Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Бурлай О.Б.,

представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1,

відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_2,

представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, -

у с т а н о в и в :

25.06.2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, оформленим у вигляді розписки. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого 21.12.2009 року ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_2 219000,00 доларів США, а ОСОБА_2 зобов'язався повернути ОСОБА_4 таку ж суму грошових коштів протягом двох років, тобто, не пізніше 21.12.2011 року. Позивач зазначає, що факт отримання грошових коштів, обов'язок їх повернення та строк повернення підтверджується розпискою від 21.12.2009 року. Позивач стверджує, що не зважаючи на численні телефонні дзвінки та прохання повернути грошові кошти при особистих зустрічах, ОСОБА_2 не виконав свого зобов'язання. З урахуванням змісту останньої заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача еквівалент суми боргу у національній валюті в розмірі 5704926,57 грн. (219000,00 доларів США), інфляційні нарахування на суму боргу у розмірі 1614494,22 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 540639,48 грн., розмір процентів розрахованих на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України у сумі 2502938,85 грн., а всього 10362999,12 грн. та відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати.

26.08.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним. Вимоги зустрічного позову мотивовано тим, що викладені ОСОБА_4 у своїй позовній заяві обставини не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_2 ніколи не отримував від ОСОБА_4 грошових коштів, а ОСОБА_4 ніколи ОСОБА_2 грошових коштів не позичав. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. В даному випадку між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не існувало відносин позики. В матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_2, в якій він зобов'язується повернути на протязі 2 років кошти ОСОБА_4 за рахунок прибутку, отриманого від діяльності проекту "ОЛД КАФЕ". Позивач зазначає, що для вирішення судової справи суд повинен встановити, які саме відносини існували між Позивачем та Відповідачем. Позивач вказує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були діловими партнерами, мали спільний бізнес тощо. У 2009 році ОСОБА_4 та ОСОБА_2 домовились розпочати спільну діяльність - відкрити кафе у приміщенні, яке ОСОБА_2 мав в довгостроковій оренді до 2016 року за адресою: АДРЕСА_1. Для цього у серпні 2009 року фізичними особами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було зареєстровано ТОВ "ОЛД КАФЕ" з пайовою участю сторін 50/50. Метою діяльності ТОВ "ОЛД КАФЕ" було відкриття кафе в приміщенні адресою: АДРЕСА_1, яке з 1994 року знаходиться в довгостроковій оренді у ОСОБА_2 За спільною домовленістю керівництво кафе мав здійснювати ОСОБА_2, оскільки він був орендарем приміщення. Окрім організації кафе засновники також планували організацію кетерінга для офісів, які знаходяться в Гостинному дворі та Контрактовій площі, відкриття літніх майданчиків та виносних точок, виробництво власної випічки з подальшою її реалізацією на Контрактовій площі. Для прозорості відносин від кожного засновника ТОВ "ОЛД КАФЕ" було призначено по бухгалтеру: зі сторони ОСОБА_2. - ОСОБА_5, зі сторони ОСОБА_4 - ОСОБА_6 Оскільки планувалось, що керівництво підприємством буде здійснювати ОСОБА_2, він з метою підтвердити свої наміри щодо ефективного управління ТОВ "ОЛД КАФЕ", надав ОСОБА_4 розписку про те, що його внесок (тобто ті кошти, що інвестуються ОСОБА_4.) буде погашено першочергово за рахунок прибутку від діяльності ТОВ "ОЛД КАФЕ". Позивач зазначає, що надав розписку виключно як підтвердження своєї впевненості, що на протязі двох років спільний бізнес з ОСОБА_4 принесе прибуток і ОСОБА_4 зможе отримати компенсацію витрат, які він інвестував у відкриття і розвиток діяльності кафе, за рахунок прибутку, отриманого від діяльності кафе. ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_4 з самого початку вдався до обману, у той час, коли ОСОБА_2 довіряв ОСОБА_4 та сподівався на плідну співпрацю, зокрема і в той момент, коли ОСОБА_4 вимагав від ОСОБА_2 написати розписку, адже гроші за цією розпискою ОСОБА_2 ніколи не отримував. Усі розрахунки по фінансуванню діяльності ОСОБА_4 вів через свого бухгалтера - ОСОБА_6 Вона особисто вела рахунки на закупівлю будівельних матеріалів, обладнання, розрахунки з робочими. ОСОБА_2 до цих платежів не мав доступу і облік здійснювався за словами ОСОБА_6 Сума, зазначена в розписці, постійно коригувалася бухгалтером зі сторони ОСОБА_4 і вказана за її словами. Оплата вартості робіт по ремонту в приміщенні кафе та купівля матеріалів і обладнання здійснювалося ОСОБА_2 та ОСОБА_4 сумісно. На той час ОСОБА_2 не надавав жодного значення розписці, так як був впевнений у високій ефективності їх спільного з ОСОБА_4 бізнесу та не мав сумнівів у порядності свого компаньйона. Позивач зазначає, що якщо б він насправді позичав гроші у ОСОБА_4, то не надавав би йому 50% у спільному бізнесі. Сума, вказана в розписці була орієнтовною та передбачала здійснені та майбутні інвестування ОСОБА_4 у діяльність ТОВ "ОЛД КАФЕ" і була визначена за словами ОСОБА_4 і його бухгалтера. В подальшому ОСОБА_4, за твердженням позивача, порушив попередні домовленості відсторонивши ОСОБА_7 від господарської діяльності, керуючим кафе замість ОСОБА_2 став син ОСОБА_4 - ОСОБА_8, без пояснення причин був звільнений бухгалтер позивача за зустрічним позовом, вся бухгалтерська документація перевезена в інший офіс, а своєму бухгалтеру ОСОБА_4 заборонив надавати ОСОБА_2 будь-яку інформацію про фінансово-господарську діяльність та інше. Після таких дій між компаньйонами почали виникати конфлікти, що в кінцевому результаті призвело до неможливості отримання прибутку від діяльності кафе та ОСОБА_2 зрозумів, що вся діяльність ОСОБА_4 щодо організації спільного ресторанного бізнесу, розписки, вказівки бухгалтеру, протизаконні дії представника ОСОБА_4 тощо - це послідовний, спрямований рейдерський захват з метою заволодіння правом оренди приміщення у Гостинному дворі. Позивач зазначає, що питання відносин ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вже були предметом судового спору, а саме Шевченківським районним судом м. Києва розглядалася цивільна справа за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння. На думку позивача, у такий спосіб ОСОБА_4 та ОСОБА_9 винайшли новий метод перешкоджати ОСОБА_2, ОСОБА_9 нібито придбав в ОСОБА_4 майно, яке потім в судовому порядку намагався витребувати в ОСОБА_2 Позивач зазначає, що під час розгляду вказаної справи мова завжди йшла про сумісні витрати ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і вданому випадку наявний лише конфлікт бізнес інтересів стосовно діяльності ТОВ "ОЛД КАФЕ". Відносини, що склалися між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 стосувалися спільного бізнесу, який вони створили, хотіли розвивати та отримувати прибуток, але відповідний бізнес не склався та прибутку не приніс. Позивач зазначає, що відносин позики між ним та ОСОБА_4 не існувало, грошові кошти від останнього він не отримував. За наведених обставин ОСОБА_2 просить визнати договір позики укладений у вигляді розписки недійсним.

В судовому засіданні, яке відбулось 05.12.2014 року, позивач за первісним позовом відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4 підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити посилаючись на те, що в грудні 2009 року він передав ОСОБА_2 у позику грошові кошти та отримав від нього розписку, однак кошти йому ОСОБА_2 не повернув, хоча він звертався до нього з вимогою повернути позику, а ОСОБА_2 відповів, що нічого йому не винен і нічого повертати не буде. Позивач за первісним позовом зазначає, що кошти були передані у доларах США 21.12.2014 року на другому поверсі в приміщенні кафе на Гостинному дворі пізно в вечорі і хоча в кафе були відвідувачі самої передачі коштів ніхто не бачив. Всі передані купюри були номіналом по 100 доларів, сума позики була знята позивачем за кілька днів до цього у Приватбанку. Кошти позивач приніс у сумці чи портфелі, цього він точно не пам'ятає. ОСОБА_4 зазначає, що ОСОБА_2 пояснив йому, що кошти потрібні для реконструкції кафе. За твердженням позивача, раніше відповідач не оспорював наявності та змісту розписки і не казав, що вважає її недійсною. Позивач вказує, що раніше він з відповідачем дійсно були співзасновниками "ОЛД КАФЕ", але це було дуже давно і подробиць спільного бізнесу він не пам'ятає, але своїми коштами участі в реконструкції кафе він не приймав. Позивач був сусідом з відповідачем, тому довіряв йому.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 в судовому засіданні, яке відбулось 05.12.2014 року підтримав вимоги первісного позову з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову посилаючись на те, що договір позики у вигляді розписки був укладений між двома фізичними особами, які були сусідами та на той час мали добрі стосунки. Розписку ОСОБА_2 написав добровільно та власноручно її підписав і лише коли позивач звернувся до суду відповідач став пред'являти претензії про те, що розписка недійсна, хоча, за твердженням представника, ОСОБА_2 з будь-якого приводу та по найменшим питанням одразу звертається до правоохоронних органів, а по даній ситуації лише в суді став говорити, що не згодний з розпискою.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 підтримав вимоги первісного позову з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову посилаючись на те, що розписка відповідає вимогам чинного законодавства України щодо визначення розміру суми позики, її дійсної передачі та строку повернення коштів. Розписка була написана ОСОБА_2 добровільно, однак кошти добровільно та у вказаний термін повернуті не були, що змусило позивача звернутись до суду з відповідним позовом. Представник зазначає, що справа, яка розглядалась у Шевченківському районному суді м. Києва не має жодного відношення до розписки за якою стягуються кошти. ОСОБА_4 дійсно купляв майно та віддавав його в кафе для користування, але це жодним чином не стосується відносин за договором позики. На думку представника, ОСОБА_2 жодним доказом не довів, що не отримував кошти за розпискою, натомість ОСОБА_4 має доказ передачі грошей, а саме, про це свідчить наявна розписка. В судовому засіданні не встановлено достеменно, що ключі від кафе були лише у адміністратора, а могли бути і у співзасновників кафе, тож вони дійсно зустрілись в кафе для передачі грошей. Бізнес між сторонами дійсно не склався, однак це інше питання, що, на думку представника, не має відношення до складеної ОСОБА_2 розписки. Також, представник просить застосувати до вимог про визнання договору позики недійсним наслідки спливу строку позовної давності.

