Справа № 747/466/14 Провадження № 22-ц/795/248/2015 Категорія - цивільнаГоловуючий у I інстанції - Тіщенко Л. В. Доповідач - Скрипка А. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2015 року м.Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки А.А.
суддів:Онищенко О.І., Шевченка В.М.
при секретарі:Сахаровій К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 03 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності,

в с т а н о в и в:

Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 03.12. 2014 року в задоволенні вимог позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовлено; в задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні вимог його зустрічного позову до ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності та ухвалити за вимогами його позову нове рішення, яким вимоги позову задовольнити. Доводи апеляційної скарги зазначають, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що при передачі ним спірного майна ОСОБА_6 у січні 2000 року письмова форма договору найму майна не була дотримана.Договір оренди нерухомості, підписаний сторонами 02.01.2003 року передбачав, що об'єкт вважається переданим орендодавцю з моменту підписання акта про прийомку-передачу, який відповідно до п.8.2 договору підписується орендарем та орендодавцем, проте такий акт підписаний не був. Таким чином, апелянт вважає, що спірне нерухоме майно не є переданим в оренду з часу підписання договору оренди, тому ОСОБА_6 користувалась майном апелянта без відповідної правової підстави. Апелянт також вказує, що в порушення норм статей 203, 640, 793, 795 ЦК України, після набрання чинності Цивільним кодексом України договір оренди між сторонами не посвідчувався нотаріально, його державна реєстрація не відбувалась. Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами наявні договірні відносини, що виключає можливість задоволення вимог його позову, оскільки між сторонами відсутні будь-які договірні відносини. Апелянт вказує, що норми статей 16, 317, 319, 386, 391 Цивільного кодексу України передбачають захист порушених права власника майна та регулюють порядок усунення перешкод у користуванні власником майном, яке йому належить, проте, суд при вирішенні вимог зустрічного позову вказані норми права до уваги не взяв. ОСОБА_5 зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що ОСОБА_6 чинить йому перешкоди у користуванні його майном,що підтверджується повідомленнями Талалаївського РВ УМВС, постановами про відмову в порушенні кримінальної справи, повідомленням Бахмацького управління по газопостачанню та газифікації ВАТ „Чернігівгаз" від 29.10.2010 року, повідомленням Талалаївської райдержадміністрації від 30.05.2014року.

В іншій частині рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 03.12.2014 року не оскаржується.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_6, ОСОБА_5, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи (а.с.231,233,237), не з'явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, відмовний матеріал №346(2011рік) Талалаївського РВ УМВС в Чернігівській області за зверненням ОСОБА_5, відмовний матеріал №101(2012рік) Талалаївського РВ УМВС в Чернігівській області за зверненням ОСОБА_5, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів статті 308 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В ході судового розгляду даної справи встановлено і вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, що ОСОБА_5 є власником нежитлової будівлі по АДРЕСА_1, відповідно до довідки КП „Прилуцьке МБТІ" № 1204 від 30.07.2014 року (а.с.53) на підставі дубліката договору купівлі-продажу державного майна нежитлового приміщення магазину та підвалу від 04.04.2009 року, посвідченого Талалаївською районною державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 561(а.с.55-56). Даний договір є зареєстрованим в Державному реєстрі правочинів 04.04.2009 року, як вбачається з витягу з Державного реєстру правочинів (а.с.57).

Відповідно до договору оренди нерухомості від 02.01.2003 року(а.с.107-108),укладеного між сторонами, оригінал якого було досліджено в судовому засіданні суду першої інстанції, як вказано в рішенні суду, ПП ОСОБА_6 було передано в оренду ПП ОСОБА_5 об'єкт по АДРЕСА_1 загальною площею 196 кв.м із підвалом 16,3 кв.м, термін дії оренди складав 2 роки, розмір орендної плати за весь об'єкт в цілому за погодженням сторін складав 200 грн. за один календарний місяць. Згідно з даним договором, орендар зобов'язувався самостійно і за власний рахунок здійснювати капітальний і поточний ремонт протягом терміну дії договору, нести витрати по експлуатації об'єкта, своєчасно здійснювати орендні платежі, орендар має право обладнати орендований об'єкт на власний розсуд. Орендодавець за цим договором не втрачав право розпорядження об'єктом на термін дії договору. Об'єкт вважався переданим орендодавцю з моменту підписання акта.

Відповідно до договору оренди нежитлового приміщення №250 від 29.12.2005року (на а.с.239-240 міститься копія вказаного договору оренди), який вступав в силу, як зазначено в п.6.1. даного договору, з 03.01.2006року, нежитлове примішення магазину по АДРЕСА_1 ПП ОСОБА_5 було передано в оренду ПП ОСОБА_6, орендна плата встановлена в розмірі 200 грн. за один місяць; строк дії договору оренди не встановлено. Відповідно до договору оренди нежитлового приміщення № 252 від 01.03.2010року (на а.с.241 міститься копія вказаного договору оренди), який вступав в силу, як зазначено в п.6.1. вказаного договору, з 01.03.2010року, спірне нежитлове примішення магазину в смт.Талалаївка Чернігівської області ПП ОСОБА_5 було передано в оренду ПП ОСОБА_6, орендна плата встановлена в розмірі 500 грн. за один місяць; строк дії договору оренди не встановлено.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Талалаївської селищної ради від 21.07.2009 року (а.с.80), у зв'язку із впорядкуванням нумерації житлових та нежитлових будинків в смт.Талалаївка, змінено нумерацію нежитлових будівель, які належать ОСОБА_5, - магазин з номера НОМЕР_1 на НОМЕР_2.

Постановою ДІМ Талалаївського РВ УМВС від 01.12.2011 року, затвердженою начальником Талалаївського РВ УМВС в Чернігівській області, було відмовлено в порушенні кримінальної справи за статтею 358 КК України відносно ОСОБА_6, як вбачається з відмовного матеріалу №346 Талалаївського РВ УМВС в Чернігівській області за зверненням ОСОБА_5 Дана постанова винесена після проведення перевірки за заявою ОСОБА_5 про те, що він не укладав договір оренди відносно належного йому приміщення по АДРЕСА_1. Перевіркою встановлено, що ОСОБА_6 користується належним ОСОБА_5 на праві власності приміщенням по АДРЕСА_1 на підставі договору оренди приміщення № 252 від 01.03.2010 року. В матеріалах даного відмовного матеріалу міститься копія договору оренди № 252 від 01.03.2010 року, яка була надана ОСОБА_6 працівникам Талалаївського РВ УМВС під час проведення перевірки.

Постановою оперуповноваженого ДСБЕЗ Талалаївського РВ УМВС від 06.04.2012 року, затвердженою начальником Талалаївського РВ УМВС в Чернігівській області, було відмовлено в порушенні кримінальної справи за статтею 358 КК України відносно ОСОБА_6, як вбачається з відмовного матеріалу №101 Талалаївського РВ УМВС в Чернігівській області за зверненням ОСОБА_5 Дана постанова винесена після проведення перевірки за письмовим зверненням ОСОБА_5 з приводу того, що він, як власник приміщення, договору оренди не укладав та просить заборонити ОСОБА_6 використовувати належне йому приміщення під кафе - бар „ІНФОРМАЦІЯ_1", так як вона підробила неіснуючий договір оренди приміщення. Перевіркою встановлено, що ОСОБА_6 користується належним ОСОБА_5 на праві власності приміщенням по АДРЕСА_1 на підставі договору оренди приміщення № 250 від 29.12.2005 року. В матеріалах даного відмовного матеріалу №101 міститься копія договору оренди №250 від 29.12.2005 року, яка була надана ОСОБА_6 працівникам Талалаївського РВ УМВС під час проведення перевірки.

Факт того, що позивачем за первісним позовом - ОСОБА_6 за період з 2000 року до даного часу до спірного приміщення кафе-бару „ІНФОРМАЦІЯ_1" проведено газ, водопостачання, електропостачання, каналізацію, проведено капітальний ремонт приміщення, визнано сторонами в ході судового розгляду даної справи в суді першої інстанції.

Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 03.12.2014 року відмовлено в задоволенні вимог позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю. У вказаній частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Відмовляючи в задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності та зобов'язання звільнити нежитлове приміщення, суд першої інстанції виходив з норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та фактичних обставин справи. При цьому суд прийшов до висновку відносно того, що вимоги заявленого позову не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи, оскільки обгрунтованість вимог позову не доведена належними та допустимими доказами, як цього вимагають положення статті 60 ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується з вірним по суті висновком суду першої інстанції, оскільки вказаний висновок узгоджується з фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості вказаного висновку суду першої інстанції та його невідповідності нормам матеріального права не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Як вбачається з вимог зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права власності (а.с. 98-103), ОСОБА_5 просив зобов'язати ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні ним його власністю,зобов'язавши ОСОБА_6 звільнити належне йому нежитлове приміщення по АДРЕСА_1, оскільки вона порушує його права, як власника та створює перешкоди у користуванні належним йому на праві власності майном та передати дане приміщення ОСОБА_5 для його потреб.

Судом першої інстанції зазначено, що позовна вимога ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням за своєю правовою природою є позовом про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, коли особа створює певні перешкоди у користуванні власником належним йому на праві власності майном. При цьому судом першої інстанції вказано, що ОСОБА_5 не доведено належними та допустимими доказами, як цього вимагають положення статті 60 ЦПК України, в чому саме полягають перешкоди, які ОСОБА_6 створює для власника ОСОБА_5 у користуванні належним йому нежитловим приміщенням. Суд також вказав, що звернення ОСОБА_5 до відповідних організацій з приводу перевірки законності підприємницької діяльності ОСОБА_6 та функціонування кафе-бару не є в розумінні статей 58,60 ЦПК України належними доказами, які б містили інформацію щодо предмета доказування, а саме-створення власнику перешкод у користуванні майном. Приймаючи до уваги фактичні обставини справи та норми матеріального права,які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_5 не доведено підстав, з якими він звернувся до суду із вимогою про усунення перешкод в користуванні належним йому майном, а також не доведені обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог про усунення перешкод в користуванні ним нежитловим приміщенням по АДРЕСА_1, а саме-які перешкоди створювались ОСОБА_6 власнику у користуванні майном. Звернення ОСОБА_5 в контролюючі органи щодо функціонування кафе-бару суд першої інстанції не розцінив, як підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_6 створює певні перешкоди в користуванні спірним приміщенням.Також судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_5 був обізнаний щодо наявності договорів оренди між ним та ПП ОСОБА_6 від 29.12.2005року та від 01.03.2010року, проте, з відповідними позовами до суду як з приводу правомірності наявності таких договорів, так і з приводу визнання їх недійсними, він не звертався.

Приймаючи до уваги наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції відносно того, що ОСОБА_5 не доведено належними та допустимими доказами обставин відносно того, що ОСОБА_6 створює перешкоди, а також яким саме чином перешкоджає ОСОБА_5 користуватись його майном.

Відповідно до приписів ч.1, ч.4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції також обґрунтовано зазначено, що позовна вимога ОСОБА_5 про передачу йому належного майна - нежитлового приміщення по АДРЕСА_1, за своєю правовою природою фактично є вимогою неволодіючого власника до незаконного, на його думку, володільця, про витребування свого майна в натурі, тобто є віндикаційним позовом. Змістом віндикаційного позову є витребування саме того майна, яке вибуло із законного володіння власника. Підставою відникаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, тобто факти, які доводять право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його у відповідача. Із пред'явленого позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 вбачається, що він, як законний власник нежитлового приміщення по АДРЕСА_1, яким на даний час користується ОСОБА_6, позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись ним. Позовною вимогою ОСОБА_5 є фактично витребування даного нежитлового приміщення від ОСОБА_6 та передачу йому, як законному власнику.

При вирішенні зазначених позовних вимог ОСОБА_5 по суті суд першої інстанції обґрунтовано послався на норми матеріального права, які регламентують спірні праововідносини, а також на правові висновки Верховного Суду України, викладені в „Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ'' (витяг), лист від 01.07.2013року.У вказаному документі зазначено про неможливість одночасного пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація-це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов-це позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння). Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. До того ж, одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову-відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів.

За даних обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги зустрічного позову ОСОБА_5 задоволенню не підлягають у зв'язку з їх безпідставністю,оскільки в судовому засіданні встановлена наявність між сторонами спору договірних правовідносин, що виключає можливість задоволення вимог заявленого позову.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції невірно прийшов до висновку відносно того, що між сторонами по справі наявні договірні правовідносини, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Апелянт вказує, що відповідно до договору оренди спірного нежитлового приміщення від 02.01.2003року, укладеному строком на два роки, ОСОБА_6 мала право користуватися належним йому нерухомим майном лише до січня 2005 року. Вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки положення статті764 Цивільного кодексу України регламентують,якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк,який був раніше встановлений договором. За даних обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про наявність між сторонами по справі договірних правовідносин.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 03 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: