АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 752/8172/14-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Пасинок В.С.
апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/796/2037/2015
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м.Києві Бережної Ольги Олександрівни,-

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні скарги на дії старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м.Києві Бережної Ольги Олександрівни.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення його скарги.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року є незаконною і необґрунтованою. Суд першої інстанції, грубо порушуючи вимоги ст. 215 ЦПК України, не надав будь-яких мотивувань своїх висновків. Суддею було порушено таємницю нарадчої кімнати, так як кабінет судді був використаний як зала судового засідання і після закінчення судового розгляду та видалення суду до нарадчої кімнати, особи, які приймали участь у розгляді справи, вийшли з кабінету судді, але в кабінеті залишилась стороння особа. Після виходу цієї сторонньої особи з кабінету судді, суддя запросила до кабінету сторони та оголосила коротке рішення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 ОСОБА_6 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м.Києві в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, а тому, колегія суддів вважає можливим слухати справу в його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника скаржника, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 12.10.2012 року Голосіївським районним судом м. Києва було видано два виконавчі листи № 2-178/11 на виконання рішення суду від 17.02.2011 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про розірвання договору купівлі-продажу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_8 про зменшення ціни договору купівлі- продажу, яким вирішено зобов'язати ОСОБА_3 передати ОСОБА_7 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 у м.Києві та Ѕ частину земельної ділянки від площі 0, 0705 га по АДРЕСА_1 у м.Києві, кадастровий номер 8 : 79: 316: 0009.

07.05. 2013 року за даними виконавчими листами головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві Бережною О.О. було відкрито два виконавчих провадження № 37800313 та № 37800408, копії постанов про відкриття виконавчого провадження того ж дня були направлені сторонам (а.с. 80, 81).

27.06.2013 року державним виконавцем на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було направлено вимогу про проведення о 10.00 годині 04.07.2013 року примусових виконавчих дій, для проведення яких постановою державного виконавця від 27.06.2013 року було залучено працівників міліції Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві на 10-00 годину 04.07.2013 року за адресою: АДРЕСА_1

04.07.2013 року виконавчі дії проведені не були за клопотанням ОСОБА_3, який перебував у відрядженні.

Постановою від 18.10.2013 року виконавчі провадження № 378 00313 та № 37800408 були зупинені на підставі ст. ст. 38, 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із зверненням державного виконавця до Голосіївського районного суду м. Києва із завою про роз'яснення рішення суду.

10.03.2014 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві Бережною О.О. було винесено постанову про поновлення виконавчих проваджень № 37800313 та № 37800408, так як до відділу надійшла копія ухвали Голосіївського районного суду м.Києва від 24.01.2014 року про відмову у задоволенні заяви про роз'яснення рішення суду.

25.04.2014 року скаржник ОСОБА_3 звернувся до ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві із заявою про закриття виконавчого провадження № 37800313та № 37800408 у зв'язку із закінченням визначеного законом шестимісячного строку на проведення виконавчих дій.

23.05.2014 року на адресу ОСОБА_3 було направлено лист за підписом начальника ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, в якому його було повідомлено про відсутність у державного виконавця законних підстав для закінчення виконавчих проваджень.

Вважаючи такі дії державного виконавця незаконними, ОСОБА_3 25.05.2014 року поштою направив на адресу Голосіївського районного суду м.Києва скаргу на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції Бережної О.О.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні скарги на дії головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м.Києві Бережної Ольги Олександрівни, суд 1-ї інстанції виходив з того, що оскаржувані дії державного виконавця вчинені відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та в межах повноважень, наданих йому законом, права скаржника порушено не було, а тому скарга є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції повністю відповідають встановленим обставинам справи, дослідженим доказам та вимогам закону з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі ст.387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх в добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з вимогами частини 1 та 2 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2,3 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження»

1.Виконавче провадження підлягає закінченню у разі:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду;

2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання;

3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва;

4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі;

6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;

7) визнання боржника банкрутом;

8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;

10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби;

11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;

13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону;

14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

2. У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

3. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Обґрунтовуючи доводи своєї скарги, ОСОБА_3 посилався на те, що виконавчі провадження № 37800313 та № 37800408 були відкриті державним виконавцем 05 травня 2013 року, виконавчі дії повинні бути проведені на протязі шести місяців і після спливу цього строку, згідно статі 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі провадження підлягають закриттю. Відмова державного виконавця у закриття виконавчих проваджень є неправомірною.

Колегія суддів вважає вірними висновки суду про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_3, так як скаржник ототожнює поняття строк здійснення виконавчого провадження та строк, передбачений законом для відповідного виду стягнення, а тому вважає, що, якщо протягом шести місяців не було виконано виконавчий документ, то в такому разі таке виконавче провадження підлягає закриттю.

Суд обґрунтовано вважав, що доводи скаржника не відповідають вимогам закону, з огляду на наступне.

Вид стягнення - це стягнення - правове покарання, яке настає за порушення адміністративного або дисциплінарного законодавства. Існують: адміністративне стягнення - відповідальність за адміністративне правопорушення; дисциплінарне стягнення - відповідальність за порушення трудової дисципліни; стягнення боргу; грошове стягнення.

Водночас, строк здійснення виконавчого провадження - це строк протягом якого державний виконавець зобов'язаний вчиняти дії щодо стягнення коштів (у разі виконання виконавчих документів майнового характеру). Тобто, необхідно розмежовувати строки перебування виконавчого документа в органах державної виконавчої служби та строки проведення виконавчих дій.

Стаття 30 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює строки для вчинення виконавчих дій державним виконавцем, проте в даному законі відсутня норма, яка б передбачала обов'язок державного виконавця, після спливу такого строку, виносити постанову про закриття виконавчого провадження.

Враховуючи, що серед підстав для закінчення виконавчого провадження, наведених у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» відсутня така підстава, як закінчення шестимісячного строку перебування виконавчого документа у виконавчому провадженні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м.Києві Бережна О.О. обґрунтовано відмовила скаржнику у закритті виконавчих проваджень з вказаних підстав.

Державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку.

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Обов'язковість виконання судових рішень закріплена також у конвенцією „Про захист прав та свобод людини", яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 року. Отже, її положення є обов'язковими для виконання Україною.

Стаття 6 вказаної Конвенції гарантує неухильність виконання рішення суду громадянами, юридичними особами та всіма органами влади України.

Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили повинно бути виконано, а інші обставини щодо його невиконання суперечать основним принципам права і до уваги судом не приймаються. У протилежному випадку буде мати місце порушення принципу юридичної визначеності, що є одним із базових складових принципу верховенства права, визнаного Україною як на рівні Конституції, так і шляхом ратифікації Європейської Конвенції з прав людини. Судове рішення, яке підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок.

Отже, орган виконавчої служби зобов'язаний вжити усіх заходів до виконання виконавчих документів, оскільки протилежний підхід взагалі знівелював би суть виконавчих документів, так як достатньо було б не виконати протягом шести місяців виконавчий документ і стягувач за таким виконавчим документом був би звільнений від майнових зобов'язань. Такий підхід взагалі унеможливив би стягувачу за виконавчим документом стягнути кошти, які боржник по виконавчим документам зобов'язаний сплатити, що є неприпустим у правовій державі.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_3 на дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м.Києві Бережної Ольги Олександрівни щодо відмови у закритті виконавчих проваджень та зобов'язання державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року є незаконною і необґрунтованою. Суд першої інстанції, грубо порушуючи вимоги ст.. 215 ЦПК України, не надав будь-яких мотивувань своїх висновків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані докази, дав їм вірну правову оцінку та постановив ухвалу з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Не підтверджені належними та допустимими доказами і доводи апеляційної скарги про те, що суддею було порушено таємницю нарадчої кімнати, а тому вказані доводи не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: