Ухвала

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства Банк «Біг Енергія», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щадко Оксани Ілларіївни про визнання виконавчого напису недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства Банк «Біг Енергія» (далі - ВАТ Банк «Біг Енергія»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щадко О.І. про визнання виконавчого напису недійсним, посилаючись на неправомірність нотаріальної дії через порушення вимог закону при її вчиненні, а саме нотаріусом не було перевірено безпірності вимог та факту надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення судів не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що банк реалізовуючи своє право на дострокове повернення суми кредиту, звернувся до нотаріуса, який вчинив виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення кредитної заборгованості, що відповідає вимогам закону.

Проте з таким висновками судів погодитись не можна.

Судом установлено, що ВАТ Банк «Біг Енергія» листом-попередженням від 24 січня 2010 року повідомило боржника ОСОБА_1 про необхідність сплатити заборгованість за кредитним договором від 26 січня 2007 року в розмірі 72 283 грн 52 коп.

ОСОБА_1 вказану кредитну заборгованість у добровільному порядку не погасила.

11 березня 2010 року ВАТ Банк «Біг Енергія» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щадко О.І. із заявою про вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1

26 березня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щадко О.І. вчинено виконавчий напис, яким звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, для задоволення вимог іпотекодержателя у загальному розмірі 125 126, 44 доларів ШСА, що еквівалентно 998 809 грн 29 коп.

Здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», ст. 33 Закону України «Про іпотеку», Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік), Інструкцією «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція), а також Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 31 грудня 2008 року № 2368/5 (чинними на момент вчинення спірних виконавчих написів).

За правилами ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно вимог ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями − не більше одного року.

За правилами ч. 2 п. 283 Інструкції вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання боржником письмової вимоги про усунення порушень.

Згідно з п. 284 Інструкції нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості.

Заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України.

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила визнати виконавчий напис нотаріуса недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, при цьому зазначала про те, що при вчиненні цього виконавчого напису, нотаріусом не було перевірено безспірності кредитної заборгованості, оскільки у вимозі ВАТ Банк «Біг Енергія» від 24 січня 2010 року зазначено заборгованість в розмірі 72 283 грн 52 коп., а згідно виконавчого напису за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна запропоновано задовольнити вимоги відповідача у загальному розмірі 998 809 грн 29 коп., факту отримання боржником повідомлення банку, а також, що виконавчий напис не містить переліку документів, на підставі яких його вчинено.

Відповідно до ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував предмет і підстави заявленого ОСОБА_1 позову, які права і законні інтереси позивача порушені й яким чином вони можуть бути відновлені, не перевірив відповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права вимогам ст. 16 ЦК України, унаслідок чого в достатньому обсязі не встановив характер спірних правовідносин й правову норму, що підлягає застосуванню до них.

Також, районний суд належним чином не перевірив доводів ОСОБА_1 щодо розміру кредитної заборгованості, не витребував та не дослідив доказів банку про безспірність заборгованості за кредитним договором, який забезпечено іпотекою, а відтак дійшов передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

У порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд взагалі не сприяв повному й всебічному з'ясуванню дійсних обставин справи, які мають визначальне значення для правильного її вирішення, не роз'яснив позивачу його право на зміну та уточнення позовних вимог.

Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги й не зазначив в ухвалі обставин, які спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення спору.

За таких обставин, оскаржувані рішення судів, які не відповідають вимогам ст. ст. 213-214 ЦПК України не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко