АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Григорченка Е.І.,

за участю секретаря - Левцунова І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними правочинів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 31 серпня 2006 року отримала кредит у ЗАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 250,00 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 36,00 % річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У заяві на видачу кредиту від 31 серпня 2006 року зазначено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, а строк дії картки - два роки. Згідно наданої банком виписки по картрахунку НОМЕР_1 (кредитна картка), з лютого 2008 року виникло прострочення, і у банка з'явилося право звертатися до суду за захистом своїх прав. Однак, строк давності, протягом якого банк мав право вимагати повернення кредиту закінчився, банк до суду не звертався. У червні 2014 року у Першотравенському відділенні банку вона на підставі своєї заяви отримала картку для зарахування заробітної плати НОМЕР_2; у листопаді 2014 року отримала картку для нарахування заробітної плати НОМЕР_3. Але заробітну плату, яка перераховувалася на картку, в повній сумі не отримала, оскільки із виписки по картці НОМЕР_2 дізналась, що банк самостійно, в автоматичному режимі, списував гроші з її рахунку. За період з червня по листопад 2014 року було списано 7 999,14 грн.

Посилалась на те, що договору чи інших документів, які б підтверджували факт укладення договору, вона від банку не отримала, чим порушені її права як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», тому автоматичне списання коштів є безпідставним, її відносини з банком належним чином не врегульовані, а Умови та Правила надання банківських послуг суперечить нормам діючого законодавства.

Позивач вважає правочини від 31 серпня 2006 року та від 19 червня 2014 року недійсними, оскільки не було дотримано письмової форми їх укладання. Зазначає, що на момент підписання договору від 31 серпня 2006 року нею підписана лише заява про надання кредиту, в якій зазначено, що вона ознайомлена та згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами та Тарифами банку, та всі ці документи складають договір про надання банківських послуг. На її звернення до банку щодо надання екземплярів договорів від 31 серпня 2006 року та від 19 червня 2014 року, їх копій з додатками банком надіслані лише заяви від 31 серпня 2006 року та від 19 червня 2014 року. Зазначає, що Умови надання банківських послуг, Правила та Тарифи вона не підписувала ні у 2006 році, ні у 2014 році, отже, згоду на їх погодження не надавала. Умови надання банківських послуг, Правила та Тарифи не оформлені належним чином, а саме, не зазначено, що вони є додатками до договору, не вказана дата їх прийняття чи затвердження, як і погодження сторонами, не містять реквізитів сторін, підписів, не є додатками до підписаних заяв від 31 серпня 2006 року та від 19 червня 2014 року. Тому вважає, що додатки до правочинів повинні бути також укладені у письмовій формі, підписані обома сторонами правочину в порядку ст. 654 ЦК України.

Крім того, вважає, що договір про відкриття поточного рахунку для отримання заробітної плати не відповідає вимогам п.п. 1.5, 1.6 Постанови Правління НБУ № 492 від 12 листопада 2003 року «Про затверджу Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах», анкета-заява не відповідає вимогам п.п. 6.7, 6.9 Інструкції № 492 від 12.11.2003р. Вважає, що при підписанні спірних правочинів банком порушені вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки дані правочини обмежують її права як споживача, оскільки містять несправедливі умови. Так, Умови надання банківських послуг, Правила та Тарифи, які відповідачем вважаються додатками до договору є несправедливими, а отже підлягають визнанню їх недійсними, згідно положень, визначених зазначеною статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як передбачають істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на її шкоду. Банк вносить щомісячно зміни до цих Умов, Правил та Тарифів, не повідомляючи про суть цих змін. Цими умовами банк зобов'язує знайомитися з їх змістом на сайті банку. При цьому банк не виконує своїх зобов'язань щодо виплати перерахованої заробітної плати, залишає за собою право списувати всі кошти зі всіх карток, які відкриті нею у цьому ж банку у розмірах, вигідних лише для банку.

З урахуванням викладеного позивачка просила суд: визнати правочин - заяву від 31 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» в частині визнання невід'ємною частиною договору Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, недійсним; визнати правочин - заяву від 19 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині визнання невід'ємною частиною договору Умов та правил надання банківських послуг недійсним (а.с. 2-5).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 83-94).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність рішення суду, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позову (а.с. 98-101).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договір № б/н від 31 серпня 2006 року шляхом надання заяви, в якій вказано, що клієнт діє на підставі особистого волевиявлення, просить відкрити рахунок та надати банківські послуги, а саме відкрити дебетну (зарплатну) картку у гривнях строком дії 2 роки, а також просить відкрити кредитну картку № НОМЕР_1 у гривнях. З кредитним лімітом 250,00 грн. зі сплатою 36,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Заборгованість погашається щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості за кредитним лімітом відбувається шляхом внесення грошових коштів, а також шляхом списання банком коштів з дебетної (зарплатної) картки № НОМЕР_4.

У заяві вказано, що клієнт підтверджує, що вона ознайомлена з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Клієнт виражає свою згоду із тим, що дана заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає договір між нею та банком про надання банківських послуг. Заява містить особистий підпис позивачки, що не заперечується нею.

19 червня 2014 року у Першотравенському відділенні банку позивачка на підставі наданої заяви отримала картку для зарахування заробітної плати НОМЕР_2.

У зв'язку з заборгованістю, яка утворилась по кредитній картці № НОМЕР_1 за договором № б/н від 31 серпня 2006 року, банк у червні-листопаді 2014 року здійснив списання коштів для погашення кредитної заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того що, укладені між сторонами договори відповідають вимогам ст. 203 ЦК України, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», і не суперечить інтересам позивача, а доказів протилежного суду не надано.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки згідно із ч. ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1-3, 5, ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи, підписуючи заяву в 2006 році, позивачка не вважала її такою, що порушує її права, та користувалась картками, наданими банком (як дебетною для отримання заробітної плати, так і кредитною для отримання кредитних коштів), тим самим виконувала умови договору. Крім того, підписавши вказану заяву, позивачка засвідчила, що вона ознайомлена та згодна з умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою і тарифами банку, що в свою чергу є договором про надання банківських послуг, укладеним між позивачкою та Банком.

Крім того, позивачка, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 19 червня 2014 року, погодилась, що вказана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами и Правилами надання банківських услуг, а також Тарифами, є договором між позивачкою та Банком про надання банківських послуг.

Відповідно до п.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач мав право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору. Судом встановлено, і не заперечувалось позивачкою, що вона не скористалась цим правом, що свідчить про те, що вона погоджувалась з усіма умовами договору та не вважала їх такими, що порушують її інтереси або є несправедливими.

Посилання позивачки на те, що підписавши заяву від 19 червня 2014 року, жодного іншого документу чи договору вона не отримувала, що є порушенням п. 2.4, 2.5 Постанови НБУ від 30 квітня 2010 року № 223 «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів» - є безпідставними, оскільки позивачка сама погодилась про те, що вищевказаний екземпляр договору про надання банківських послуг вона згодна отримати шляхом роздруківки з офіційного сайту. Таким чином, відсутність у позивачки письмових документів щодо укладання договору не свідчить про порушення банком вимог законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Доводи апеляційної скарги про те, що умови договору протирічать ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки зміст вищевказаних умов та правил передбачає істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, - не спростовують правильності висновків суду, оскільки позивачем не доведено обставини, що свідчать про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків.

Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 Закону N 1023-XII. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. Поняття "нечесна підприємницька практика" означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Підписавши заяви, сторони з'ясували умови договору, передбачили права та обов'язки сторін, і добровільно погодились на їх укладення, крім того на момент їх підписання позивачка не вважала для себе це невигідними умовами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що банком не надані докази на підтвердження факту отримання нею кредитних коштів, - не має правового значення, оскільки у позовній заяві ОСОБА_2 не посилалась на те, що кредитні кошти вона не отримувала.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності дій банку по списанню коштів із заробітної картки, - не мають правового значення, оскільки позовні вимоги з приводу незаконності цих дій позивачем не заявлялись.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, оскільки зводяться до повторень обставин справи, викладених у позовній заяві, та цитування норм діючого законодавства і не спростовують правильність висновків суду.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.307, 308, ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча: Кочкова Н.О.

Судді: Каратаєва Л.О.

Григорченко Е.І