АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/383/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 46 Колода Л. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВасиленко Л. І.
суддівПодороги В. М. , Демченка В. А.
при секретаріВолвенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_6 про визначення порядку користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

30 вересня 2014 року ОСОБА_7 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_6 про визначення порядку користування житловим приміщенням.

В обґрунтування зазначених вимог вказав, що відповідно до свідоцтва про право власності від 5 січня 2006 року, виданого Придніпровським райвиконкомом у м. Черкаси, сторонам ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою АДРЕСА_1.

Розмір частки кожного із співвласників у праві власності на майно складає 1/3 частину, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 січня 2006 року. Особовий рахунок НОМЕР_1 для оплати житлово-комунальних послуг зареєстрований на позивача.

Відповідно до вимог законодавства позивач та відповідач ОСОБА_9 добросовісно оплачують комунальні послуги, вживають заходи по утриманню майна, однак відповідач ОСОБА_6 не бажає нести витрат по обслуговуванню майна, не надає кошти дня оплати комунальних послуг відповідно до розміру своєї частки у праві спільної часткової власності на квартиру та уникає укладенню будь - яких домовленостей про порядок оплати втрат на утримання майна.

Позивач отримує незначну пенсію, доходів для покриття видатків майже не вистачає, необхідність оплачувати житло - комунальні послуги за ОСОБА_6 створює для позивача додаткове матеріальне навантаження.

ОСОБА_7 вважає, що відмова відповідача ОСОБА_6 спільно з іншими співвласниками нести тягар матеріальних витрат по утриманню та обслуговуванню їх спільної квартири є такою, що прямо суперечить вимогам закону.

Враховуючи недобросовісність ОСОБА_6 в частині виконання спільних обов'язків по утриманню майна, позивач вважає достатнім та дієвим засобом захисту її прав, є саме встановлення порядку володіння та користування спільним майном, відповідно до її частки у праві спільної часткової власності, та в подальшому самостійно сплачувати комунальні послуги, використовуючи окремий особовий рахунок зареєстрований на її ім'я.

Спірна квартира складається з двох кімнат житловою площею 29,1 кв.м., у тому числі: одна кімната - 12,1 кв.м., друга кімната - 17,0 кв.м., кухні площею - 8,7 кв.м., ванної кімнати площею - 2,6 кв.м., вбиральні - 1,0 кв. м., коридору - 8,4 кв.м. (квартира обладнана лоджією - 3,8 кв.м.). Загальна площа квартири складає - 51,7 кв.м.

Враховуючи, що частка кожного з співвласників спірної квартири становить 1/3, розмір долі кожного в житловій площі квартири становить 29,1 кв.м. : 3 = 9,7 кв.м.

Як вбачається з технічного паспорту, в квартирі наявна окрема кімната житловою площею 12,1 кв.м., розмір площі якої максимально відповідає розміру частки позивача у праві спільної часткової власності на квартиру (9,7 кв.м.) та яка може бути надана їй у володіння та користування.

З іншого боку, друга окрема кімната житловою площею 17,0 кв.м. може бути виділена для спільного володіння і користування відповідачів, тим більше, що останні є родичами першого ступеня споріднення (батько та син). Підсобні приміщення, а саме: коридор, кухню, ванну кімнату, вбиральню та лоджію, позивач просив залишити в спільному користуванні.

Вважає, що запропонований варіант користування квартирою максимально повно відповідає інтересам усіх співвласників, надасть можливість кожному вживати достатніх заходів по обслуговуванню своєї частки у праві спільної часткової власності (сплачувати рахунки за житлово-комунальні послуги).

У зв'язку з цим просила постановити рішення, яким визначити порядок володіння та користування квартирою АДРЕСА_1, згідно якого виділити в користування ОСОБА_7 окрему кімнату житловою площею 12,1 кв.м., а ОСОБА_8, та ОСОБА_6 виділити в користування окрему кімнату житловою площею 17,0 кв.м.; підсобні приміщення; коридор, кухню, ванну кімнату, вбиральню та лоджію залишити в спільному користуванні сторін по справі. Судові витрати розподілити відповідно до законодавства.

Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 18 листопада 2014 року позов задоволено.

Визначено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1.

Виділено в користування ОСОБА_7 кімнату, площею 12,1 кв.м., розташовану в квартирі АДРЕСА_2.

Виділено в користування ОСОБА_8 та ОСОБА_6 кімнату, площею 17,0 кв.м., розташовану в квартирі АДРЕСА_2.

Підсобні приміщення у вищевказаній квартирі кухню, площею 8,7 кв.м., ванну кімнату, площею 2,6 кв.м., вбиральню, площею 1,0 кв.м., коридор , площею 8,4 кв.м., лоджію, площею 8,4 кв.м. - залишено в спільне користування сторін.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_8 і ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судові витрати в сумі 243 грн.60 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати дане рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вказав, що порушення норм процесуального права полягають в тому, що судом не було дотримано вимог ст.ст. 176, 179, 184, 185, 192 ЦПК України, а саме сторони не давали пояснень, були позбавлені права ставити питання один одному ( ч. 5 ст. 176 Ц11К України), суд не вирішував питання про порядок з'ясування обставин у справі та порядок дослідження доказів, позбавлено права сторін на надання додаткових пояснень після дослідження доказів.

Крім того, зазначив, що предметом доказування у справі не було доказування щодо витрат на утримання та збереження власності. Суд безпідставно зробив про це висновок в рішенні, де вказав, що ОСОБА_6 спільно з іншими співвласниками відмовився нести відповідальність по матеріальних витратах по утриманню та обслуговуванню квартири. Судом при мотивуванні рішенні була зосереджена увага лише на одному відповідачу - апелянту. Жодної оцінки діям і бездіяльності іншого відповідача дано не було.

Щодо суті позовних вимог зазначив, що судом не встановлено порушеного права позивача, яке в разі його порушення (невизнання або оспорення) підлягає захисту відповідно до ст. 15 ЦПК України.

Кожній з сторін спору належить по 1/3 частині спірної квартири. Апелянт виходить з того, що має право на 9.3 кв.м. житлової площі. Натомість за ухваленим рішенням отримує право користування спільною кімнатою з якої 1/3 частина становить 8.5 кв.м., що є порушенням його прав, як власника нерухомого майна.

Скаржником було запропоновано іншому відповідачу і позивачу компенсація вартості частки, на що інші сторони відмовляються.

Крім того, другий відповідач проживає у квартирі кімнаті площею 17 кв.м. з дружиною та двома доньками, що робить неможливим проживання апелянта у даній кімнаті в тому числі відповідно до ч. 2 ст. 50 ЖК Української РСР.

До того ж, в спільному користуванні залишено балкон - лоджію, за якою такий порядок користування квартирою фактично робить неможливим ізольоване користування кімнатою, до яких прибудовані балкон - лоджія на що неодноразово звертав уваги Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін та представника ОСОБА_6 - ОСОБА_10, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що вони є обґрунтованими.

Однак, погодитись з таким висновком районного суду не можна, оскільки висновки суду не відповідність обставинам справи, судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Звертаючись до суду з позовом про визначення порядку користування житловим приміщенням, ОСОБА_7, як на підставу звернення, посилалась на те, що вона будучи пенсіонеркою вимушена сплачувати житлово-комунальні послуги за ОСОБА_6, що створює для неї додаткове матеріальне навантаження. Саме враховуючи недобросовісність ОСОБА_6 в частині виконання спільних обов'язків по утриманню майна, позивач вважає достатнім та дієвим засобом захисту її прав у спосіб встановлення порядку володіння та користування спільним майном, відповідно до її частки у праві спільної часткової власності, що, на її думку, в подальшому дасть їй можливість самостійно сплачувати комунальні послуги, використовуючи окремий особовий рахунок зареєстрований на її ім'я.

Між тим, відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 цієї статті.

Частинами 1, 2 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 5 січня 2006 року, виданого Придніпровським райвиконкомом у м. Черкаси, сторонам - ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою АДРЕСА_1.

Розмір частки кожного із співвласників у праві власності на майно складає 1/3 частину, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 січня 2006 року.

Спірна квартира складається з двох кімнат житловою площею 29,1 кв.м., у тому числі: одна кімната - 12,1 кв.м., друга кімната - 17,0 кв.м., кухні площею - 8,7 кв.м., ванної кімнати площею - 2,6 кв.м., вбиральні - 1,0 кв. м., коридору - 8,4 кв.м. (квартира обладнана лоджією - 3,8 кв.м.). Загальна площа квартири складає - 51,7 кв.м.

Враховуючи, що частка кожного з співвласників спірної квартири становить 1/3, розмір долі кожного в житловій площі квартири становить 29,1 кв.м. : 3 = 9,7 кв.м.

При вирішенні спору судова колегія враховує те, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивачка зверталася до відповідачів з пропозицією домовитись про порядок користування квартирою, хоча учасники спільної часткової власності повинні здійснювати свої права на засадах загальної згоди.

Крім наведеного судом першої інстанції не були враховані і інші обставини.

Так, згідно до акту опитування сусідів від 21.12.2014 року, в квартирі АДРЕСА_1 протягом останніх трьох років проживають: ОСОБА_7 та її син ОСОБА_8 з дружиною та двома доньками.

В суді апеляційної інстанції сторони підтвердили той факт, що дійсно в спірній квартирі, на час вирішення спору в суді, фактично проживають ОСОБА_7, яка займає кімнату житловою площею 12,1 кв.м., її син ОСОБА_8 з цивільною дружиною ОСОБА_11 та двома доньками: ОСОБА_12 12 років та ОСОБА_13 6 років, які займають житлову кімнату площею 17,0 кв.м.

Враховуючи викладене колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції стосовно того, що кімната житловою площею 17,0 кв.м. може бути виділена для спільного володіння і користування ОСОБА_8 та ОСОБА_6, які є родичами першого ступеня споріднення - батько та син, оскільки в ній фактично проживає батько ОСОБА_6 з іншою родиною в якій, зокрема мається двоє неповнолітніх дітей жіночої статі, що унеможливлює їх спільне проживання.

Судова колегія враховує і те, що таким порядком користування квартирою суттєво порушуються житлові права неповнолітніх членів цивільної сім'ї одного з співвласників квартири - ОСОБА_8, які хоча і не зареєстровані в спірній квартирі, проте фактично в ній проживають. Дані особи до участі у справі залучені не були. Даний недолік не може бути усунутий судом апеляційної інстанції.

Крім того, встановлюючи приведений порядок користування спірною квартирою, суд першої інстанції порушив і співмірність часток учасників спільної часткової власності, так як позивачу виділив кімнату житловою площею 12,1 кв.м., що на 2,4 кв.м. перевищує житлову площу, а відповідачам 17,0 кв. м., що відповідно на 2,4 кв.м. є меншим від той житлової площі якою вони мають право володіти та користуватися.

Матеріали справи не містять відомостей і про те, що відповідачем ОСОБА_6 порушуються права позивачки у спосіб наведений в позовній заяві.

Під час розгляду справи в апеляційному суді відповідач ОСОБА_6 пояснив, що враховуючи, що в спірній квартирі фактично проживає бабуся та батько з новою родиною він вимушений проживати в гуртожитку та нести відповідні витрати по утриманню даного тимчасового житла.

За наведених обставин у суду не було визначених чинним законодавством підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_7

Крім того, судом першої інстанції при ухвалені рішення, в порушення норм процесуального права, було солідарно стягнуто з відповідачів у справі судовий збір. Проте, солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено, що зокрема роз'яснено в п. 35 Постанови, Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 17.10.2014, № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Враховуючи викладене, приведені вимоги закону колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, ухвалити нове рішення, яким позивачу в задоволені позову відмовити.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стягнути на користь відповідача ОСОБА_6 понесені судові витрати, а саме судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_6 про визначення порядку користування житловим приміщенням, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 судові витрати по 60,90 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :