Справа № 591/4443/14-ц
Провадження № 2/591/9/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - судді Мальованої-Когер В.В.

при секретарі Чмуневич М.О.

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, моральної та матеріальної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом та свої вимоги мотивував тим, що 03 березня 2011 року йому ОСОБА_4 було запропоновано купити котел для випалювання деревного вугілля, з березня 2011 року по травень 2011 року електронними листами здійснювались переговори з цього приводу, на електронну адресу позивача було вислано проект договору постачання, копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 12 травня 2011 року відповідачу через відділення банку було перераховано першу частину попередньої оплати за постачання обладнання у розмірі 10 000,00 гривень. Протягом травня-червня місяця 2011 року позивачем було перераховано відповідачу поетапно грошові кошти у розмірі 15 000,00 гривень. Після перерахування коштів в червні 2011 року позивач приїхав до м. Суми для перевірки замовлення та підпису договору постачання, але піч не відповідала тим характеристикам, які були раніше обумовлені сторонами. Вважає, що відповідач повинен повернути йому сплачену передоплату за договором в розмірі 25 000,00 гривень, неустойку в розмірі 3 840,00 гривень, три відсотки річних та суму інфляції в розмірі 4 953,41 гривні. Також, просив постановити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 20 000,00 гривень завданих матеріальних збитків та упущеної вигоди, завданої моральної шкоди у розмірі 10 000,00 гривень.

В судовому засіданні позивач вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача та сам відповідач проти вимог заперечували та зазначали, що в березні 2011 року до відповідача через мережу Інтернет звернувся позивач, щодо купівлі котла для випалювання деревного вугілля. На вимогу позивача електронною поштою йому було вислано свідоцтво про державну реєстрацію, копію паспарту, ідентифікаційного коду та проект договору постачання. Відповідач повідомив позивача, якщо вартість котлу його не влаштує він має можливість придбати у відповідача технології та креслення обладнання для виготовлення котлів з випалювання деревного вугілля, обладнання для виготовлення вугільних брикетів без домішок, що також підтверджується електронними листами на які посилається позивач. В звязку з тим, що вартість котла становила 120 000,00 гривень, позивач погодився придбати з початку креслення та документи з технології виготовлення вищезазначеного обладнання за 14 000,00 гривень з умовою що він приїде особисто за кресленням з метою порівняти їх з уже функціонуючим котлом. Кошти за креслення позивач перерахував в сумі 14 000,00 гривень. Після перерахування коштів позивач 04 червня 2011 року приїхав в Суми, зустрівся з відповідачем який передав йому замовлені креслення та були дані всі пояснення з питань технології виробництва, будь-яких претензій на той час у позивача не виникало. Також зазначили що позивач посилається на укладений договір постачання товару №4 від 30.05.2011 року на купівлю печі, який не підписувався сторонами. Крім того, просили застосувати строк позовної давності до спірних вимог.

Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем велися переговори з приводу купівлі обладнання для випалювання деревного вугілля, креслень вищезазначеного обладнання та технологій шляхом обміну електронними листами (а.с.9-24).

12.05.2011 року позивач перерахував відповідачу кошти у розмірі 10 000,00 гривень, 31.05.2011 року перерахував 4 000,00 гривень (а.с.30). Тобто квитанціями підтверджується надсилання коштів лише в сумі 14 000,00 гривень, а не 25 000,00 гривень як заявляв позивач.

Свідок позивача ОСОБА_5 зазначив, що він був присутній при перерахуванні відповідачу коштів позивачем у розмірі 10 000,00 гривень через термінал банківської установи у травні 2011 року в місті Мукачеве, але за що перераховувались кошти він не знав. Також свідок ОСОБА_5 повідомив, що приїздив разом з позивачем та ОСОБА_6 у місто Суми на початку 2011 року з метою передання готівкових коштів відповідачу, хоча зазначив, що сам не перераховував кошти, які передавались відповідачу у місті Суми, а про суму знає зі слів позивача. Крім того свідок ОСОБА_5 дав пояснення, що при переданні коштів складалась розписка, але де вона він не знає та зазначив, що знає про існування угоди на постачання якогось обладнання вартістю 25 000,00 гривень укладену між позивачем та відповідачем.

Не заслуговують на увагу твердження позивача та свідків позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про фактичну передачу відповідачу грошових коштів при зустрічі у розмірі 11 000,00 гривень та обовязку відповідача передати обладнання, бо вони не мають жодного належного документального підтвердження, що розбігається з нормами закону.

Крім того, у позовній заяві, яка не уточнювалась позивачем, зазначено лише про перерахування коштів відповідачу через банківську установу, інформація про передачу позивачем грошових коштів готівкою у присутності свідків та складання при цьому розписки взагалі відсутня. Тобто надані позивачем усні пояснення та докази викликають сумніви щодо їх належності.

Показання свідків позивача не можуть братися судом до уваги, оскільки за ст. 218 Цивільного кодексу України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину.

Свідок відповідача ОСОБА_7 підтвердив, що позивач дійсно на початку червня 2011 року приїздив у місто Суми для ознайомлення з процесом виготовлення деревного вугілля, позивач спостерігав за процесом виготовлення вугілля два дні, звірившись та отримавши від відповідача схеми та креслення для виготовлення обладнання позивач поїхав, будь-яких претензій тоді у позивача не виникало.

Крім того, суд не приймає до уваги як доказ, наданий позивачем, а саме аудіозапис мов би розмови позивача з відповідачем, з змісту якого, на думку позивача, слідує, що відповідач обіцяє розрахуватися з позивачем та повернути йому належні кошти.

По перше, суду надано аудіозапис, зміст якого важко зрозуміти, оскільки запис неякісний, не відомо коли він зроблений, а також між ким відбувається розмова.

По друге, ст. 31 Конституції України гарантує громадянам таємницю листування, телефонних розмов та іншої кореспонденції.

Відповідно до ст. 186 ЦПК України, зміст особистих паперів, листів, записів телефонних розмов, телеграм та інших видів кореспонденції фізичних осіб може бути оголошений і досліджений у відкритому судовому засіданні тільки за згодою осіб, визначених Цивільним кодексом України.

Відповідач ОСОБА_2 пояснив в судовому засіданні, що він ніколи нікому не давав згоду про запис і оголошення будь-яких своїх телефонних розмов будь-яким особам.

Відповідно до положень ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, повинно бути враховано, що запис повинно бути зроблено з обізнаності особи про сам запис та мету його використання (ст. 32 Конституції України, ст. 307 ЦК України), але з інформації наданої позивачем не вбачається, що Відповідач знає, що записують його розмову.

Згідно ст. ст. 270, 300 ЦК України та відповідно до Конституції України фізична особа має право, у тому числі на таємницю телефонних розмов, які можуть використовуватися лише за її згодою, про яку Відповідач не заявляв. Записи здійсненні позивачем в прихований від відповідача спосіб, а тому повинні бути відхилені як недопустимі докази, на підставі ч.2 ст.32 Конституції України та ч. 1 ст. 59 ЦПК України.

Стаття 31 Конституції України гарантує громадянам таємницю листування, телефонних розмов та іншої кореспонденції. Винятки можуть встановлюватися лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з'ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформації неможливо. Позивачем до суду не було надано доказів, що надані аудіозаписи були здійсненні на підставі рішення суду або з дозволу Відповідача.

Таким чином, наданий позивачем аудіозапис телефонної розмови не може бути прийнятий судом до уваги як доказ в обґрунтування його вимог за позовом.

Тому суд вважає, що надані позивачем звукозаписи розмов позивача та відповідача, не є допустимими доказами підтвердження укладення договору постачання між позивачем та відповідачем та обовязку повернути сплачені позивачем кошти. Крім того відсутні докази, що ці записи розмов зроблені в установленому законом порядку, зокрема з дотриманням положень ст.ст. 306, 307 ЦК України. Письмові докази укладення між сторонами договору постачання відсутні. Відсутні також докази передачі позивачем відповідачу грошових коштів готівкою у місті Суми.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 208 Цивільного кодексу України, у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Факт укладення договору постачання від 30.05.2011 року №4 на купівлю печі судом не встановлено. Також посилання позивача на укладений договір постачання від 30.05.2011 року №4 на купівлю печі, який не підписаний сторонами є неправомірними, бо суперечить вимогам ст.ст. 203, 207, 208 Цивільного кодексу України /а.с.25-19/. Крім того, позивачем не доведено такої обставини, що грошові кошти у розмірі 14 000,00 гривень надсилалися відповідачу саме як передоплата за котел для випалювання деревного вугілля, а не за креслення цього обладнання, що також зазначалось у електронних листах, яким обмінювалися сторони. Зокрема кошти направлялись як фізичній особі ОСОБА_2, а не фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2, будь-яких посилань у квитанціях про передоплату, аванс або договір відсутні. В квитанції ПАТ Акцент-банк від 12.05.2011 року в Повідомленні одержувачу зазначено: ця операція не повязана зі здійсненням підприємницької діяльності.

В даному випадку позивач не надав доказів того, що відповідач незаконно отримав кошти у сумі 14 000,00 гривень, а передоплата підлягає поверненню позивачу. Також не доведено, того факту, що виникли будь-які зобовязання з приводу договору постачання від 30.05.2011 року №4 на купівлю печі, який не підписаний сторонами. Тому, суд, враховуючи викладене, вирішуючи спір у межах заявлених позовних вимог, враховуючи спосіб захисту позивача на його думку порушених прав, приходить до висновку, що вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Оскільки під час судового розгляду не знайшли підтвердження доводи позивача щодо порушень його прав внаслідок дій відповідача, також не можуть бути задоволенні і заявлені позовні вимоги щодо стягнення понесених збитків у зв'язку зі зверненням до суду, а також завданої моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таких доказів стороною позивача суду не надано.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215,218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити в зв'язку з необгрунтованістю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана особою, яка була присутня при оголошенні рішення суду протягом 10 днів з дня його оголошення а особою, яка не брала участі в розгляді справи, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення до судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

Суддя Мальована-Когер В.В.