Дата документу 13.01.2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" січня 2014 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Кучеренко Н.В.

при секретарі - Левандовській О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на землю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом, в якому просить скасувати державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЗП-К-10-03609, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 виданий 31 серпня 1994 року Костянтинівською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області на ім'я ОСОБА_2, та визнати за нею право власності на вищевказану ділянку, зазначивши, що 29 липня 1998 року за договором купівлі-продажу вона стала власником житлового будинку АДРЕСА_1 Право власності на житловий будинок було зареєстровано за нею у КП «ММБТІ» 29 липня 1998 року. Проте, право власності на земельну ділянку надану для обслуговування вказаного житлового будинку вона на своє ім'я не оформила, а формальним власником її залишився відповідач.

В судове засідання представник позивача - ОСОБА_3 не з'явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Уточнив позов, відмовившись від позовних вимог в частині скасування державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЗП-К-10-03609, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 виданий 31 серпня 1994 року Костянтинівською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області, просить його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позов визнає та не заперечує проти його задоволення.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає необхідним повністю задовольнити позовні вимоги за наступних підстав:

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 29 липня 1998 року, зареєстровано за №525, ОСОБА_1 придбала у власність жилий будинок АДРЕСА_1 /а.с.7/.

Вказана обставина підтверджується копією технічного паспорту /9-12/.

При цьому, право власності на присадибну земельну ділянку, надану для обслуговування жилого будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, площею 0,0927 га на даний час зареєстровано за ОСОБА_2, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 31 серпня 1994 року серія серії ЗП-К-10-03609, витягом Управління Держемагенства у Мелітопольському районі Запорізької області від 18 грудня 2014 року вих. № 7071 (а.с.8,19).

Також, згідно довідки Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області № 07 від 12 січня 2015 року, встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради за протоколом від 321 серпня 1994 року земельна ділянка площею 0,0927 га, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 надана у власність ОСОБА_2

Відповідно до чинної на час укладення правочину редакції ст. 30 ЗК України (1990 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Що також узгоджується з п.п. «ґ» п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою №2 від 19 березня 2010 року).

Згідно зазначеної постанови при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалося у договорі відчуження.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно Рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, - суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об'єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, а також те, що позивач ОСОБА_1 є власником жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 29 липня 1998 року, суд дійшов до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на землю підлягає повному задоволенню.

Керуючись ст.ст. 377, 392, ст. 30, 120 ЗК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», Рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004, ст.ст. 4, 15, 57-61, 107, 208, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на землю - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, (РНОКПП НОМЕР_1), право власності на земельну ділянку площею 0,0927, розташовану за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Костянтинівка, вул. Молодіжна, 2, цільове призначення присадибна земельна ділянка, яка належала ОСОБА_2 на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЗП-К-10-03609, виданого 31 серпня 1994 року Костянтинівською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.В.Кучеренко