АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

12 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної виконавчої служби України, управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Києва, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами Державної виконавчої служби України та управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м.Києва на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року, -

встановила:

У жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням його змін та доповнень від 26.11.2012 р., 15.01.2013 р., 09.02.2013 р., 17.04.2013 р. просив стягнути з Державної виконавчої служби України, управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Києва на його користь 20000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю посадових осіб Державної виконавчої служби України у зв'язку з невиконанням рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 травня 2004 року про стягнення з Державної казначейської служби України 16 000 грн. моральної шкоди, 9800 грн. матеріальної шкоди та судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що при здійсненні виконавчого провадження з виконання рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 травня 2004 року посадовими та службовими особами відділу примусового виконань рішень Департаменту державної виконавчої служби не вживались заходи з метою його примусового виконання. Внаслідок тривалого (понад 8 років) невиконання судового рішення він зазнав моральних переживань та страждань, які полягали у необхідності відволікатися від виконання своїх професійних обов'язків, докладати додаткових зусиль для організації свого життя тощо.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Держави України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 9000 грн. шляхом зобов'язання Державного казначейства України списати вказані кошти зі спеціально визначеного для цього рахунку Державного бюджету України для відшкодування шкоди, завданої органами державної влади чи їх службовими особами.

В поданій апеляційній скарзі представник Державної виконавчої служби України просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що причина тривалого невиконання судового рішення про стягнення грошових коштів з Державної казначейської служби України полягало саме у відсутності відповідних законодавчих заходів, які б забезпечували його виконання. Позивачем не доведені обставини завдання йому моральної шкоди неправомірною бездіяльністю Державної виконавчої служби України. Судове рішення не містить належного обґрунтування та мотивування щодо оцінки завданої моральної шкоди.

У поданій апеляційній скарзі управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Києва просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 р. та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з Держави України на користь ОСОБА_1 9000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Свої доводи мотивує тим, що між завданою шкодою та діянням державного виконавця Державної виконавчої служби України вбачається причинний зв'язок, оскільки саме його незаконні дії призвели до моральних страждань позивача. Вважає, що заподіяна шкода повинна стягуватися з рахунків тієї організації, яка її завдала.

В судовому засіданні представник Державної виконавчої служби України ОСОБА_2 апеляційні скарги підтримав та просив їх задовольнити.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ст. ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави, незалежно від його вини.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між ними.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту заподіяння позивачу моральної шкоди неправомірними діями державних виконавців внаслідок тривалого невиконання судового рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24 травня 2004 року рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 25906 грн. 50 коп. на відшкодування матеріальної та моральної шкоди і судових витрат, а 15 листопада 2005 року видано виконавчий лист, який пред'явлено до виконання Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 08 жовтня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 25 грудня 2009 року, задоволено скаргу ОСОБА_1 та визнано протиправною бездіяльність виконуючого обов'язки начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазур Г.І. у невиконанні ухвал Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області за скаргою позивача на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання незаконним рішення від 30 січня 2008 року та від 28 лютого 2008 року у справі про виправлення описки в ухвалі цього суду від 30 січня 2008 року.

Зобов'язано начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрити виконавче провадження по виконанню ухвал Могилів-Подільського міськрайонного суду Винницької області за скаргою позивача на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, вжити всіх передбачених законом заходів для своєчасного і повного виконання рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 травня 2004 року.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 17 січня 2012 року замінено сторону виконавчого провадження за виконавчим листом №2- 1043, виданим 15.11.2005 р. Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області, з Головного управління Державного казначейства України на його правонаступника Державну казначейську службу України.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук К.Л. від 17 липня 2012 р. виконавчий лист №2-1043, виданий 15.11.2005 р., повернуто стягувачу для пред'явлення його у спосіб, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, який був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29 жовтня 2012 р., позивачу поновлено строк звернення до суду зі скаргою на вищевказану постанову державного виконавця, визнано її незаконною та скасовано. Зобов'язано відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служб України поновити виконавче провадження по примусовому виконанню судового рішення.

08 січня 2013 р. виконавче провадження з виконання вказаного судового рішення було відновлено.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 31 січня 2013 р., залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 02 квітня 2013 р., визнано незаконною вимогу державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Карщук К.Л. від 10 січня 2013 року про покладення на стягувача обов'язку негайно надати до відділу належним чином завірену копію ухвали Могилів-Подільського міськрайонного суду від 17 січня 2012 року про заміну сторони виконавчого провадження.

27 листопада 2013 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Каращук К.Л. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1043, виданого 15.11.2005 р., у зв'язку з його фактичним виконанням.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно врахував, що обставини незаконності дій та рішень Державної виконавчої служби України встановлено судовими рішеннями, що набрали законної сили, а тому доказуванню не підлягають. Висновок суду про заподіяння позивачу внаслідок тривалого невиконання судового рішення про стягнення коштів моральної шкоди, яка полягає у порушенні його нормальних життєвих зв'язків, що потягло за собою докладання додаткових зусиль для їх відновлення, відповідає обставинам справи та наданим суду доказам.

Разом з тим, колегія суддів з урахуванням обставин справи, наданих суду доказів, вимог розумності та справедливості, не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 9000 грн. та вважає, що з урахуванням характеру та тривалості моральних страждань позивача достатньою компенсацією такого відшкодування є сума 5000 грн.

Крім цього, правильно встановивши фактичні обставини справи, при яких позивачу завдано моральної шкоди, суд першої інстанції помилково визначив порядок її відшкодування шляхом зобов'язання Державного казначейства України списати вказані кошти, що підлягає відповідній зміні шляхом стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди з Держави Україна в особі Державної виконавчої служби України шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України, відкритого в установленому порядку в Державній казначейській службі України.

В решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

Вирішила:

Апеляційні скарги Державної виконавчої служби України та управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м.Києва задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року в частині визначення розміру заподіяної моральної шкоди та порядку його відшкодування змінити.

Стягнути з Держави Україна в особі Державної виконавчої служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування заподіяної моральної шкоди 5000 грн. шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України, відкритого в установленому порядку в Державній казначейській службі України.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/1879/2015

Головуючий в суді першої інстанції: Притула Н.Г.

Доповідач в суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.