У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Кадєтова О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Станильської сільської ради Дрогобицького району, третя особа - управління Держземагенства у Дрогобицькому районі, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відшкодування шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Станильської сільської ради Дрогобицького району, третя особа - управління Держземагенства у Дрогобицькому районі, про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, державних актів про право власності на землю, свідоцтва про право на спадщину, усунення перешкод,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Станильської сільської ради Дрогобицького району, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відшкодування шкоди, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки площею 0,1505 га, розташованої на території Станильської сільської ради Дрогобицького району на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_5 Право власності на зазначену ділянку ОСОБА_6 посвідчувалося Державним актом ІІ-СТ № 015859, виданим Станильською сільською радою 17 лютого 1997 року, а в подальшому, Державним актом серії ЯД № 508718, виданим 01 грудня 2006 року. На підставі будівельного паспорту мати позивача за життя розпочала будівництво житлового будинку згідно схеми виносу в натурі меж земельної ділянки від 25 липня 1989 року, проте, встигла завершити лише фундамент під господарську споруду.

Позивач зазначала, що у 2008 році відповідачі самовільно збудували на частині належної їй земельній ділянці фундамент, чим унеможливили використання позивачем власної земельної ділянки. Внаслідок таких дій відповідачів у ОСОБА_2 стався гіпертонічний криз, внаслідок якого вона потрапила до лікарні.

ОСОБА_2 просила суд зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити їй перешкод у користуванні зазначеною вище земельною ділянкою та привести земельну ділянку у належний стан шляхом знесення самовільно збудованого на ній фундаменту, а також стягнути з відповідачів солідарно на відшкодування майнової шкоди 305,70 грн та 5 000,00 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Крім того, ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, державних актів про право власності на землю, свідоцтва про право на спадщину, усунення перешкод, посилаючись на те, що рішенням виконавчого комітету Доброгостівської сільської ради народних депутатів Дрогобицького району Львівської області від 27 вересня 1990 року, з урахуванням рішення зборів уповноважених членів колгоспу ім. Шевченка від 02 серпня 1990 року ОСОБА_3 виділено земельну ділянку площею 0.25 га для будівництва індивідуального житлового будинку за рахунок земель колгоспу ім. Шевченка в с. Станиля. Рішенням виконавчого комітету Дрогобицької районної ради народних депутатів Львівської області від 28 лютого 1991 року № 40 ОСОБА_3 дозволено будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 0,10 га. 14 березня 1991 року межі земельної ділянки ОСОБА_3 винесено в натуру. Рішенням Станильської сільської ради від 18 липня 1996 року № 89 долучено до зайнятої ОСОБА_5 земельної ділянки земельну ділянку площею 0,05 га. Позивач зазначала, що вказана земельна ділянка площею 0,05 га була надана в користування ОСОБА_5 за рахунок земель ОСОБА_3 без попереднього її вилучення у встановленому порядку.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 листопада 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення сесії Станильської сільської ради від 18 липня 1996 року № 89 в частині долучення земельної ділянки ОСОБА_5 Скасовано державний акт про право власності на земельну ділянку від 17 лютого 1997 року серії ІІ ЛВ № 015859 на ім'я ОСОБА_5 і державний акт від 01 грудня 2006 року серії ЯД № 508718 на ім'я ОСОБА_2

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 в користуванні спірною земельною ділянкою. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом з тим, ОСОБА_2 подала касаційну скаргу з пропуском строку на касаційне оскарження, встановленого чинним законодавством, проте у касаційній скарзі нею заявлено клопотання про поновлення цього строку з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин.

Відповідно до ч. 2 ст. 325 ЦПК України, у разі пропущення строку на касаційне оскарження, з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала касаційну скаргу, може поновити цей строк.

Наведені у клопотанні доводи свідчать про поважність причин пропуску процесуального строку на касаційне оскарження.

За таких обставин клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення апеляційного суду слід задовольнити.

Проте, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та частково задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що Станильська сільська рада рішенням № 89 від 18 липня 1996 року передала ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,05 га без вилучення її у ОСОБА_3, чим порушила її законні права землекористувача, а оскільки правова підстава для видачі державних актів на право власності на спірну земельну ділянку в судовому порядку визнана недійсною, тому підлягають визнанню недійсними і державний акт від 17 лютого 1997 року серії ІІ ЛВ № 015859 на ім'я ОСОБА_5 і державний акт від 01 грудня 2006 року серії ЯД № 508718 на ім'я ОСОБА_2, яка успадкувала цю земельну ділянку після смерті ОСОБА_5

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

На підставі наведеного та керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження ухвали Апеляційного суду Львівської області від 13 листопада 2014 року.

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Станильської сільської ради Дрогобицького району, третя особа - управління Держземагенства у Дрогобицькому районі, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відшкодування шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Станильської сільської ради Дрогобицького району, третя особа - управління Держземагенства у Дрогобицькому районі, про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, державних актів про право власності на землю, свідоцтва про право на спадщину, усунення перешкод.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ О.В. Кадєтова