Справа № 363/3820/14 Головуючий у І інстанції Рудюк О. Д.
Провадження № 22-ц/780/1100/15 Доповідач у 2 інстанції .Я.С.Мельник
Категорія 18 12.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

12 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2014 року у справі за позовом міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство», до ОСОБА_2 про розірвання договору про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою та повернення лісової ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство», звернувся до суду із позовом, в якому просив розірвати договір про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою від 01 червня 2012 року, укладений між ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та відповідачем ОСОБА_2, повернути ДП «Вищедубечанське лісове господарство» лісову ділянку, що надана відповідачу у користування, та зобов'язати ОСОБА_2 привести її у первинний стан.

Позов обґрунтований тим, що розпорядженням Київської обласної державної адміністрації № 127 від 30 березня 2012 року виділено ОСОБА_2 лісову ділянку площею 0,1429 га у дострокове тимчасове користування строком на 49 років для рекреаційних цілей, що знаходиться у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та розташована у виділі № 4 кварталу № 155 Пірнівського лісництва на території Лебедівської сільської ради, Вишгородського району, Київської області, на підставі чого, у подальшому, 01 червня 2012 року між ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та ОСОБА_2 було укладено договір довгострокового тимчасового користування лісовими ділянками, відповідно до умов якого відповідачу надано у користування вказану лісову ділянку з метою використання корисних властивостей лісів для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей без вилучення її у постійного землекористувача та без зміни цільового призначення.

Позивач вказує, що відповідач огородив лісову земельну ділянку огорожею із влаштуванням фундаменту, чим, на його думку, порушив умови договору та норми лісового законодавства України.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2014 року позов задоволено.

Розірвано договір про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою від 01 червня 2012 року, укладений між ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та відповідачем ОСОБА_2, повернуто у користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» спірну лісову ділянку та зобов'язано ОСОБА_2 привести її у первинний стан.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що факт істотного порушення умов договору чи невиконання ним своїх обов'язків позивачем не був доведений, збудовані ним тимчасові споруди, станом на сьогодні демонтовані, а тому підстав для розірвання спірного договору немає.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, всупереч умовам договору та нормам лісового законодавства, збудував паркан на орендованій земельній ділянці, чим порушив права та інтереси постійного землекористувача ДП «Вищедубечанське лісове господарство».

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Київської обласної державної адміністрації № 127 від 30 березня 2012 року виділено ОСОБА_2 лісову ділянку площею 0,1429 га у дострокове тимчасове користування строком на 49 років для рекреаційних цілей, що знаходиться у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та розташована у виділі № 4 кварталу № 155 Пірнівського лісництва на території Лебедівської сільської ради, Вишгородського району, Київської області (а. с. 7).

У подальшому, 01 червня 2012 року між ОСОБА_2 та ДП «Вищедубечанське лісове господарство» було укладено договір про довгострокове тимчасове користування вищевказаною лісовою ділянкою (а. с. 8).

Відповідно до положень ст. 20 Лісового кодексу України, тимчасові лісокористувачі на умовах довгострокового користування мають право: здійснювати господарську діяльність у лісах з дотриманням умов договору; за погодженням із власниками лісів, постійними лісокористувачами в установленому порядку зводити тимчасові будівлі і споруди, необхідні для ведення господарської діяльності, отримувати продукцію і доходи від її реалізації.

Відповідно до ст. 22 ЛК України, підставами припинення права користування лісами зокрема є використання лісових ресурсів способами, які завдають шкоду навколишньому природному середовищу, не забезпечують збереження оздоровчих, захисних та інших корисних властивостей лісів, негативно впливають на їх стані і відтворення.

Згідно із п. 5.6. Правил використання корисних властивостей лісів № 502 від 14 серпня 2012 року, при використання корисних властивостей лісів не допускається пошкодження лісових насаджень, рослинного покриву та ґрунтів, засмічення чи забруднення виділеної лісової ділянки та прилеглої до неї території.

З пояснень представника ДП «Вищедубечанський лісгосп» в суді апеляційної інстанції та листа ОСОБА_2 до ДП «Вищедубечанський лісгосп» від 10.12.2014 року вбачається, що ним, з метою виконання припису державного інспектора по контролю за станом, використанням, відтворенням, охороною і захистом лісу ДП «Вищедубечанський лісгосп» № 90 від 28 жовтня 2014 року, було повністю демонтовано самовільно збудований паркан(а. с. 68)

Задовольняючи позов, суд не взяв до уваги вищевикладеного та того, що матеріалах справи відсутні будь-які докази, що спірна лісова ділянка використовується відповідачем не згідно її цільового призначення та, що будь-яких фактів пошкодження відповідачем дерев чи інших насаджень на ній встановлено не було, а зведений відповідачем паркан не є капітальною будівлею і не обмежує доступу до вказаної ділянки, через що дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для розірвання спірного договору.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: