Справа № 340/617/14-ц
Провадження № 22-ц/779/134/2015
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Р.І.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Шишка А.І.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

представника відповідача - Федюк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Верховинської центральної районної лікарні, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - виконуючий обов'язки головного лікаря Верховинської центральної районної лікарні Ілюк М.Д. про скасування наказів Верховинської центральної районної лікарні від 29 липня 2014 року та 01 серпня 2014 року, поновлення на роботі на посаді завідуючого господарством, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - на рішення Верховинського районного суду від 26 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

В серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовними вимогами до Верховинської ЦРЛ про скасування наказів № 86 від 29.07.2014 року про застосування адміністративного стягнення у вигляді догани та №92 від 01.08.2014 року про звільнення, поновлення його на посаді завідуючого господарством, стягнення з Верховинської ЦРЛ середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в розмірі 15000 грн. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що перебував з відповідачем у трудових відносинах з 01.02.1995 року на посаді водія Верховинської ЦРЛ, а з 18.10.1999 року - завідуючого господарством. Вважає, що наказ №86 від 29.07.2014 року «Про адміністративне стягнення» у вигляді догани за неналежне зберігання майна, яке призвело до пошкодження на наявної недостачі основних засобів, виявленої в результаті проведеної інвентаризації основних засобів, є протиправним, оскільки жодних порушень трудової дисципліни, на думку позивача, він не допускав, а притягнення до дисциплінарної відповідальності всупереч ч.2 ст.252 КЗпП України відбулось без згоди профспілкового комітету. Вказував, що недостача основних засобів виникла в результаті крадіжки в ніч з 09 на 10 грудня 2013 року, про що працівники Верховинської РВ УМВС відбирали пояснення. Позивач зазначав, що про звільнення йому стало відомо тільки 04.08.2014 року, відповідач порушив ст.47 КЗпП України про зобов'язання власника у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Крім того, відсутні посилання, які саме порушення службових обов'язків були допущені позивачем після накладення на нього дисциплінарного стягнення. В порушення ч.3. ст.149 КЗпП України відповідачем не враховано тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, попередню роботу робітника. Середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до ст.235 КЗпП України просив стягнути з дати звільнення по дату ухвалення рішення з розрахунку 78,10 грн. заробітної плати за робочий день. Обгрунтовуючи розмір моральної шкоди вказував, що незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, втрати душевного спокою, роздратування, внаслідок чого погіршився стан його здоров'я.

Рішенням Верховинського районного суду від 26.11.2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, вважаючи його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин справи ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Вважає, що висновок суду, про те що ОСОБА_2, будучи матеріально-відповідальною особою в період червня-липня 2014 року допустив неналежне зберігання майна, руйнацію та захаращеність, недостачу основних засобів Верховинської ЦРЛ на суму 1476,50 грн. не відповідає дійсності, оскільки він не був матеріально-відповідальним перед власником. Представлена угода про матеріальну відповідальність, на яку послався суд, укладалась з іншою особою, а саме з Верховинським територіально-медичним об'єднанням. В зазначених судом документах не має будь-яких доказів, що ОСОБА_2 були передані товарно-матеріальні цінності.

Помилковим вважає висновок суду про те, що непідтвердженим є факт викрадення основних засобів у ніч з 09 на 10 грудня 2013 року, оскільки це спростовано свідками, покази яких суд до уваги не взяв.

Звертає увагу на те, що відповідно до п.2 наказу №86 від 29.07.2014 року за неналежне зберігання майна, яке призвело до пошкодження на наявної недостачі основних засобів, головного бухгалтера зобов'язано провести утримання коштів із заробітної плати ОСОБА_2, як матеріально-відповідальної особи. Однак утримання коштів із заробітної плати позивача адміністрація не здійснила, що свідчить про відсутність вини ОСОБА_2 у недостачі основних засобів на суму 1476,50 грн.

Вказує, що видаючи наказ про звільнення на підставі п.3 ст.40 КЗпП України, відповідач не зазначив, що ОСОБА_2 31.07.2014 року допустив порушення трудової дисципліни, яке виразилось у відсутності без поважних причин на робочому місці з 14 по 17.12 год. Відповідач всупереч ч.4 ст.149 КЗпП України не оголосив у наказі №92 від 01.08.2014 року ОСОБА_2 про вид стягнення та не навів конкретних фактів допущених ним невиконання обов'язків, не зазначив коли вони мали місце, які проступки вчинено ним після застосування до нього стягнення та коли.

При звільненні відповідач повинен був врахувати обов'язки, що складають зміст трудової функції ОСОБА_2, які визначаються трудовим договором або місцевими правилами внутрішнього трудового розпорядку. Проте, надані відповідачем правила внутрішнього трудового розпорядку працівників Верховинької ЦРЛ не затверджені головним лікарем та зборами трудового колективу.

Відповідач не врахував в належній мірі ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_2 проступку, відсутність шкоди, того, що запізнення виникло внаслідок з'ясування обставин крадіжки, а за попередню роботу він був неодноразово нагороджений грамотами.

Звільнення з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України відбулось на третій день з часу оголошення йому наказу №86 від 29.07.2014 року, без врахування права його оскарження.

Також, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що про наказ про звільнення ОСОБА_2 стало відомо 01.08.2014 року, оскільки документи, на які послався суд, не є доказами на підтвердження даного факту і в них відсутня інформація, що позивач ознайомлений з наказом про звільнення. Вручення наказу про звільнення відбулось тільки 04.08.2014 року, про що позивач розписався.

Зазначає, що оскільки відповідачем не було надано книгу (оригінали) наказів, то ксерокопії даних документів не є належними доказами.

За наведених доводів просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані докази, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оспорюване рішення суду відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності заявлених позовних вимог, в зв'язку з систематичним характером невиконання ОСОБА_2 посадових обов'язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку протягом червня-липня 2014 року, за які відповідачем в межах КЗпП України накладені дисциплінарні стягнення.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Згідно п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено у в пунктах 23 та 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором.

Відповідно до положень статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення, як то догана чи звільнення.

Стаття 148 КЗпП України передбачає, що дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявленням проступку. Виявлення проступку означає не лише виявлення факту (події), а й визначення у працівника, що порушив трудові обов'язки, характеру порушення, шкідливих наслідків, причинного зв'язку між правопорушенням і шкідливими наслідками, вини працівника.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 наказом №17 від 01.02.1995 року прийнято на посаду водія до Верховинскої ЦРЛ, а наказом №168 від 18.10.1999 року переведено на посаду завідуючого господарства Верховинської ЦРЛ.

На підставі результатів проведеної інвентаризації основних засобів по Верховинській ЦРЛ виявлено неналежне зберігання майна, як наслідок руйнація та захаращеність приміщень, а також виявлено недостачу матеріалів на суму 1476,50 грн., за що наказом від 29.07.2014 року № 86 ОСОБА_2 оголошено догану.

Про відмову надання письмового пояснення ОСОБА_2 з приводу встановлення факту неналежного зберігання майна, внаслідок якого допущено недостачу, 24.07.2014 року складено акт (а.с.49). ОСОБА_2 також відмовився ознайомлюватись та підписувати наказ про дисциплінарне стягнення, що підтверджується його заявою (а.с.10) та актом (а.с.50).

Інвентаризація матеріальних цінностей закріплених за ОСОБА_2. була проведена комісією, створеною наказом №84 від 24.07.2014 року (а.с.43). Висновком інвентаризаційної комісії було виявлено недостачу матеріалів на суму 1476,50 грн. (відповідно до порівняльної відомості результатів інвентаризації основних засобів), неналежне зберігання майна та недбале ставлення до матеріальних цінностей Верховинської ЦРЛ. Складські приміщення знаходяться в занедбаному та захаращеному стані, приміщення котельні захаращене, що ускладнює прохід та суперечить правилам протипожежної безпеки, установка резервного джерела електропостачання на котельню розкурочена, що суперечить технічним умовам та правилам експлуатації даного обладнання, котел водогрійний зберігається неналежно.

Доводи позовної заяви та апеляційної скарги про скасування даного наказу, як незаконного, не підтверджені жодними належними засобами доказування. Так, факт крадіжки з Верховинської ЦРЛ в ніч з 09 на 10 грудня 2013 року не підтвердився, що вбачається з відповіді начальника Верховинського РВ УМВС (а.с.160), а на копії доповідної записки позивача про виявлення факту вчинення крадіжки відсутня відмітка про її отримання адміністрацією лікарні (а.с. 11). Заперечення позивача щодо відсутності його матеріальної відповідальності за основні засоби спростовуються договором про матеріальну відповідальність укладеним останнім з Верховинським ТМО в особі головного лікаря Верховинської ЦРЛ (а.с.71).

Наказом №92 від 01.08.2014 року в.о. головного лікаря Верховинської ЦРЛ Ілюка М.Д. ОСОБА_2 звільнено з роботи відповідно до п.3 ст. КЗпП України за систематичне, неналежне виконання службових обов'язків. Звільнення позивача погоджене профкомом Верховинської ЦРЛ (а.с.78).

Підставою для звільнення стала відсутність на робочому місці ОСОБА_2 на протязі трьох годин 29.07.2014 року (з 14 год. по 17-12 год.) під час робочого дня, пояснення про що останній давати відмовився, що підтверджується комісійною довідкою від 01.08.2014 року.

Доводи апеляційної скарги, що підставою для звільнення стали його неприязні стосунки з в.о. головного лікаря є голослівними, суперечать матеріалам справи, а тому колегія оцінює їх критично.

Враховуючи все вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що невиконання обов'язків позивачем носило систематичний характер, допускалось неякісне виконання посадових обов'язків, за що застосовувались заходи дисциплінарного впливу. Такі обставини справи свідчать про те, що звільнення ОСОБА_2 на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України відповідає вимогам трудового законодавства, оскільки позивачем не було доведено той факт, що при звільненні відповідачем порушені норми трудового законодавства.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Верховинського районного суду від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді Я.Д. Горблянський

Р.Й. Матківський

А.І. Шишко