У х в а л а

іменем україни

11 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Дем'яносова М.В.,Коротуна В.М.,
Ступак О.В., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Покровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10, про витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 13 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_7, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Покровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування своїх вимог вказувала на те, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

05 вересня 2012 року на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 28 травня 2012 року ОСОБА_11, який діяв від імені ОСОБА_6, укладено договір купівлі-продажу вказаного домоволодіння, за яким власником став ОСОБА_12 Згодом, на підставі договору купівлі-продажу від 06 лютого 2013 року вказане домоволодіння продано ОСОБА_7

Посилаючись на те, що довіреності від 28 травня 2012 року на розпорядження спірним будинком вона не складала, а договори купівлі-продажу цього майна, які укладені на підставі вказаної довіреності є нікчемними відповідно до положень 228 ЦК України, позивачка просила суд задовольнити позов та на підставі статті 387 ЦК України витребувати з незаконного володіння ОСОБА_7 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2013 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 13 березня 2014 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2013 року.

Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Витребувано від ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Скасовано державну реєстрацію права власності на жилий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_7.

Здійснено державну реєстрацію права власності на жилий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_6.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення апеляційного суду Запорізької області від 13 березня 2014 року і залишення в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що договір купівлі-продажу спірного будинку від 05 вересня 2012 року вчинено на підставі довіреності, якої позивач не складала, а тому вказаний договір укладено з метою незаконного заволодіння майном ОСОБА_6, що порушує публічний порядок і свідчить про нікчемність правочину в силу положень статті 228 ЦК України. А оскільки відповідач володіє майном ОСОБА_6 без достатньої правової підстави, то спірний будинок на підставі статті 337, 338 ЦК України необхідно витребувати у ОСОБА_7 на користь позивача і зареєструвати за останньою право власності на це майно.

Проте, цей висновок суперечить вимогам закону й матеріалам справи з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 15 липня 1988 року ОСОБА_6 відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбала у власність жилий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на вказане домоволодіння зареєстроване за ОСОБА_6 10 серпня 1988 року.

Згідно із нотаріально посвідченою довіреністю від 28 травня 2012 року ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_11 продати належний їй житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1.

Відповідно до частини 1 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (частини 1 та 3 статті 244 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що діючи від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності від 28 травня 2012 року ОСОБА_11 уклав договір купівлі-продажу від 05 вересня 2012 року, відповідно до якого продав спірний будинок ОСОБА_13, який згодом за договором купівлі-продажу від 06 лютого 2013 року відчужив цей будинок на користь відповідача ОСОБА_7

Загальні положення про правочин визначені главою 16 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1 статті 215 ЦК України).

Судами встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач не ставить питання про визнання недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України довіреності від 28 травня 2012 року та правочинів, які укладені на підставі зазначеної довіреності.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_6 зазначала, що договір купівлі-продажу від 05 вересня 2012 року є нікчемним в силу положень частин 1 та 2 статті 228 ЦК України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

На відміну від положень частини 1 статті 203 ЦК України, яка передбачає, що правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, тобто актам, які регламентують приватноправові відносини, при вчиненні правочину, який порушує публічний порядок відбувається, перш за все, порушення вимог актів, що визначають окремі елементи публічного порядку та регулюють публічні відносини, таких як, зокрема, Конституція України, Кримінальний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення.

Кім того, пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Матеріали справи не містять доказів того, що, станом на момент розгляду справи, вироком суду, постановленим у кримінальній справі, встановлена вина будь-яких осіб, яка виражена в намірі незаконно заволодіти нерухомим майном позивача.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд, задовольняючи позов, в порушення вимог статей 213-214, 303, 316 ЦПК України не врахував, що за відсутності встановлення у сторін спірного правочину вини, яка б виражалась в їх намірі порушити публічний порядок, суд позбавлений можливості застосувати до спірних правовідносин положення статті 228 ЦК України, а тому висновок суду апеляційної інстанції у справі, що розглядається є передчасним.

Натомість, відмовляючи в позові, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що довіреність від 28 травня 2012 року та спірний правочин, який укладений на підставі зазначеної довіреності, визнані недійсними у передбаченому законом порядку, у зв'язку з чим не доведено і незаконність отримання права власності ОСОБА_7 на спірний будинок, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

До таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення районного суду - залишенню в силі.

Керуючись ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 13 березня 2014 року скасувати, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.В. Дем'яносов
В.М. Коротун
О.В. Ступак
С.П. Штелик