АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ а/п 22-ц/796/1162/15 Головуючий у 1 інстанції: Великохацька В.В.
Доповідач: Нежура В.А.
У Х В А Л А

Іменем України

3 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Соколової В.В., Усика Г.І.

при секретарі: Троц В.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 листопада 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

В С Т А Н О В И Л

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 листопада 2014 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват-Банк" до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ КБ "Приват-Банк" подало апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, постановлення нового, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт зокрема зазначає, що дія Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами до набрання чинності цього закону і випливають з договору, укладеного 04 грудня 2006 року та не має зворотної сили, а також не передбачає зупинення виконання рішення про звернення стягнення.

В судове засідання апелянт не з'явився, про день місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 4 грудня 2006 року між ПАТ "КБ "Приват-Банк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № K2S4GK00260017, предметом якого було надання відповідачу не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 141553,35 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03 листопада 2026 року (а.с. 32-35).

В якості забезпечення виконання зобов'язання за договором кредиту № K2S4GK00260017 від 4 грудня 2006 року між позивачем та відповідачем 4 грудня 2006 року було укладено договір іпотеки № K2S4GK00260017, за умовами якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, а саме трьохкімнатну квартиру № 116 загальною площею 69,33 кв.м, житловою площею 41,2 кв.м, яка розташована в буд. АДРЕСА_1 Відповідно до даного договору, вищезгадана квартира належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2006 року. Обумовлена сторонами ціна предмету іпотеки дорівнює 744875,00 гривень (а.с. 38-42).

Відповідач неналежним чином виконували свої зобов'язання за кредитиви договором, у зв'язку зі чим утворилася прострочена заборгованість, яка станом на 8 серпня 2013 року становить 347 689,02 дол. США, в тому числі заборгованості за кредитом - 117309,79 дол. США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 60484,60 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 44140,20 дол. США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань - 125754,43 дол. США, що загалом становить за офіційним курсом НБУ дорівнює 2 778 035,27 грн. (а.с. 12-22).

Згідно з відомостями довідки з місця проживання форми № 3 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 (а.с. 72).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. 3 вказаної статті Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відомості, які повинні бути зазначені в рішенні суду, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки зазначені у ст. 39 Закону України "Про іпотеку".

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини, які стосувалися розміру заборгованості за кредитним договором, і права позивача на пред*явлення до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до укладеного договору, з метою погашення простроченою заборгованості позичальника за рахунок реалізації іпотечного майна.

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні даного позову суд першої інстанції послався на те, що на час ухвалення оскаржуваного рішення діяв Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304-УП від 03 червня 2014 року, який набрав чинності з 11 липня 2014 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. вказаного Закону, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Аналізуючи зміст вказаної норми права суд зробив правильний висновок про те, що його дія поширюється як на стадію ухвалення рішення про звернення стягнення на житлові об'єкти, які є предметом іпотеки, так і на стадію примусового відчуження такого майна за рішенням суду, яке було ухвалене до набрання чинності цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 отримано споживчий кредит у валюті (долари США), загальна площа спірної квартири становить 69,33 м.кв., даних про те, що у власності відповідачки знаходиться інше нерухоме майно в ході розгляду справи не встановлено, в квартирі зареєстровані та проживають крім відповідачки її син - ОСОБА_2

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що на період дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", позовні вимоги про звернення стягнення на належне відповідачці майно, яке є предметом іпотеки, задоволені бути не можуть, який містить прямо заборону на вчинення іпотекодержателем таких дій.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, який відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що з набранням чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304-УП,не скасовуються права іпотеко держателя, передбачені нормами ЦК України. а також законами «Про іпотеку» і «Про заставу», але тимчасово обмежує їхнє право на реалізую предмету іпотеки (застави) з метою погашення заборгованості позичальника за рахунок отриманих від продажу коштів, і розповсюджує свою дію на правовідносини щодо реалізації іпотечного майна на період дії закону.

Стосовно посилання апелянта на судову практику, а саме ухвалу ВССУ від 15.10.2014 р. по аналогічній справі (№ 6-28145цс14), то зазначене судове рішення стосується перегляду рішення суду першої інстанції, яке було ухвалене 04.03.2014 р., тобто до набрання чинності Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304-УП,

Інші доводи апеляційної скарги до уваги колегією суддів не приймаються, як такі, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Таким чином рішення суду є законним і обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасуванню колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: