Справа № 462/3039/15-ц
УХВАЛА

15 травня 2015 року суддя Залізничного районного суду м.Львова Палюх Н.М., розглянувши заяву Публічного акціонерного товариства ВіЕс Банк про забезпечення позову,

встановив:

ПАТ ВіЕс Банк звернулося з позовом в суд про стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №KF48383 від 10.04.2008 року у розмірі 54255,66 дол. США, що в еквіваленті становить 1142496 грн. 92 коп. З метою забезпечення позову ПАТ ВіЕс Банк подало також заяву, в якій просить накласти арешт на грошові кошти, рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та обмежити право виїзду відповідачів за межі України шляхом тимчасової відмови їм у видачі паспортів громадян України для виїзду за кордон, тимчасового затримання або вилучення паспортів, якщо вони були видані раніше, покликаючись на те, що відповідачі не виконують покладені на них кредитним договором №KF48383 від 10.04.2008 року обов'язки, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та поновлення порушених прав позивача.

Розглянувши заяву про забезпечення позову та надані докази, вважаю, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст.151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як вбачається із розяснень, даних в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Із розяснень, даних в п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року відповідно до частини першої статті 153 ЦПК заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі. У зв'язку з цим вжиття заходів забезпечення позову можливе не лише при проведенні попереднього судового засідання, здійсненні процесуальних дій з підготовки справи до судового розгляду чи під час судового розгляду, а й одночасно з відкриттям провадження у справі чи після постановлення такої ухвали.

Статтею 152 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Враховуючи те, що ПАТ «ВіЕс Банк» в заяві про забезпечення позову конкретно не наведено перелік рухомого та нерухомого майна, на яке слід накласти арешт, що належить відповідачам на праві приватної власності із зазначенням їх індивідуальних ознак, не наведено доказів про наявність у них грошових коштів, що в свою чергу унеможливлює визначення співмірності такого заходу забезпечення позову позовним вимогам ПАТ «ВіЕс Банк», тому в цій частині заяви слід відмовити за її безпідставністю.

Щодо вимоги про заборону відповідачам виїзду за межі України шляхом тимчасової відмови їм у видачі паспортів України для виїзду за кордон, тимчасового затримання або вилучення паспортів, якщо вони були видані раніше, то в цій частині заяви також слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно із ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлені законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок розвязання спорів у цій сфері регулює Закон України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». У відповідності до ст.6 цього Закону громадянинові України у випадку, якщо діють неврегульовані договірні зобов'язання, то до виконання зобов'язань або розв'язання спору може бути відмовлено у видачі паспорта для виїзду за кордон; громадянинові України, який має паспорт, у випадках, передбачених п.п.1-9 ч.1 цієї статті, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон або у вказаних випадках паспорт може бути тимчасово затримано чи вилучено. Таким чином, за наявності підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, до громадянина в залежності від наявності чи відсутності паспорта для виїзду за кордон застосовується: відмова у видачі паспорта; відмова у виїзді за кордон; тимчасове затримання чи вилучення паспорта для виїзду за кордон.

Разом з тим, суду не надано та в матеріалах справи відсутні докази того, що боржники мають можливість та намір виїхати за межі території України з метою уникнення покладених на них кредитним договором №KF48383 від 10.04.2008 року обов'язків.

Крім того, вважаю за потрібне зазначити, що позивач звертаючись до суду з заявою щодо встановлення тимчасового обмеження відповідачам в праві виїзду за кордон, шляхом тимчасової відмови їм у видачі паспортів України для виїзду за кордон, тимчасового затримання або вилучення паспортів, якщо вони були видані раніше - всупереч вимогам ч.2 ст.151 ЦПК України не надає відомостей, необхідних для виконання можливого забезпечення позову. Так, позивачем не надано інформацію щодо наявних у відповідачів паспортів для виїзду за кордон, які давали б їм право виїзду за кордон.

Тому суд не може обмежити відповідачів у праві пересування, вільного вибору місця проживання, права вільно залишати територію України, яке їм гарантовано Конституцією України.

Відповідно п.7 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у відповідності до якої заява про забезпечення позову в спорах, що виникають з кредитних правовідносин, шляхом заборони виїзду відповідача за межі України не може бути задоволена, оскільки згідно з частиною першою статті 151 ЦПК України суд вживає лише ті заходи забезпечення позову,які передбачені цим кодексом та що питання про тимчасове обмеження виїзду за межі України можливо вирішити лише на стадії виконання судового рішення, ухваленого зокрема за позовами,що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.377-1 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, вважаю, що подана позивачем заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а тому в задоволенні такої слід відмовити.

Керуючись ст.33 Конституції України, ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну», ст.ст.151-153 ЦПК України, -

ухвалив:

В задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства ВіЕс Банк про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: