АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 року м. Дніпропетровськ Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Петешенкової М.Ю., Пономарь З.М.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2, яка також діє в інтересах недієздатної доньки ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору недійсним, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

26 серпня 2014 року ОСОБА_2, діючи в інтересах своєї недієздатної доньки ОСОБА_3, як опікун, звернулась до суду із зазначеним позовом, за яким просила суд визнати недійним (нікчемним) договір № SAMDN39, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» з моменту укладення; стягнути з відповідача на користь позивача 7 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; судові витрати покласти на відповідача. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що влітку 2013 року їй стало відомо проте, що між її недієздатною донькою ОСОБА_3.(яка у судовому порядку у 2001 році була визнана недієздатною, та опікуном якої було призначено мати останньої, а саме: позивача) з одного боку, та ПАТ КБ «Приватбанк» - з іншого, був укладений договір № SAMDN39, за умовами якого ОСОБА_3 був наданий кредит та видана для користування кредитними коштами пластикова картка НОМЕР_2. 17 грудня 2013 року позивач звернулась на адресу відділення ПАТ КБ «Приватбанк» в м. Запоріжжя із заявою про закриття кредитної картки та про надання відомостей щодо суми заборгованості, проте станом на день звернення до суду таку інформацію надано не було, картка не заблокована, у зв'язку з чим позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2014 року ухвалено: позов - задовольнити частково; визнати недійсним з моменту укладення договір № SAMDN39, укладений між ОСОБА_3 та публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк»; стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору 243,60 грн.; у задоволенні решти позову - відмовити.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду змінити в частині визнання недійсним з моменту укладання договору № SAMDN39, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, в іншій частині рішення суду залишити без змін; стягнути на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне її задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду повністю не відповідає.

Встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 є рідною матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка рішенням Новоуренгойського міського суду Ямало-Ненецького автономного округу від 24 квітня 2001 року була визнана недієздатною. На підставі вказаного судового рішення постановою мера м. Новий Уренгой Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації № 844 від 04 липня 2001 року ОСОБА_2 було призначено опікуном над донькою - ОСОБА_3, 1982 року народження. Як вбачається з пояснень, наданих представниками сторін у судовому засіданні, а також з відомостей, викладених ними у позовній заяві та в письмових запереченнях проти позову, 25 березня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталась на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» з письмовими заявами щодо анулювання спірного кредитного договору та здійснення розрахунку суми заборгованості для проведення розрахунку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 на момент підписання кредитного договору була визнана у судовому порядку недієздатною. Суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, оскільки позивач стверджує, що дізналась про наявність спірного договору влітку 2013 року, коли її недієздатна донька почала просити грошові кошти для погашення кредитної заборгованості. Доказів протилежного представником відповідача надано не було, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про те, що позивачем не був пропущений строк для звернення до суду з даним позовом. Вирішуючи вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки стороною позивача не було надано доказів на підтвердження завдання відповідачем моральної шкоди позивачу та доказів настання негативних наслідків для фізичного та/або психічного здоров'я ОСОБА_3, ОСОБА_2 у зв'язку з діями ПАТ КБ «ПриватБанк».

Судова колегія, переглядаючи справу в апеляційному порядку, вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно встановив спірні правовідносини сторін і дав належну оцінку доказам у справі, однак висновок суду першої інстанції щодо визнання недійсним правочину є неправильним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 п. 4 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України).

У п. 5 вказаної постанови зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків дійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України на зазначені положення закону та відповідні роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України уваги не звернув.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції змінює в частині задоволеного позову з наступних підстав.

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що 25 березня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про надання банківських послуг у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 400 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на підставі анкети-заяви ОСОБА_3 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку 206208858 на видачу пенсійної картки.

Вказана анкета-заява ОСОБА_3, як кредитний договір, була надана суду апеляційної інстанції представником банку.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник банку визнав, що 25 березня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений зазначений кредитний договір.

Рішенням Новоуренгойського міського суду Ямало-Ненецького автономного округу від 24 квітня 2001 року була визнана недієздатною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі вказаного судового рішення постановою мера м. Новий Уренгой Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації № 844 від 04 липня 2001 року ОСОБА_2 було призначено опікуном над донькою - ОСОБА_3, 1982 року народження (а с.17,19).

Зазначені докази підтверджують, що на час укладення спірного кредитного договору позичальник ОСОБА_3 була недієздатною.

Згідно зі ст. 12 «Конвенции о правовой помощи и правовых отношениях по гражданским, семейным и уголовным делам» «Документы, которые на территории одной из Договаривающихся Сторон выданы или засвидетельствованы компетентным учреждением либо специально на то уполномоченным лицом в пределах его компетенции и по установленной форме и скреплены гербовой печатью, принимаются на территориях всех других Договаривающихся Сторон без какого-либо специального удостоверения. Документы, которые на территории одной из Договаривающихся Сторон рассматриваются как официальные документы, пользуются на территориях других Договаривающихся Сторон доказательной силой официальных документов».

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в Тюменській області Російської Федерації (а.с. 14). З 2005 року зареєстрована за адресою місця проживання в м. Запоріжжі, має паспорт громадянина України (а.с.10), дата внесення до державного реєстру фізичних осіб з одержанням ідентифікаційного номеру НОМЕР_1 в Шевченківській податковій адміністрації з 09.03.2004 року в Україні (а.с.15).

Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району м. Запоріжжя на підставі зазначених рішень Російської Федерації прийняв під опіку ОСОБА_3 (а.с.52).

Позивач, як опікун недієздатної зверталась до ПАТ КБ «Приватбанку» з письмовими заявами від 03.09.2013 року та 19.11.2013 року щодо анулювання спірного кредитного договору, посилаючись на те, що недієздатна особа, яка знаходиться під її опікою, здійснила правочин, який нікчемним, та просила здійснити розрахунок суми заборгованості для проведення розрахунку (а.с.20-23).

Позивач зазначала, що спірний правочин вчинений недієздатною донькою без її відома та дізналась про це опікун лише влітку 2013 року у зв'язку з чим зразу звернулась до відповідача із вказаними вимогами.

Однак до теперішнього часу відкритий Приватбанком на недієздатну особу рахунок за кредитом незаблокований та ОСОБА_3 продовжує використовувати кредитну картку, що підтверджено представником відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції та кредитний договір не анульований, розрахунок щодо отриманих грошових коштів недієздатною особою за спірним договором суду не наданий.

З виписки роздруківки операцій банку на ОСОБА_3 (а.с.54-66) за період з 25.03.2011 року по вересень 2014 року вбачаються виписки по чотирьом рахункам з різним кредитним лімітом, що не відповідає спірному кредитному договору. Інших доказів отримання коштів недієздатною особою - суду не надано.

Частиною 4 ст. 67 ЦК України встановлено, що опікун зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Згідно з ч. 2 ст. 41 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину.

Частиною 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно до вимог ч.1 статті 226 ЦК України, - правочини, які вчинені недієздатною фізичною особою, є нікчемними.

Судова колегія, аналізуючи докази у справі дійшла висновку, що за спірними правовідносинами наявний спір, а тому визнає нікчемним спірний кредитний договір, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та недієздатною ОСОБА_3 25 березня 2011 року.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції правових наслідків нікчемного правочину, судова колегія вважає безпідставними, оскільки в даному випадку це право суду, а не обов'язок, з урахуванням не надання банком доказів отриманих коштів недієздатною особою за нікчемним правочином.

Як вбачається зі змісту ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції строку позовної давності до спірних правовідносин, судова колегія вважає неспроможними, оскільки відповідачем не спростовані доводи позивача відносно часу, коли вона дізналась про порушення прав недієздатної особи, опікуном якої вона є, а тому зазначене апелянтом є переоцінкою доказів у справі, що не є підставою для зміни або скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги щодо того, рішення іноземного суду на території України не визнано в установленому порядку та виконанню не підлягає, а з доказу рішення іноземного суду не вбачається набрання ним чинності, судова колегія вважає безпідставними, оскільки відповідно до вказаних апелянтом норм процесуального права (статті 390,393 ЦПК України) регулюються умови визнання та виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню, а тому застосування цих норм до спірних правовідносин є безпідставним; в даній справі вказане рішення суду є доказом, і про те, що цей доказ не є належним та допустимим у справі відповідачем-апелянтом не доведено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, та судова колегія не вбачає підстав для його зміни або скасування.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення то відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що зміна рішення суду не впливає на розподіл судових витрат проведений судом першої інстанції, то відсутні підстави для нового розподілу судових витрат по справі.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2014 року - змінити в частині задоволеного позову.

Визнати нікчемним кредитний договір № б/н від 25 березня 2011 року, укладений між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_3.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2014 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю.Петешенкова

З.М. Пономарь