У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, що діє в інтересах ОСОБА_5, до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Кашанська Марія Іванівна, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин Зіновій Зіновійович, про визнання недійсним договору дарування та витягу з державного реєстру речових прав; за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_8 - ОСОБА_11, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 25 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4, що діє в інтересах ОСОБА_5, звернувся до суду із указаним вище позовом, про визнання недійсним договору дарування та витягу з державного реєстру речових прав. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28 вересня 2005 року ОСОБА_12 подарувала ОСОБА_8 належний його довірителю на праві приватної власності житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1. Враховуючи вищенаведене, просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку.

У серпні 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 звернулись із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу. На обґрунтування своїх вимог зазначали, що 28 вересня 2005 року ОСОБА_12,, яка є матір'ю ОСОБА_8 та відповідача ОСОБА_4, подарувала належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 дочці ОСОБА_8, про що зазначено у договорі дарування, посвідченого 28 вересня 2005 року державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори. У спірному договорі не було обумовлено необхідності його реєстрації в органах бюро технічної інвентаризації, а тому ОСОБА_8 не зареєструвала його на своє ім'я. У зв'язку з матеріальними та сімейними обставинами ОСОБА_8 змушена була виїхати на заробітки за кордон. 21 квітня 2009 року нею було видано доручення на ім'я ОСОБА_4, посвідчене приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин 3.3. за № 1404. Цим дорученням ОСОБА_8 уповноважила свого рідного брата на вчинення дій, пов'язаних з обслуговуванням будинку та земельної ділянки, оскільки перебувала на заробітках за кордоном. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня мати ОСОБА_12 Вирішивши подарувати будинок дочці ОСОБА_6, вона дізналась, що спочатку потрібно цей будинок зареєструвати на своє ім'я. У зв'язку з цим 25 травня 2013 року за № 1252085 реєстраційною службою Тернопільського районного управління юстиції на підставі дублікату договору дарування від 28 вересня 2005 року, укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_8, було проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1. 3 березня 2014 року ОСОБА_8, від імені якої діяв ОСОБА_7, подарувала даний житловий будинок своїй дочці ОСОБА_6 На час подання зустрічної позовної заяви їй стало відомо, що ОСОБА_4, діючи на підставі доручення від 20 квітня 2012 року, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Олексишин 3.3. за № 1030, продав житловий будинок за вищевказаною адресою ОСОБА_5 ОСОБА_8 вважає, що даний договір укладений з порушенням вимог закону та з перевищенням повноважень, наданих ОСОБА_4 у дорученні, а тому просить суд визнати недійсним (нікчемним) або таким, що неукладений договір купівлі-продажу житлового будинку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 листопада 2014 року позов ОСОБА_4, що діє в інтересах ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за АДРЕСА_1 від 3 березня 2013 року серії НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_13, яка діяла від імені ОСОБА_8, та з другої сторони ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_6, та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №18519236 від 3 березня 2014 року, виданий приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашанською М.М. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 25 грудня 2014 року резолютивну частину рішення місцевого суду залишено без змін та внесено зміни у мотивувальну частину рішення.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_8 - ОСОБА_11, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суд першої та апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що у довіреності від 21 квітня 2009 року зазначено таке повноваження довірителя як відчуження та вчинення будь-яких дій щодо майна ОСОБА_8 та укладення всіх дозволених законом угод. Оскільки ОСОБА_4 від імені ОСОБА_8 20 квітня 2012 продав спірний будинок ОСОБА_5, тому 3 березня 2014 року ОСОБА_8 всупереч п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України подаровано будинок, який їй не належав з 20 квітня 2012 року. Крім того, апеляційним судом вірно зазначено, що з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції слід виключити посилання на норми ст. 234 ЦК України, оскільки доводи, наведені судом щодо фіктивності оспорюваного договору дарування, є надуманими та не відповідають обставинам справи.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_11 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 листопада 2014 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 25 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта