Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді ЛАСТОВКИ Н.Д.

При секретарі Фузік Г.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме на 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 яке залишилося після ОСОБА_3, який є власником 1/3 частини даного будинку і знятий з реєстрації в даному будинку ще в 1961 року і жодного разу після цього будинком не користувався, та після ОСОБА_4, який був власником 1/3 частини даного будинку, і який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності належить 1/3 частина домоволодіння АДРЕСА_1, у м. Києві, яку отримав у спадок після померлої бабусі, ОСОБА_5. 2/3 частини зазначеного домоволодіння належали на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 та ОСОБА_3. ОСОБА_3 з 1961 р. знятий з реєстрації в зазначеному будинку, жодного разу після цього будинком не користувався, його місце знаходження позивачу невідомо. ОСОБА_4 проживав в зазначеному будинку, однак помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р. Права на його частину нерухомого майна ніхто не пред'являв. Починаючи з 1997 року, позивач добросовісно, відкрито, та безперервно володіє будинком АДРЕСА_1 у м. Києві, утримує його, підтримує в належному стані, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт, оскільки постійно проживає.

В судове засідання позивач не з'явився, але до суду надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позові, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача Київської міської ради у судове засідання неодноразово не з'являвся, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать відповідні документи в матеріалах даної справи, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд, враховуючи наявні в справі матеріали, вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, оскільки з наданих матеріалів вбачаються права та взаємовідносини сторін.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксація судового засідання технічними засобами не здійснювалася.

Суд, дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно даних інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об"єкти нерухомого майна за № ПБ-2014 № 4235 від 14.07.2014 року жилий будинок АДРЕСА_1 в м. Києві на праві власності зареєстрований на ім."я:

- 1/3 частина належить ОСОБА_6, на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Дарницькою державною нотаріальною конторою, 12 березня 1953 року № 2122;

- 1/3 частина належить ОСОБА_7, на підставі Свідоцтва

про право на спадщину, виданого Дарницькою державною нотаріальною конторою, 12 березня 1953 року № 2122;

- 1/3 частина належить ОСОБА_1, на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 10-ю Київською державною нотаріальною конторою, 16 липня1997 року № 1н-1606 ( ас. 7, 12).

Співвласник ОСОБА_3 з 1961 р. знятий з реєстрації в зазначеному будинку, його місце знаходження невідомо, що підтверджується копією домової книги будинку АДРЕСА_1 в м. Києві.

Інший співвласник ОСОБА_4 проживав в зазначеному будинку, однак помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р., що підтверджується свідоцтвом про його смерть від 10 січня 1995 року (ас.9)

Спадкоємців після померлого ОСОБА_4 судом не встановлено.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до вимог ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном - протягом 10 років, набуває право власноті на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів справи позивач відкрито, безперервно та добросовісно володіє спірним будинком АДРЕСА_1 в м. Києві. Крім того, протягом всього терміну володіння позивач утримує його, підтримує в належному стані, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт, та постійно в ньому проживає.

При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦК Українинабрав чинності з 01 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безперервного володіння чужим майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем вона є.

Статтею 344 ЦК України встановлено, що набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом.

Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що позивач ОСОБА_1 відкрито, безперервно та добросовісно володіє будинком АДРЕСА_1 в м. Києві.

Оскільки починаючи з 1997 року по теперішній час позивач ОСОБА_1, фактично добросовісно, відкрито, безперервно володів та продовжує володіти, користувався та продовжує користуватися майном , а саме: ОСОБА_3, та ОСОБА_4, а саме 2/3 частинами будинку АДРЕСА_1 в м. Києві, утримував та утримує дане жиле приміщення, суд приходить до висновку, що позивач набув право власності на дане спірне майно за набувальною власністю на законних підставах.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 328, 344, Цивільного Кодексу України, ст. ст. 10, 11, 58, 60, 208, 209, 212, 213, 215 Цивільно - процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1, у м. Києві за набувальною давністю після ОСОБА_6, якому належала 1/3 частина даного домоволодіння на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Дарницькою державною нотаріальною конторою, 12 березня 1953 року № 2122 та після ОСОБА_7, якому належала 1/3 частина даного домоволодіння на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Дарницькою державною нотаріальною конторою, 12 березня 1953 року № 2122.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: