Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Закропивного О.В., Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя особа - відділ державної виконавчої служби Коростенського міськрайонного управління юстиції, про звільнення майна з-під арешту за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило звільнити з-під арешту предмет іпотеки - нежиле приміщення салону-магазину, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_1, накладений постановами відділу державної виконавчої служби Коростенського міськрайонного управління юстиції (далі - ВДВС Коростенського МРУЮ Житомирської області) від 5 жовтня 2009 року, від 29 вересня 2010 року та від 13 грудня 2011 року.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 24 грудня 2007 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 100 тис. доларів США з кінцевим терміном повернення 25 грудня 2017 року. В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 25 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передано нежиле приміщення салону-магазину, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 636 300 грн. Зазначав, що постановами ВДВС Коростенського МРУЮ Житомирської області від 5 жовтня 2009 року, від 29 вересня 2010 року та від 13 грудня 2011 року було накладено арешти на все майно ОСОБА_1, в тому числі й на предмет іпотеки. Зазначав, що між банком та відповідачем було досягнуто згоди щодо позасудового врегулювання питання стосовно погашення заборгованості за кредитним договором шляхом добровільної реалізації предмету іпотеки. На його думку, право банку на реалізацію майна є пріоритетним, а тому арешт та заборона відчуження такого майна є неправомірними і такими, що порушують права банку, як заставодержателя.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що банк, звертаючись до суду з позовом, не надав доказів про наявність та розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, а також про наявність судових рішень про стягнення такої заборгованості, як і не надав доказів того, чи не перевищує вартість предмета застави (іпотеки) розміру заборгованості ОСОБА_1 перед банком, тобто не довів підстав щодо яких не може бути звернуто стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог інших стягувачів, які не є заставодержателями, а тому позовні вимоги не ґрунтуються на законі.

Проте повністю погодитись з таким висновком судів не можна.

Судами установлено, що 24 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 100 тис. доларів США з кінцевим терміном повернення 25 грудня 2017 року.

В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 25 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передано нежиле приміщення салону-магазину, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 636 300 грн.

Постановою державного виконавця ВДВС Коростенського МРУЮ Житомирської області від 5 жовтня 2009 року на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-8053 від 23 червня 2009 року накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1

Постановами державного виконавця ВДВС Коростенського МРУЮ Житомирської області від відкриття виконавчого провадження від 29 вересня 2010 року та від 13 грудня 2011 року, у зв'язку з примусовим виконання судових рішень про стягнення с ОСОБА_1 коштів в сумі 1 820 грн та 808 835 грн 93 коп., також накладено арешт на все її майно.

Порядок передачі майна у заставу та звернення стягнення на це майно визначений ст.ст. 572-597 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про заставу», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава, як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя.

Відповідно до чч. 1 та 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Згідно з ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Як роз'яснено у чч. 2, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» при розгляді позовів про виключення майна з опису суди зобов'язані всебічно і повно з'ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, додержуючись при цьому неухильно як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і правил про належність і допустимість доказів (статті 28 і 29 ЦПК України). Не обмежуючись поданими сторонами доказами, суд у разі виникнення у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, труднощів у витребуванні доказів, сприяє їм у цьому за їх відповідним клопотанням.

Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного провадження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, на порушення судом першої інстанції норм процесуального права уваги не звернув.

У зв'язку із порушенням судом першої інстанції норм процесуального права не повністю з'ясовані обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з підстав, встановлених ст. 338 ЦПК України, із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 31 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко