Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

17 лютого 2015 року Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді Василенка В.В.

при секретарі Демиденко Л.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

участю відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про про захист честі, гідності та ділової репутації.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що в інформаційному бюлетені «Голос майдану» від ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно нього була оприлюднена недостовірна інформація, а саме надруковано декілька статей, які висвітлюють його як людину непорядну, аморальну, як «перевертня» «зрадника» та «пустодзвона». Вказує, що зазначений інформаційний бюлетень не є засобом масової інформації і тому не передбачає спеціального суб'єктного складу відповідачів. Як вбачається з даного інформаційного бюлетня усі статті у ньому надруковані без зазначення автора, проте як зазначено відповідальним за випуск інформаційного бюлетеня є - ОСОБА_2, а отже саме він є особою відповідальною за поширення інформації, що міститься у даному бюлетені, а відтак є належним відповідачем у справі. Вважає, що інформація, поширена відповідачем у даному інформаційному бюлетені, є такою, що не відповідає дійсності та порочить його честь, гідність та ділову репутацію.

Просить визнати, що поширена інформація щодо нього як кандидата у народні депутати України по виборчому округу № 197 викладена у статтях, опублікованих у інформаційному бюлетені «Голос Майдану» від ІНФОРМАЦІЯ_1 в яких йдеться про те, що:

«..не гребує брудним піаром на сторінках своєї чорнушної газети, використовує свій депутатський мандат для тиску на підприємців, а головне - підозрюється у підтримці з боку регіоналівських олігархів, які голосували за диктаторські закони 16 січня».

«нардеп використовував його (квиток у Парламент) виключно для свого піару та збагачення через брудні політичні ігри»,

«прикриваючись іменем «Батьківщини», фінансувався регіоналівськими олігархами».

«..вже на наступних парламентських виборах цього року «затушкувався» і зрадив «Батьківщину». За що зрештою його і вигнали з партії» - є недостовірною.

Вважає, що у вказаних статтях він висвітлений, як особа без моральних принципів, яка зрадила ідеї Майдану, фінансується олігархами -«регіоналами», притіняє підприємців, не виконала жодного з пунктів своєї передвиборчої компанії і яку вигнали з лав партії «Батьківщина», але дана інформація є неправдивою та образливою, що псує його репутацію як кандидата в народні депутати України, як людину і громадянина, порушує його честь та гідність, тому прохає суд зобов'язати відповідача - ОСОБА_2, відповідального за випуск інформаційного бюлетня «Голос Майдану» від ІНФОРМАЦІЯ_1, у строк до чотирнадцяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили видати інформаційний бюлетень «Голос Майдану» у кількості 60000 примірників в якому опублікувати спростування недостовірної інформації та розповсюдити вказану кількість примірників безкоштовно серед жителів м. Канева та покласти на відповідача судові витрати.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримала з підстав вказаних у позовній заяві та збільшила їх, просила визнати, що поширена інформація щодо ОСОБА_3 кандидата у народні депутати по Канівському виборчому окрузі №197, яка викладена у статтях, опублікованих у інформаційному бюлетені «Голос Майдану» від ІНФОРМАЦІЯ_1 - є недостовірною. Зобов'язати відповідача у строк до чотирнадцяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили видати інформаційний бюлетень «Голос Майдану» у кількості 60000 примірників в якому опублікувати спростування недостовірної інформації та розповсюдити вказану кількість примірників безкоштовно серед жителів м. Канева. Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування моральної шкоди 30000 грн. Просить судові витрати покласти на відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_3 не визнав та пояснив, що у вересні 2014 року до нього як до керівника Черкаського автомайдану звернулись жителі Тальнівського району та працівники Тальнівського КХП з проханням захистити їх від тиску народного депутата ОСОБА_3, який користуючись своїми депутатськими повноваженнями та шпальтами газети «Дзвін» власником якої він є, обливає брудом підприємців Тальнівського району особливо керівництво Тальнівського КХП, цікавиться його роботою, ініціює перевірки правоохоронних органів на цьому підприємстві, хоча не являється народним депутатом по Тальнівському виборчому округу.

Для перевірки вказаних фактів він дав замовлення журналісту ОСОБА_4, яка є членом Спілки журналістів України, провести журналістське розслідування про відношення кандидата в народні депутати України ОСОБА_3 до вказаних фактів та написати ряд статей для інформаційного бюлетеня «Голос Майдану» відповідальним за випуск він був. Дане замовлення ОСОБА_4 виконала, що підтверджено актом про здачу-прийняття робіт.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що у вересні-жовтні 2014 року вона від керівника Черкаського автомайдану ОСОБА_2 отримала замовлення на проведення журналістського розслідування про перевірку фактів тиску на підприємців Тальнівського району та керівництва Тальнівського КХП від народного депутата України ОСОБА_3, а так як це було в час виборчої компанії до Верховної Ради України 2014 року вона приділила увагу діяльності ОСОБА_3 як кандидата в народні депутати України.

При проведенні журналістського розслідування при зустрічах із жителями та керівниками Тальнівського району, керівниками правоохоронних органів, працівниками та керівництвом Тальнівського КХП, представниками політичних партій в області їй стало відомо, що ТОВ «КУХП Талне» є успішним підприємством, що своєчасно сплачує податки та виплачує заробітну плату працівникам, із збанкрутілого підприємства стало лідером у своїй області, тобто проблеми підприємства вказані в газеті «Дзвін» є надуманими і невідомими для самих працівників підприємства та керівництва ТОВ «КХП Талне» та району. Встановлені нею факти вона повідомила ОСОБА_2 та на шпальтах інформаційного бюлетеня «Голос Майдану».

В даному інформаційному бюлетні в окремих статтях відобразила діяльність ОСОБА_3 як народного депутата та кандидата в народні депутати України, що він є політичним перебіжчиком, за короткий час був членом декількох партій, в 2013 році був вибраний народним депутатом України по виборчому округу № 197 від політичної партії «Батьківщина» жодного пункту своєї передвиборчої програми не виконав, особисто не вніс жодного законопроект на розгляд Верховної Ради, тільки скористувався депутатськими пільгами при проживанні в державній квартирі та отриманні землі під Києвом, за час перебування у Верховній Раді підтримував зв'язки з депутатом-регіоналом ОСОБА_5, який голосував за «диктаторські» закони від 16 січня 2014 року. Вказану нею інформацію вона як журналіст черпала від місцевих політиків та інтер-сайті «Кропива».

Заслухавши сторони, свідка ОСОБА_4 вивчивши матеріали справи, розглянувши позов в межах заявлених вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, суд оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної чи юридичної особи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частини 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно вимог частини 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи, виник спір.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності. Разом із цим гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

У статті 34 Конституції України вказано, що здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість.

Зі змісту ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи вбачається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року).

Оскільки, ОСОБА_3 був народним депутатом та кандидатом у народні депутати у виборчому окрузі № 197, тобто він є публічною особою, у зв'язку з чим підлягав ретельному громадському контролю і потенційно міг зазнати гострої, сильної та нищівної громадської критики з приводу того, як він виконує свої функції та громадську роботу.

Тому, інформація оприлюднена в інформаційному бюлетені «Голос майдану» від ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно ОСОБА_3 з приводу його діяльності як народного депутата та кандидата у народні депутати містять гостру критику діяльності позивача та не є фактичними твердженнями, а оціночними судженнями, які зроблені відповідачем на основі інформації отриманої ним під час здійснення своєї діяльності як представника громадської організації «Автомайдан Черкаси».

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, що було зроблено ОСОБА_4 під час журналістського розслідування і реалізоване ОСОБА_2 на шпальтах інформаційного бюлетеня „Голос Майдану".

До такого висновку суд дійшов з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд). Зокрема, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження».

Рішенням Європейського суду від 15 березня 2011 року у справі «Отехі Мондрагон проти Іспанії» відзначено, що коментарі заявника проти короля Іспанії були зроблені у контексті політичної дискусії, яка має громадський інтерес. Висловлювання були зроблені під час прес-конференції, а відтак заявник не міг переформулювати, перефразувати свої слова чи взяти їх назад до того моменту, як вони були поширені.

Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії» вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи «роблять себе відкритими» для «публічної перевірки» тоді, коли виступають на «арену публічних дебатів».

Рішенням Європейського суду від 29 червня 2005 року у справі «Соколовські проти Польщі» зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду за ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції з прав людини можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи.

Отже, поширена інформація в інформаційному бюлетені «Голос майдану» від ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно ОСОБА_3 містить оціночні судження відповідача та ряду громадян з приводу діяльності ОСОБА_3 як народного депутата та кандидата у народні депутати, а тому, такі оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 277 ЦК України передбачено, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач, будучи публічною особою, мав би усвідомити, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов'язково приємною для позивача, навіть, шокуючою. При цьому, позивач, будучи народним депутатом України та кандидатом у народні депутати мав би бути готовим до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 208, 209, 213-215 ЦПК України, ст. ст. 270, 277, 297, 299 ЦК України, ЗУ «Про інформацію» від 02.10.1992 року, Постановою Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд, -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В. В. Василенко