваленті, на час його укладення, становило 119 565 грн

Згідно з пунктом 7 договору позикодавець зобов'язується надати позику в наступному порядку: 15 000 доларів США на протязі трьох робочих днів від дати підписання даного договору. Позика надається готівкою, шляхом передачі готівки Позичальнику.

Пунктом 3 договору передбачено, що зобов'язання за цим договором забезпечується іпотекою житлового будинку з господарськими будівлями та земельною ділянкою що озташовані за адресою: м. Дубно вул. Івана Гонти,1 і які належать позичальнику.

В цей же ж день, 22 серпня 2011 року між сторонами було укладено договір іпотеки, який відповідно до п.1.1 забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, які випливають з договору позики грошових коштів від 22 серпня 2011 року укладеного між іпотекодержателем та позичальником за умовами якого позичальник зобов'язаний іпотекодержателю не пізніше 22 грудня 2011 року повернути кошти у розмірі 15 000доларів США, сплатити штрафні санкції у розмірі і випадках, передбачених договором позики, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 5% річних.

Укладений із позивачем договір іпотеки відповідно до правил ст. 204 ЦК України є правомірним.

Як встановлено судом, зобов'язання щодо повернення позики в обумовленому договором розмірі та строки відповідач не виконала.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України від 05 червня 2003 року «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 35 цього Закону у разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Положення ч. 1 ст. 35 указаного Закону не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку.

У п. 5.3 договору іпотеки сторонами визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або згідно домовленості сторін.

Відповідно до п. 5.4 договору іпотеки передбачено що за рішенням іоптекодержателя задоволення вимог іпотекодердателя може здійснюватись у наступному порядку: шляхом набуття права власності на предмет іпотеки або шляхом укладення довіреності на реалізацію предмету іпотеки.

Із позовної заяви вбачається, що сума заборгованості за договором позики на час звернення до суду становить 15 000 доларів США основного боргу та 1062 долара США 5% відсотків річних за користування грошима за період з 22.08.2011р. по 22.01.2013 р., що еквівалентно 128 383 грн. на час звернення до суду.

Позовні вимоги в суді першої інстанції позивач не збільшував.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що позивач визнав ту обставину, що ОСОБА_2 повернула йому двічі по 750 доларів США, які він вважав як відсотки.

Таким чином, розмір заборгованості становить 13 562 долари США (16062-1500=13562), що еквівалентно 108 360 грн.38 коп. станом на час звернення до суду 01.02.2013 року.

Ринкова вартість предмета іпотеки станом на 08 серпня 2011 року становить 301 151 грн. ( п.2.1.1. та 2.2 договору іпотеки).

За таких обставин, апеляційним судом встановлено, що узгоджена сторонами вартість предмета іпотеки втричі перевищує суму заборгованості за договором позики, іпотечним майном є житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, відповідач проживає і зареєстрована в цьому будинку разом із неповнолітніми дітьми, іншого житла не мають, умови договору позики частково виконала.

Пунктом 5.4.1 договору іпотеки передбачено, що відповідно до п.3.1.5. дійсного договору іпотекодавець на вимогу іпотекодержателя повинен передати іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, що є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єкта оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Такі ж положення містяться і в ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Для встановлення дійсної вартості іпотечного майна на момент набуття права власності позивачу, на виконання положень ч.4 ст.10 ЦПК України, апеляційним судом роз'яснено право заявляти клопотання та роз'яснено наслідки не вчинення такої процесуальної дії та право подавати інші докази на підтвердження своїх доводів, внаслідок цього, позивач заявив клопотання про перерву в судовому засіданні для надання суду висновку суб'єкта оціночної діяльності щодо ринкової вартості предмета іпотеки на час визнання за ним права власності.

Заявлене клопотання судом задоволено та оголошено перерву до 13 лютого 2015 року, проте позивач в судовому засіданні не надав суду висновку суб'єкта оціночної діяльності щодо ринкової вартості предмета іпотеки.

Клопотання про призначення експертизи не заявляв.

Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення.

За таких обставин, апеляційний суд позбавлений можливості встановити дійсну вартість іпотечного майна на час набуття права власності, та вирішити питання щодо наявності обов'язку позивача відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Не підлягають до задоволення і вимоги про виселення відповідача із будинку, оскільки вони є похідними.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, ч.3 ст. ст. 33, 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 04 грудня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на предмет іпотеки та виселення відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді: