АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________________________________________________
Справа № 2-5725/13 Головуючий у 1 інстанції - Кізюн Л.І.
апеляційне провадження
№ 22-ц/796/2893/2015
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі- Шалапуда Н.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 21 січня 2014 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про розірвання договору довічного утримання, -

в с т а н о в и л а:

18.09.2013 року ОСОБА_5 поштою направив на адресу Солом»янського районного суду м.Києва позов до ОСОБА_3, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про розірвання договору довічного утримання, в якому просив розірвати договір довічного утримання від 28 грудня 2010 року, укладений між ним та ОСОБА_3.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що згідно з умовами даного договору він передав у власність відповідача належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язувався довічно повністю утримувати його шляхом забезпечення харчуванням, побутовими послугами, пресою, медикаментами, а також надавати матеріальну допомогу у розмірі 500,00 грн. щомісячно. Крім цього відповідач зобов'язався забезпечити його житлом шляхом збереження його права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі. Зазначені умови договору довічного утримання відповідач не виконував, а тому в червні 2011 року він звернувся до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2011 року було відмовлено у задоволенні вказаного позову з тих підстав, що невиконання відповідачем своїх обов'язків за договором довічного утримання обумовлено істотними причинами, пов'язаними з народженням у нього сина та хворобою дружини.

Після набрання зазначеним рішенням суду законної сили, ОСОБА_3 також не виконує умови договору довічного утримання, не бере участі в його (позивача) утриманні, між ними втрачені довірливі стосунки, а тому він змушений звернутись з вказаним позовом до суду.

Рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 21 січня 2014 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про розірвання договору довічного утримання - задоволено.

Розірвано договір довічного утримання від 28 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 3-3191.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 21 січня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання

В апеляційній скарзі посилався на те, що, задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував обставини, що мають значення для справи. Так, судом не було враховано, що позивач у справі є його рідним батьком і договір довічного утримання укладався між ними з метою недопущення та запобігання будь-яких посягань третіх осіб, спрямованих на заволодіння квартирою батька, так як батько є літньою людиною. Не взяв суд до уваги і його доводи про те, що він з родиною постійно проживає та працює в м. Одеса, на момент укладення договору довічного утримання між ним та позивачем була домовленість про його переїзд в м.Одесу, але в подальшому позивач відмовився від переїзду. Проте, він постійно тримає зв»язок з батьком, телефонує йому та приїздить до м.Києва, привозить батьку кошти на утримання. Задовольняючи позов, суд не врахував, що наслідком розірвання договору довічного утримання стане зняття арешту з квартири АДРЕСА_1, що потягне за собою численні посягання третіх осіб на спірну квартиру. Суд безпідставно не застосував в даному випадку положення п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України щодо залишення позову без розгляду, так як позивач повторно не з»явився в судове засідання і від нього не надійшла заява про розгляд справи у його відсутності.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 12 березня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було відхилено, рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 21 січня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 12 березня 2014 року скасовано, справу передано на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання сторони не з»явились, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, від відповідача ОСОБА_3 судове повідомлення повернулось з відміткою, що адресат за адресою АДРЕСА_2 не проживає, продав квартиру та вибув, іншого місця проживання відповідач суду не повідомив, інші учасники причину неявки суду не повідомили, а тому. Колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду м. Києва Ратнікової В.М., розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обгрунтованість постановленого по справі рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, розриваючи договір довічного утримання від 28 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 3-3191, суд 1-ї інстанції посилався на те, що ОСОБА_3 не виконував свої обов»язки перед позивачем за договором довічного утримання, що є підставою для його розірвання.

Судова колегія вважає, що вказаний висновок суду 1-ї інстанції зроблений на підставі повного та об»єктивного встановлення дійсних обставин справи, досліджених в судовому засіданні доказів, яким суд дав вірну правову оцінку з наступних підстав.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає іншій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечувати відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватись відповідно до засад справедливості та розумності.

Судом встановлено, що 28 грудня 2010 року між сторонами укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 3-3191.

Згідно з умовами п. 1.1 даного договору ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_3 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог п. 2.1 договору, ОСОБА_6 зобов'язувався довічно утримувати ОСОБА_5, на умовах цього договору, а саме: надаючи йому щоденне 5-разове калорійне харчування; побутові послуги (прання постільної білизни, послуги перукаря, прибирання квартири); забезпечуючи його пресою щотижня (газети), медикаментами; забезпечуючи його житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі.

Крім того, п.2.2. договору довічного утримання передбачено, що ОСОБА_3 зобов'язується надавати ОСОБА_5 матеріальне забезпечення, сума якого визначена сторонами у розмірі 500,00 грн. щомісяця та поховати.

Тобто, згідно з умовами спірного договору у набувача, яким є відповідач, виник обов'язок утримувати відчужувача, взамін отриманого майна.

Згідно зі ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

З наданих суду та досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що ОСОБА_5 після укладення договору довічного утримання продовжує проживати у вищезазначеній квартирі. Позивач є людиною похилого віку (1936 року народження), знаходиться на обліку в Солом»янському районному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком, розмір якої за період з квітня по вересень 2013 року становить 1105,82 грн. щомісячно. Крім того, позивач є інвалідом другої групи за загальним захворюванням безстроково.

Вказані обставини свідчать про те, що позивач є людиною похилого віку, інвалідом другої групи, проживає в квартирі один і потребує сторонньої допомоги.

З пояснень відповідача, наданих в судовому засіданні та досліджених доказів судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 постійно проживає в місті Одеса та не надає позивачу необхідного догляду, допомоги та матеріального утримання, тобто, не виконує умови договору довічного утримання, укладеного між сторонами 28 грудня 2010 року, що є, передбаченою ст.755 ЦК України підставою, для розірвання цього договору довічного утримання.

Рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 08 грудня 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання було відмовлено з тих підстав, що невиконання відповідачем своїх обов'язків за договором довічного утримання обумовлено істотними причинами, пов'язаними з народженням у нього сина та хворобою дружини. Проте, і після ухвалення вказаного рішення, відповідач не змінив ставлення до виконання своїх обов»язків за договором довічного утримання і з 2011 року їх також не виконує.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відповідачем не виконувались обов»язки по договору довічного утримання, а тому, відповідно до вимог ст. 755 ЦК України, зазначений договір за вимогою позивача повинен бути розірваний.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом при ухваленні рішення не було враховано, що позивач у справі є його рідним батьком і договір довічного утримання укладався між ними з метою недопущення та запобігання будь-яких посягань третіх осіб, спрямованих на заволодіння квартирою батька, так як батько є літньою людиною, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, так як предметом дослідження при вирішенні спору про розірвання договору довічного утримання є не запобігання будь-яких посягань третіх осіб, спрямованих на заволодіння квартирою позивача, а виконання сторонами умов вказаного договору. Позивач виконав умови договору довічного утримання і передав належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 у власність відповідача, а відповідач, отримавши у власність вказану квартиру, свої обов»язки по догляду та матеріальному утриманню позивача не виконує.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він з родиною постійно проживає та працює в м. Одеса, на момент укладення договору довічного утримання між ним та позивачем була домовленість про його переїзд в м.Одесу, але в подальшому позивач відмовився від переїзду, так як наявність такої домовленості між сторонами не підтверджується ні умовами договору, ні іншими належними та допустимими доказами. Крім того, п.2.1 договору довічного утримання покладає на відповідача обов»язок забезпечити позивача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі, а не в місті Одеса, як стверджує відповідач.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що задовольняючи позов, суд не врахував, що наслідком розірвання договору довічного утримання стане зняття арешту з квартири АДРЕСА_1, що потягне за собою численні посягання третіх осіб на спірну квартиру, так як, звертаючись до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, позивач не просив застосувати наслідки розірвання вказаного договору і суд вказаних наслідків не застосовував.

Не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та вимогах закону і доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не застосував в даному випадку положення п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України щодо залишення позову без розгляду, так як позивач повторно не з»явився в судове засідання і від нього не надійшла заява про розгляд справи у його відсутності з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що перше судове засідання у даній справі було призначене на 04 грудня 2014 року. В цьому судовому засіданні був присутній і сам позивач ОСОБА_5 і його представник ОСОБА_7, проте розгляд справи було відкладено на 21.01.2014 року на 14-00 годину у зв»язку з неявкою відповідача. 17 грудня 2013 року позивач поштою направив на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності у зв»язку з тяжким станом здоров»я. Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що у суду не було підстав для залишення позову без розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 21 січня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: