АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/14/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 22 Годік Л.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЄльцова В. О.
суддівПальонного В. С. , Карпенко О. В.
при секретаріПосипайко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору довічного утримання.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору довічного утримання. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 04 жовтня 2002 року між її чоловіком ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та відповідачем було укладено договір довічного утримання. За вказаним договором відповідач зобов'язувалась доглядати її покійного чоловіка та позивача взамін на що відповідач, отримала у власність їхній будинок із усіма надвірними будівлями та спорудами.

Оскільки відповідачка взяті на себе зобов'язання не виконувала, не надавала їм ніякої сторонньої допомоги, також не надавала допомоги позивачці при похованні її чоловіка, тому була вимушена звернутися до суду з позовом про розірвання договору.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 травня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 травня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників апелянта ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про задоволення апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_11 про безпідставність апеляційних вимог, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення не відповідає, а тому відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Так, місцевий суд відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 виходив з того, що згідно укладеного договору довічного утримання від 04 жовтня 2002 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 останнім було передано у власність ОСОБА_7 належний йому та його дружині ОСОБА_6 будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1.

Ураховуючи те, що відповідно до ч.2 ст.747 ЦК України, частки переданого майна за договором, що є сумісною власністю ОСОБА_8 і позивачки не виділялись, тому суд вважає, що остання не є стороною у договорі довічного утримання та вважає, що ОСОБА_6 не має законних підстав для звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, а є підставою лише для зверненням з позовом про розірвання оспорюваного договору.

Крім того, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, послався й на те, що правовідносини, що виникають із наведеного договору нерозривно пов'язані із особами, які уклали договір, та оскільки ОСОБА_8, як сторона договору помер тому, з посиланням на ч.2 ст.755 ЦК України, прийшов до висновку, що договір довічного утримання є припиненим, у зв'язку із смертю останнього та не має підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним.

Проте, наведений висновок суду є передчасним.

Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого Уманським міським бюро записів актів громадського стану Черкаської області ОСОБА_8 та ОСОБА_6 одружились 29 червня 1957 року. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_6.

4 жовтня 2002 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було укладено договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_7 зобов'язувалася здійснювати догляд за ОСОБА_6 та ОСОБА_8, а останній передав у власність ОСОБА_7 житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями по АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. та належить ОСОБА_8 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із предмету позовних вимог вбачається, що позивачка ставить питання про визнання недійсним з моменту укладення договору довічного утримання від 04 жовтня 2002 року, укладеного між ОСОБА_8 та відповідачкою ОСОБА_7 Тобто, ОСОБА_6 ставляться під сумнів ті правовідносини, які виникли між зазначеними сторонами договору на дату укладення - 04 жовтня 2002 року.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Ураховуючи те, що правовідносини щодо укладення між померлим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 договору довічного утримання від 04 жовтня 2002 року виникли до набрання чинності ЦК України, а тому місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивачки з посиланням на ч.2 ст.747 та ч.2 ст.755 ЦК України, не вірно застосував норми матеріального права, оскільки на момент укладення спірного договору діяли положення ЦК УРСР від 18 липня 1963 року.

З уточненої позовної заяви представника позивачки ОСОБА_13 (а.с.44-45) вбачається, що правовими підставами для визнання недійсним оспореного договору довічного утримання від 04 жовтня 2002 року є те, що сторонами договору не дотримано положення: ст. 55 ЦК УРСР (який діяв на момент укладення) так як, на момент укладення оспореного договору ОСОБА_8 перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, що є підставою для визнання угоди не дійсною; та те, що у момент укладення зазначеного договору не було дотримано положень ч.2 ст.747 ЦК України щодо недотримання вимог про визначення частки спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 перед укладенням договору довічного утримання.

Щодо позовних вимог, у частині визнання недійсним оспореного договору довічного утримання від 04 жовтня 2002 року згідно ст.55 ЦК УРСР, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.41 ЦК УРСР, яка діяла на момент укладення оспореного договору, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Згідно ст.425 ЦК УРСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Положеннями ст.55 ЦК УРСР визначено, що угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позом цього громадянина.

Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» судам роз'яснено, що правила ст.55 ЦК УРСР поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення угоди суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Ураховуючи наведені положення норм матеріального права та роз'яснення зазначеного Пленуму ВСУ УРСР та за клопотанням представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9, щодо визначення психічного стану, або іншого хворобливого захворювання, яке б перешкоджало померлому ОСОБА_8 усвідомлювати значення своїх дій на момент укладення оспорюваного договору, у суді апеляційної інстанції було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно акту судово-психіатричного експерта №646 від 25 грудня 2014 року за № 1147/03 вбачається, що померлий ОСОБА_8 станом на жовтень 2002 року, зокрема станом на 04 жовтня 2002 року, тобто на час підписання договору довічного утримання, ознак будь-якого хронічного психічного захворювання або тимчасового розладу психічної діяльності не виявляв в був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.120).

Показання свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, які кожен окремо у суді апеляційної інстанції пояснили, що померлий ОСОБА_8 у жовтні 2002 року перебував у дуже хворобливому стані та не усвідомлював, що з ним відбувається, спростовуються даними наведеного вище акту судово-психіатричної експертизи, згідно якого наявні у ОСОБА_8 04 жовтня 2002 року помірно-виражені астенічні, цефалічні розлади, набуті в наслідок субарахноідального крововиливу, який стався 18 вересня 2002 року та лівобічної пірамідної недостатності, як наслідок мозкового ішемічного інсульту у 2001 року, супроводжувалися на той час, згідно дослідженим матеріалам, порушеннями психічних функцій ОСОБА_8, не приводили до хворобливої дезорганізації поведінки і не позбавляли його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.121).

Таким чином, доводи позивачки та її представників про те, що померлий ОСОБА_8 у момент укладення оспорюваного договору перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, не відповідають обставинам справи.

Щодо позивних вимог у частині визнання недійсним оспореного договору довічного утримання від 04 жовтня 2002 року згідно ч.2 ст.747 ЦК України, то колегія суддів вважає, що такі посилання позивача є помилковими, виходячи з наступного.

Як уже зазначалось вище, оспорюваний договір довічного утримання було укладено 04 жовтня 2002 року.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Ураховуючи наведене та те, що правовідносини щодо укладення договору довічного утримання виникли 04 жовтня 2002 року, тобто до моменту набрання чинності ЦК України, зокрема і щодо положень ч.2 ст.747 цього Кодексу, тому дана норма не може бути застосована до цих правовідносин, оскільки на той час діяли норми ЦК УРСР від 16 липня 1963 року.

У свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що відповідачкою ОСОБА_7 було подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с.42).

З п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вбачається, що правила цього Кодексу про позовну давністю застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно ст.71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Договір довічного утримання між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було укладено 04 жовтня 2002 року, тому трирічний строк позовної давності закінчується 04 жовтня 2005 року. Тобто, на час набрання чинності ЦК України, а саме станом на 01 січня 2004 року, трирічний строк позовної давності за оспорюваним договором не сплив, а тому вирішення питання у частині застосування строків позовної давності має вирішуватись за правилами ЦК України.

Частиною 1 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Із рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розірвання договору довічного утримання вбачається, що надаючи пояснення у місцевому суді, позивачка послалася на те, що її було відомо про укладення договору довічного утримання, зокрема й повідомила місцевому суду, що відповідачка ОСОБА_7 протягом останніх 10 років не виконувала узяті на себе зобов'язання за договором (а.с.18 на звороті).

Тому, колегія суддів вважає, що позивачка дізналася про порушене її право більше з дня укладення договору довічного утримання від 04 жовтня 2004 року, а тому пропустила трирічний строк позовної давності.

У свою чергу, за змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Як вбачається з встановлених вище обставин, колегія суддів не встановила порушення прав позивачки, на які вона посилалася у позові, а тому у задоволенні її позовних вимог необхідно відмовити з підстав їх необґрунтованості.

Ураховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а рішення - скасуванню як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального права, з ухваленням - нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів судової палати, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору довічного утримання - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору довічного утримання - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :