Провадження по справі № 2/752/1397/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2015 року м.Київ

Голосіївський районний суд міста Києва

у складі:головуючого судді Сальникової Н.М.,

секретаря Олійник А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м.Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю,-

в с т а н о в и в:

27.10.2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 20.07.2011 року з підстав відсутності достатньої правосуб'єктностіу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і ПАТ «ОТП Банк», з огляду на відсутність у останніх банківської ліцензії.

З викладених у позовній заяві підстав та обставин, ОСОБА_1 просила задовольнити заявлені позовні вимоги /а.с.2-8/.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, наполягав на визнанні недійсним укладеного між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна»договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 20.07.2011 року.

Представник відповідачів, категорично не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, ствердив про наявність достатніх повноважень ТОВ «ОТП Факторинг Україна» при укладенні оспорюваного позивачем договору, на підтвердження чого надав належним чином завірені копії Свідоцтва держкомфінпослугсерії ФК №241 від 03.12.2009 року та Протоколу засідання Наглядової ради ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 20.07.2011 року, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, суд, забезпечив сторонам змагальність процесу, створив їм відповідні умови для реалізації своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов'язків, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, проте останні, відповідно до ч.2 ст.11 та ч.3 ст.27 ЦПК України, скористались на власний розсуд своїми правами щодо предмету спору.

Судом встановлено на підставі належних і допустимих доказів, що 20.07.2011 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким право вимоги до боржників (їх поручителів) щодо сплати загальної суми заборгованості боржників перед продавцем за кредитними договорами перейшло ТОВ «ОТП Факторинг Україна» /а.с.9-16/.

Згідноч.2 ст.207 ЦК Україниправочин, якийвчиняєюридична особа, підписується особами, уповноваженими на цеїїустановчими документами, довіреністю, законом абоіншими актами цивільногозаконодавства, та скріплюєтьсяпечаткою.

Ч.3 ст.145 ЦК Українивстановлено, щокомпетенціявиконавчого органу товариства з обмеженоювідповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчиненнядійвідіменітовариствавстановлюютьсяцим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

За ч.1 ст. 92 ЦК Українипередбачено, щоюридична особа набуваєцивільних прав та обов'язків і здійснюєїх через своїоргани, якідіютьвідповідно до установчихдокументів та закону. Порядок створенняорганівюридичної особи встановлюєтьсяустановчими документами та законом.

За приписами ч.3 цієїстатті Кодексу визначено, що у відносинахізтретіми особами обмеженняповноваженьщодопредставництваюридичної особи не маєюридичноїсили, крімвипадків, коли юридична особа доведе, щотретя особа знала чи за всімаобставинами не могла не знати про такіобмеження.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що установчим документом відповідачів є Статут, затвердженийзагальнимизборами.Статутом визначеніпредставницькіповноваження директора.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК Українипідставоюнедійсностіправочину є недодержання в момент вчиненняправочину стороною (сторонами) вимог, яківстановленічастинамипершою - третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу.

Матеріалисправи не містять та позивачем не наданодоказіввпідтвердженнянаявності будь-якихвказівоквласника, якимбисуперечилидії директора з укладенняспірного договору.

Суд не приймає до уваги доводи позивача та його представника про порушення прав боржника, оскільки фактична зміна кредитора жодним чином не впливає на обов'язок боржника виконати взяті на себе кредитні зобов'язання.

Згідно положень ст. 241 ЦК України встановлено, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Правочинвважаєтьсясхваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку вінпредставляє, вчинила дії, щосвідчать про прийняттяйого до виконання.

Приписами ст. 203 Цивільного кодексу Українипередбаченозагальнівимоги, додержанняяких є необхідним для чинностіправочину. Зокремазмістправочину не можесуперечитицьому Кодексу, іншим актам цивільногозаконодавства, а такожморальним засадам суспільства, волевиявленняучасникаправочинумає бути вільним і відповідатийоговнутрішнійволі, правочинмаєвчинятися у формі, встановленій законом, правочинмає бути спрямований на реальненастанняправовихнаслідків, щообумовлені ним.

Окрім того, згідно керівних роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.42 постанови від 24 жовтня 2008 року № 13 "Про практику розгляду судами корпоративнихспорів" при вирішенніспорівщодовизнаннянедійснимиправочинів, укладенихвиконавчим органом господарськоготовариства, рішеннязагальнихзборів про обранняякого на посаду визнано у судовому порядку недійсним, судам необхіднокеруватися ч.3 ст. 92, ст. 241 ЦК України.

Судом враховано, щопісляпідписанняспірного договору сторонами буливчиненідії, спрямовані на йоговиконання (відповідач1 передав відповідачу2 кредитний портфель, а останній в свою чергу прийняв його та оплатив за нього ціну), при цьомупредставникпозивача не навів жодних обставин зворотного,отжедоговірвиконується та схваленийобома сторонами цього правочину.

Згідно абз. 11 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою.

У відповідності із ч.1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» право на здійснення операцій з надання фінансових послуг надається фінансовим установам.

Судом встановлено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є зареєстрованою фінансовою установою та має відповідне свідоцтво про реєстрацію фінансової установи, на підставі якого здійснює послуги факторингу без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства України.

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому.

При цьому, ч. 3 ст. 1079 ЦК України чітко визначено, що фактором може бутибанк або іншафінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Враховуючи викладене, доводи позивача і його представника щодо відсутності правосуб'єктності ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є безпідставними.

Таким чином, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та АТ «ОТП Банк» виконали всі вимоги, які є необхідними для дійсності Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 20.07.2011 року. На укладення вказаного договору ліцензія не потрібна, право на здійснення такої фінансової послуги як факторинг підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи № 916 від 03.12.2009 року. Тобто, на момент укладання Договору купівлі-продажу кредитного портфелю всі необхідні документи у сторін були, тому посилання Позивача на необхідність отримання ліцензії є необґрунтованим.

В той же час, суд бере до уваги наявність того факту, що позивачем та йогопредставником в ході розгляду справи не надано обґрунтування які саме права були порушені укладенням оспорюваного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд не бере до уваги посилання позивача на ту обставину, що у нього виникло право вимоги визнання оспорюваного договору недійсним в зв'язку з тим, що він не бажає мати взаємовідносини з новим кредитором - ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси(частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суду не надано доказів того, що укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 20.07.2011 року, якимось чином порушує права та законні інтереси позивача.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову повністю.

Керуючись ст.10,60, ст. 208-209, 212-215, 294-296 ЦПК України,суд,-

в и р і ш и в:

відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення, а рішення яке було ухвалено без участі особи, яка її оскаржує протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.М. Сальникова