В судовому засіданні відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 підтримав вимоги своєї зустрічної позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити та відмовити у задоволенні первісного позову посилаючись на те, що з 90-х років він був орендарем приміщення в АДРЕСА_1, потім з ОСОБА_4 він домовився про ведення спільного бізнесу з відкритті кафе при часках кожного 50/50. Після цього компаньйони почали ремонт кафе та призначили по одному бухгалтеру від кожного. За твердженням ОСОБА_2, ОСОБА_4 переживав та постійно питав, чи дійсно кафе запрацює та вкладені кошти повернуться і буде дохід. ОСОБА_2 зазначає, що був впевнений у доходності бізнесу, а тому, щоб заспокоїти компаньйона написав йому розписку про нібито отримання грошових коштів. ОСОБА_2 вказує, що насправді ніяких коштів від ОСОБА_4 він не отримував і вказана у розписці сума це приблизний розмір коштів вкладений ОСОБА_4 у спільний бізнес, ведення якого в подальшому стало неможливим. За твердженням ОСОБА_2 текст розписки переписувався тричі, оскільки суми витрачених коштів постійно коливались, зміст розписки готувала директор та консультувалась по сумі з бухгалтером ОСОБА_4, а потім підготувала друкований текст розписки, останній зміст ОСОБА_2 переписав з друкованого тексту власною рукою та підписав. ОСОБА_2 запевняє, що жодних коштів у ОСОБА_4 не позичав та не брав, а розписку написав щоб ОСОБА_4 був впевнений у тому, що від вкладених коштів та спільного бізнесу буде дохід і сам ОСОБА_2 був в цьому переконаний. Сума по розписці вираховувалась бухгалтером ОСОБА_4 і становить суму, яку останній мав витратити та витратив на введення в дію кафе, що становило половину всієї суми, так як бізнес був 50/50. Вірність визначеної суми ОСОБА_2 не перевіряв, оскільки витратними документами займався бухгалтер і ОСОБА_2 спочатку довіряв і їй, і самому ОСОБА_4 Зазначення у розписці фрази: "або за рахунок інших джерел" означає, що компаньйони мали намір також вести бізнес щодо годування Гостинного двору комплексними обідами та інше, і саме з цих доходів також ОСОБА_4 мав відшкодувати свої витрати на кафе. ОСОБА_2 зазначає, що за його підрахунками дохід від спільного бізнесу за два роки мав принести дохід у розмірі близько 400000,00 доларів США, тож сподівався, що все вкладене ним та ОСОБА_4 повернеться. ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_4 виявися просто рейдером, який скористався його довірою і цією розпискою піймав його на борговий крючок. ОСОБА_2 в черговий раз зазначив, що коштів у ОСОБА_4 не брав, а це був вклад останнього у будівництво кафе, які були витрачені до грудня 2009 року. ОСОБА_2 стверджує, що навіть фізично не міг брати у ОСОБА_4 грошей за тих обставин про які зазначав ОСОБА_4, оскільки на той час у кафе не було ліцензії на торгівлю алкогольними напоями і тому кафе працювало лише до обіду, тож зустрічатись пізно в вечорі у кафе вони не могли. Саму розписку написав на нервах, перебуваючи у стані стомленості та по великій дурості. ОСОБА_2 вважає пояснення ОСОБА_4 неправдивими, оскільки отримати такі кошти без перерахунку та без свідків є абсолютно алогічним і на це він ніколи б не пішов.

В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримала вимоги зустрічної позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити та відмовити у задоволенні первісного позову посилаючись на те, що ОСОБА_2 дійсно не брав у ОСОБА_4 будь-яких коштів, а у розписці зазначена витрачена ОСОБА_4 сума на реконструкцію кафе. Розписка була написана ОСОБА_2 для того щоб заспокоїти свого партнера та переконати його в тому, що спільний бізнес буде прибутковим, а ОСОБА_4 скористався довірою ОСОБА_2 та в кінцевому результаті саме від дій самого ОСОБА_4 спільний бізнес не приніс доходу. Представник зазначає, що при розгляді справи в Шевченківському районному суді м. Києва ставилось питання, що наявна розписка про отримання коштів, однак у її витребування суд відмовив і вже тоді представнику стало зрозуміло, що ця розписка стане підставою для пред'явлення іншого позову. Представник вказує, що розписка не є відносинами позики між сторонами, а це були бізнес-відносини у проекті сторін ТОВ "ОЛД КАФЕ". За твердженням представника, ОСОБА_4 не довів суду, що дійсно передавав ОСОБА_2 вказані у розписці кошти. Стосовно посилань представника ОСОБА_4 на необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності по зустрічним позовним вимогам, представник зазначила, що розписка була складена в одному екземплярі, тому, на думку представника, строк позовної давності має відраховуватись від дати ознайомлення відповідача з позовом про стягнення боргу, тож строк позовної давності не сплив. Представник вважає, пояснення ОСОБА_4 надані в судовому засіданні неправдивими, оскільки він зазначав, що в день передачі грошей це був пізній вечір і у кафе були люди та відвідувачі, однак допитані свідки стверджують, що в той період часу кафе працювало лише до обіду.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 суду показала, що працювала вахтером на підприємстві, що знаходилось по сусідству з кафе, а саме в одному приміщенні. Свідок показала, що одного разу коли вона знаходилась на чергуванні побачила як бухгалтер ОСОБА_4 та ще один працівник кафе стали виносити з приміщення майно. З цього приводу свідок склала доповідну записку своєму керівництву.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 суду показала, що з ОСОБА_2 вона працює давно, а з ОСОБА_4 стала працювати коли сторони організували спільний бізнес і працювала на посаді бухгалтера зі сторони ОСОБА_2 та займалась звітами, а обліком витрат на будівництво та придбання обладнання завідувала бухгалтер зі сторони ОСОБА_4 Сторони планували не лише відкрити ресторан, а також влаштувати точки швидкого харчування. Оскільки столи бухгалтерів стояли навпроти свідок завжди бачила, що робить інший бухгалтер. Бухгалтер ОСОБА_4 видавала ОСОБА_2 кошти на придбання обладнання та інші необхідні речі і завжди вимагала від нього відчитатись за потрачені кошти. ОСОБА_4 казав, що багато витрачається на будівництво кафе, тому своєму бухгалтеру та директору доручив підрахувати з журналу обліку скільки витрачено ним та ОСОБА_2 Свідок зазначила, що коли рахували ці суми то виходило від 180000,00 доларів США на кожного співзасновника до 219000,0 доларів США в останньому підрахованому варіанті. Свідок вказала, що ОСОБА_4 став казати, що багато витрачає на кафе, а під новий рік відкрити діяльність кафе не вдасться, тож треба відібрати від ОСОБА_2 розписку. Текст розписки підготувала директор кафе, яка щодо суми консультувалась с бухгалтером ОСОБА_4, суму розрахували та ставили вони і вийшло близько 219000,00 доларів США. Свідок стверджує, що 219000,00 доларів США, це сума яку ОСОБА_4 вклав у будівництво спільного з ОСОБА_2 кафе, саме цю суму порахувала бухгалтер ОСОБА_4 і це свідок бачила особисто, оскільки їх робочі столи стояли в притик навпроти один одного. В подальшому текст розписки надрукувала на комп'ютері директор кафе. Свідок стверджує, що витратними документами займалась виключно бухгалтер ОСОБА_4 і загальні витрати після нового року становили вже близько 35000,00 доларів США. Свідок зазначає, що кошти, що надавались сторонами витрачались беззвітно і самим бухгалтером ОСОБА_4, оскільки у бухгалтера був кредит на машину, а потім дуже швидко був погашений за не зрозумілі кошти. Свідок зазначає, що коли нарешті кафе стало повноцінно працювати, ОСОБА_4 почав безпідставно придератись до її роботи і не заплатив за 2 місяця праці, тому свідок звільнилась з роботи. За твердженням свідка, ОСОБА_4 забрав печатку кафе та договір оренди ОСОБА_2 на приміщення. Також свідок зазначила, що ОСОБА_4 постійно питав у ОСОБА_2 чи зможуть вони повернути вкладені кошти і останній відповідав, що все буде добре. За твердженням свідка розписка була написана для підтвердження понесених ОСОБА_4 витрат на будівництво кафе і вказана у ній сума обговорювалась протягом трьох тижнів та коливалась від 180000,00 доларів США до 220000,00 доларів США.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 суду показав, що працював в ТОВ "ОЛД КАФЕ" бар-менеджером, свою роботу кафе розпочало у 2009 році, однак працювало лише до обіду, оскільки не було ліцензії на продаж алкогольних напоїв. Свідок вказує, що сторони у справі були компаньйонами у бізнесі, однак син ОСОБА_4 всім казав, що його батько вклав у кафе близько 250000,00 доларів США.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 суду показала, що працювала у ТОВ "ОЛД КАФЕ" на посаді кафе-менеджера та адміністратора-касира з самого відкриття кафе у жовтні 2009 року по лютий 2010 року. Спочатку у кафе не було ліцензії на продаж алкогольних напоїв, тож спочатку працювали до обіду і лише у січні 2010 року така ліцензія була отримана і кафе запрацювало у повному режимі. Сторони у справі були партнерами по бізнесу і спочатку все було нормально, але в подальшому стали виникати конфлікти. Син ОСОБА_4 - ОСОБА_8 став приходити до кафе та говорити, що це він хазяїн закладу і кафе належить йому та його батькові, оскільки вони вклали в нього більше 200000,00 доларів США. Працівникам закладу ОСОБА_4 та його син давали вказівку нічого не говорити ОСОБА_2 та не звітувати перед ним, оскільки він нічого не вирішує. Свідок стверджує, що ключі він закладу були в неї і вона закривала кафе та ставила його на сигналізацію і ніхто у вечорі там буди не міг, хоча можливо ключі були у засновників, однак все одно кафе працювало лише до обіду і запрацювало у повному режимі лише у січні 2010 року.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 суду показав, що він виконував роботи по встановленню камер спостереження у Гостинному дворі восени 2009 року. На скільки відомо свідку, сторони у справі були співзасновниками кафе, разом його будували та закупляли майно і будівельні матеріали. ОСОБА_4 через камери мав намір спостерігати за тим, що відбувається в приміщенні кафе.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази кожен окремо та в сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги за первісним та за зустрічним позовом не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що за змістом наявної в матеріалах справи копії розписки, 21.12.2009 року ОСОБА_2 одержав грошову суму в розмірі 219000,00 доларів США на реконструкцію приміщення під кафе за адресою: АДРЕСА_1. Вказані кошти витрачені на будівельно-оздоблювальні роботи, орендну плату та інше. Кошти отримані від громадянина ОСОБА_4 Отримані кошти ОСОБА_2 зобов'язується повернути протягом двох років за рахунок доходу отриманого від діяльності проекту "ОЛД КАФЕ" або інших джерел. Розписку написано власноручно у здоровому глузді, без примушування та обтяжуючих обставин (а.с. 6).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно ст. 57 ЦК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 дійсно були засновниками ТОВ "ОЛД КАФЕ" за адресою: АДРЕСА_1 з розміром внеску до статутного капіталу кожного 50/50 (а.с. 65-67).

Наявність конфлікту між співзасновниками щодо ведення спільного бізнесу підтверджується матеріалами справи, показами свідків та поясненнями сторін і їх представників.

Приймаючи як правдиві пояснення ОСОБА_2 та його представника з приводу того, що вказані у розписці кошти насправді не отримувались і визначали лише розмір фактичного внеску співзасновника кафе у його реконструкцію, та надаючи критичну оцінку поясненням ОСОБА_4 і його представників з приводу відсутності відносин бізнесу по даній розписці, суд виходить з того, що пояснення ОСОБА_2 та його представника є логічними та послідовними в контексті змісту самої розписки, у якій зазначено, що: "дані кошти витрачені на будівельно-оздоблювальні роботи, орендну плату та інше".

Отже, у протиріччя поясненням ОСОБА_4 та його представників про передачу коштів в момент підписання розписки, з її змісту вбачається, що кошти на той час вже витрачені, що узгоджується з поясненнями ОСОБА_2 та його представника про те, що кошти зазначені у розписці дійсно є розміром понесених ОСОБА_4 витрат на ведення спільного з ОСОБА_2 бізнесу, що також підтверджується подальшим змістом розписки про зобов'язання повернути кошти протягом двох років від діяльності проекту "ОЛД КАФЕ" або з інших джерел.

Також приймаючи рішення по суті спору суд приймає до уваги, що ОСОБА_4 та його представники не надали суду доказів на підтвердження того, що станом на час видачі ОСОБА_2 розписки у ОСОБА_4 дійсно були в наявності готівкові кошти у сумі 219000,00 доларів США враховуючи, що вказаний розмір коштів є достатньо великим як для фізичної особи. При цьому, пославшись на те, що вказані кошти за кілька днів до їх передачі були зняті в Приватбанку, ОСОБА_4 жодним належним доказом не довів дійсності такого зняття та розміру отриманих у банку коштів.

Згідно норм чинного законодавства України, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця.

Однак, суд в даному випадку приймає до уваги покази свідків не як безпосереднє підтвердження неодержання коштів за розпискою, а як підтвердження наявності повідомлених сторонами та їх представника обставин, встановлення яких у своїй сукупності вказує на дійсну безгрошовість розписки.

Так, свідком ОСОБА_11 повідомлені обставини, які підтверджують пояснення ОСОБА_2 про наявність спільного бізнесу сторін, конфліктність їх взаємовідносин, бажання ОСОБА_4 підстрахувати вкладені ним кошти в розвиток кафе шляхом відібрання від ОСОБА_2. розписки та розмір цих коштів, сума яких збігається із сумою вказаною у розписці.

Покази свідків про те, що ТОВ "ОЛД КАФЕ" до січня 2010 року працювало до обіду у зв'язку з відсутністю ліцензії на продаж алкогольних напоїв, змушує суд критично поставитись до пояснень ОСОБА_4 про те, що кошти були передані саме 21.12.2009 року пізно в вечорі саме в приміщенні кафе, де знаходились відвідувачі, що в свою чергу ще раз вказує на неправдивість пояснень ОСОБА_4 щодо дійсної передачі коштів. В цьому контексті сумнівними є пояснення останнього стосовно того, що він не пам'ятає в чому саме він приніс таку значну суму коштів та віддав їх практично не вимагаючи пояснень щодо їх витрачання та без будь-якого забезпечення виконання ОСОБА_2 свого зобов'язання.

В сукупності всі зазначені вище докази дають суду підстави для висновку про те, що кошти по розписці не передавались, тобто підписана ОСОБА_2 розписка є безгрошовою, що вказує на необхідність відмови у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики.

Стосовно вимог по зустрічному позову про визнання договору позики недійсним, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як роз'яснено у п. Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Оскільки суд дійшов висновку про безгрошовість розписки, тобто грошові кошти по розписці насправді не передавались, а згідно положень ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей, то підстав для визнання договору позики недійсним, з врахуванням викладених норм чинного законодавства України та роз'яснень вищої судової інстанції, суд не вбачає, з огляду на те, що договір позики в даному випадку не був укладеним.

При цьому, суд критично ставиться до посилань ОСОБА_2 та його представника на те, що договір позики у вигляді розписки був укладений під впливом обману, оскільки оцінивши всі зібрані по справі докази, суд не вбачає ознак обману, а приходить до висновку, що відповідна розписка була підписана ОСОБА_2 свідомо, під впливом лише власної сумнівної самовпевненості.

Стосовно посилань представника ОСОБА_4 на закінчення строку звернення до суду з позовом про визнання договору позики недійсним, суд зазначає наступне.

Розглядаючи спір суд має право відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості, а у разі обґрунтованості позовних вимог, за заявою відповідача, застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Відмова у задоволенні позову одночасно з обох підстав не допускається, оскільки вказані підстави є взаємовиключними.

Тож відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав їх не відповідності положенням діючого законодавства України, суд не розглядає питань дотримання строків звернення до суду з відповідним позовом та констатує необґрунтованість позовних вимог за зустрічним позовом, що є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 60 , 208, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -