У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ житлового будинку; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності, виділення частки майна в натурі, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Київської області від 9 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, у якому просила поділити в натурі житловий будинок, що розташований за адресою по АДРЕСА_1, а також земельну ділянку за цією ж адресою.

На обґрунтування позову зазначала, що згідно з договором дарування від 21 жовтня 2000 року, укладеним між ОСОБА_5 та нею, їй було подаровано 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1. Будинком сторони у справі користуються багато років певними кімнатами та частинами земельної ділянки. З урахуванням уточнених позовних вимог просила поділити житловий будинок по ІІІ варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи, а земельну ділянку по І варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи.

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила виділити їй в натурі без виплати матеріальної компенсації 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 у вигляді окремої квартири, а ОСОБА_3 виділити в натурі без виплати матеріальної компенсації 1/2 частини спірного житлового будинку.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2013 року позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами до нього по АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_3 у власність частину житлового будинку АДРЕСА_1, зокрема, на приміщення 1 поверху та інші визначені надвірні споруди та будівлі.

Виділено ОСОБА_4 у власність частину житлового будинку АДРЕСА_1, зокрема, на приміщення 1 поверху та інші визначені надвірні споруди та будівлі.

Виділено в користування земельну ділянку ОСОБА_4 площею 1 030 кв. м та ОСОБА_3 площею 1 031 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1, відповідно до схеми ІІ варіанта розподілу земельної ділянки (Додаток 6) висновку судової будівельно-технічної експертизи від 18 жовтня 2013 року № 1-18/10

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 10 939 грн 50 коп. матеріальної компенсації за відступ від реальної частки.

Додатковим рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2014 року виділено у власність ОСОБА_3 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Виділено у власність ОСОБА_4 3/5 частини житлового будинку по АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 9 грудня 2014 року рішення місцевого суду скасовано в частині поділу земельної ділянки та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову в цій частині. У решті рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки фактичне користування будинком здійснюється за І варіантом розподілу будинку по проведеній експертизі, тому саме за цим варіантом необхідно поділити спірний житловий будинок та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 матеріальну компенсацію за відступ від ідеальної частки, припинивши право спільної часткової власності на спірний будинок. При поділі земельної ділянки суд взяв за основу ІІ варіант проведеної експертизи, оскільки такий варіант є найбільш зручним у користуванні.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення міськрайонного суду в частині поділу житлового будинку, погодився із висновком суду першої інстанції про те, що житловий будинок необхідно поділити за І варіантом проведеної експертизи. Разом з тим, скасовуючи рішення міськрайонного суду в частині поділу земельної ділянки та ухвалюючи в цій частині нове рішення, виходив із того, що спірна земельна ділянка належить лише ОСОБА_4, тому вона не підлягає поділу відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що за договором дарування від 21 жовтня 2000 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, останній було подаровано Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель у житловому будинку АДРЕСА_1. 9 жовтня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, за яким останній було подаровано Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель у житловому будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України.

За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом.

Під час вирішення зазначених спорів суди повинні враховувати роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок».

Вирішуючи такі спори, суд з урахуванням вимог ст. 10 ЦПК України з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи та забезпечення здійснення прав сторін на судовий захист повинен відповідно до заявлених вимог запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати, зокрема, висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі, а у необхідних випадках: висновки органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекцій тощо, про допустимість пов'язаних із цим поділом переобладнань і перепланувань; дані про дозвіл виконавчого комітету місцевої ради на переобладнання і перепланування жилого будинку; дані про характер робіт і їх вартість, які необхідно здійснити для відокремлення виділеної частки будинку або поділу будинку.

Крім того, згідно зі ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

При переході права власності житловий будинок до набувачів, якими в т. ч. є спадкоємці, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для його обслуговування.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині поділу земельної ділянки, суд апеляційної інстанції виходив із того, що земельна ділянка належить лише ОСОБА_4, тому вона не підлягає поділу відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України.

Також судом не було звернуто уваги на доводи ОСОБА_3 про те, що у матеріалах справи міститься рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2013 року про визнання свідоцтва про право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_4, недійсним.

Таким чином, висновок суду про те, що спірна земельна ділянка належить лише ОСОБА_4, є передчасним.

Крім того, рішення апеляційного суду взагалі не містить мотивів скасування рішення суду першої інстанції та відмови в позові ОСОБА_3 щодо поділу земельної ділянки, оскільки вимоги про поділ земельної ділянки та житлового будинку не є ні взаємопов'язаними, ні взаємовиключними.

Зазначене є порушенням вимог ст. 316 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що, відмовивши у позові в частині поділу земельної ділянки, апеляційний суд тим самим спір по суті не вирішив, право позивачки на судовий захист, гарантований їй ст. ст. 55, 124 Конституції України та передбачений ст. ст. 3, 4 ЦПК України, не забезпечив, свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процесу не виконав, всупереч ст. 303 ЦПК України фактично усунувся від виконання своїх процесуальних обов'язків та вказував на необхідність додаткового з'ясування обставин, що стосуються можливості поділу земельної ділянки.

Суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215, 316 ЦПК України не з'ясував дійсних обставин у справі, не перевірив належним чином доказів, не визначився із характером спірних правовідносин, не надав їм оцінки та не вирішив їх, а тому рішення суду апеляційної інстанції є передчасним.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд розглянув справу з порушенням вимог ст. ст. 212-214,311-316 ЦПК України, а тому ухвалене апеляційним судом рішення не відповідає вимогам процесуального законодавства.

Отже, за змістом рішення апеляційного суду повинно відповідати вимогам ст. 316 ЦПК України.

Оскільки апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 9 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко