Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Оболонський районний відділ Державної міграційної служби у м. Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про виселення та зняття із реєстраційного обліку

за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31 січня 2012 року у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року № 26-07-Ил/10 звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

Разом з тим, письмову вимогу про добровільне виселення із указаної квартири відповідачами не виконано. Посилаючись на наведені обставини, позивач просив суд виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5, ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1 зі зняттям із реєстраційного обліку за цією адресою.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2014 року, позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4., які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові про виселення.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31 січня 2012 року звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності, виданого на підставі договору купівлі-продажу указаної квартири від 05 липня 1996 року, зареєстрованого на товарній біржі «Українська біржа» Десятинна» за реєстраційним НОМЕР_1 та зареєстрованого в Київському міському БТІ від 10 липня 1996 року під НОМЕР_2 у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за договором про відкриття відновлюваної кредитної лінії № 26-07-Ил/10 від 11 жовтня 2007 року у розмірі 198 000 доларів США.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Належність виконання позивачем умов наведеної норми про письмове повідомлення відповідачів про виселення суди обґрунтовували листами банку від 04 листопада 2013 року, 30 липня 2012 року, 06 березня 2012 року (а. с. 36-52).

Разом з тим, надіслана 04 листопада 2013 року вимога про виселення була отримана лише ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2, що не є місцем реєстрації та проживання інших відповідачів у справі, тому посилання судів на положення п. п. 92, 99 Правил надання послуг поштового зв'язку про вручення рекомендованого листа повнолітньому члену сім'ї як на належність повідомлення усіх мешканців спірної квартири є необґрунтованими.

Відправлені на адресу по АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 повідомлення повернулися відправнику за закінченням терміну зберігання, про що свідчать відмітки Укрпошти, тобто є такими, що не вручені.

30 липня 2012 року та 06 березня 2012 року вимога про виселення у добровільному порядку ОСОБА_6 не надсилалася.

Крім того, як встановлено та підтверджується матеріалами справи, предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на товарній біржі 05 липня 1996 року, тобто придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України № 6-39цс15 від 18 березня 2015 року.

Вирішуючи спір, суди норм ст. 109 ЖК Української РСР до спірних правовідносин не застосували та дійшли передчасного висновку про обґрунтованість позову про виселення, тому у цій частині оскаржувані судові рішення скасовуються відповідно до ст. 338 ЦПК України із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Іпотека є способом задоволення забезпечених нею вимог іпотекодержателя (отримання виконання) за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання.

Тому задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості із позичальника не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. За таких обставин наявність двох судових рішень - про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок її погашення не свідчить про подвійність стягнення із боржника, а тому доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними.

Доводів на скасування судових рішень у частині відмови у позові про зняття із реєстраційного обліку у касаційній скарзі не наведено, підстав для виходу за межі касаційної скарги немає, тому в цій частині оскаржувані судові рішення залишаються без змін за ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2014 року скасувати у частині задоволення позову про виселення, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук