Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/4381/13-ц Головуючий у 1-й інст. Коцюба О.М.
Категорія 43 Доповідач Жигановська О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Жигановської О.С.

суддів Коломієць О.С., Зарицької Г.В. при секретарі судового засідання Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 грудня 2014 року

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язати її знятися із реєстраційного обліку. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він є власником даної квартири на підставі договору дарування, в якій також зареєстровані його колишня дружина - відповідач ОСОБА_2 та неповнолітня дочка - ОСОБА_3 31 травня 2012 року відповідачка забрала все своє особисте майно, частину спільного майна та разом із дитиною переїхала жити до своїх батьків. З цього часу у квартирі не з'являється. Посилаючись на норми ст.405 ч.2 ЦК України, просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 жовтня 2013 року позов задоволено частково: визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою, а в решті вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 24 грудня 2013 року скасовано рішення суду 1-ї інстанції в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про зобов'язання знятися із реєстраційного обліку та ухвалено нове - про задоволення позову в цій частині. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 червня 2014 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час розгляду справи, 04 грудня 2014 року ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву, в якій просила усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою. Свої вимоги обґрунтовує тим, позивач змінив замки, ключі їй не надав, тому вона не має можливості користуватися житлом. Враховуючи наведене, просила зобов'язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкод в користуванні квартирою шляхом доступу до квартири та зобов'язати видати ключ (а.с.160-161).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 грудня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю, а задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а вимоги по зустрічній позовній заяві задовольнити. На думку апелянта, судом 1-ї інстанції при вирішенні спору неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, і припинення сімейних відносин з власником не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Разом з тим, згідно із ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі своєї відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до норм ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім"ї.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно договору дарування від 07.02.2004 року на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.3-5).

ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача та зареєстрована у спірній квартирі разом із неповнолітньою дочкою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою ОСББ „Наш дім" від 16.04.2013 року №188 (а.с.6).

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд 1-ї інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 з 31.05.2012 року у спірній квартирі не проживає, особистих речей не зберігає, добровільно виїхала на інше місце проживання, а тому відповідно до положень ч.2 ст.405 ЦК України втратила право користування спірним житловим приміщенням. Висновки суду відповідають встановленим обставинам справи та підтверджуються дослідженими у справі доказами.

Посилання апелянта на те, що вона не втрачала інтерес до спірної квартири та намагалась у різні способи захистити свої права, не є переконливими.

Лише у грудні 2014 року (а.с.164), тобто через два з половиною роки, ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні житлом, разом з тим, питання щодо вселення у спірну квартиру, вона не порушувала. Від позову про визнання правочину удаваним та визнання права власності на майно - квартиру АДРЕСА_1 (а.с.16) ОСОБА_2 відмовилась (а.с.18). Обставини, які були предметом розгляду органу опіки і піклування, стосувались виховання спільної дитини сторін, а не житлових питань, що не заперечується апелянтом. Дочка сторін залишається зареєстрованою у даній квартирі, до якої має доступ у любий час, її право на користування цим житлом ніким не заперечується.

З огляду на наведені обставини, суд 1-ї інстанції обґрунтовано вважав, що ОСОБА_2 після добровільного залишення спірної квартири та переїзду на постійне місце проживання до своїх батьків, намагалась захистити свої майнові, а не житлові права. При цьому місцевий суд, вирішуючи спір, виконав всі вказівки суду касаційної інстанції, встановив дійсні обставини справи і правовідносини сторін, виніс мотивоване та обґрунтоване судове рішення. Помилкове посилання суду 1-ї інстанції на норми ст.ст.71,72 ЖК України не впливає на правильність вирішення спору.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: