Справа № 418/515/14-ц
Провадження № 22ц/782/501/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Сєвєродонецьк

Cудова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

Головуючого Лозко Ю.П.

Суддів: Назарової М.В., Заіки В.В.,

за участю секретаря: Козубській А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» на рішення Міловського районного суду Луганської області від 01 липня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 10 січня 2014 року по час поновлення на робочому місці, про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаними позовними вимогами в обгрунтування яких вказала, що вона з серпня 1986 року працює лікарем акушер гінеколог у Беловодській центральній районній лікарні. 08.10.2012 року вона була звільненна з займаної посади на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України, за систематичне невиконання службових обов»язків. Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 15.04.2013 року, за її позовом до Комунального закладу Біловодське Районне Територіальне Медичне об»єднання про визнання незаконним наказу про застосування дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у задоволенні позову було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено. ОСОБА_1 поновлено на посаді лікаря акушера гінеколога в Комунальному Закладі Біловодське Районне Територіальне Медичне Об»єднання. Стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.10.2012 року по 29.10.2013 року.

Додатковим рішенням Апеляційного суду Луганської області від 19.11.2013 року стягнуто з Комунального закладу Біловодське Районне Територіальне Медичне об»єднання на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45 185, 24 гривень.

Позивачка зазначила, що на виконання вказаних рішень Апеляційного суду Луганської області , 30.10.2013 року її було поновлено на роботі та 18.11.2013 року на її рахунок відповідачем було перераховано 19 192,01 гривень, а залишок у розмірі 22 276,09 гривень відповідач залишив не сплаченим, чим фактично прогнорував рішення Апеляційного суду Луганської області.

16 грудня 2013 року ухвалою Апеляційного суду Луганської області заява комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» про перегляд рішення апеляційного суду Луганської області від 29.102013 року та додаткового рішення апеляційного суду Луганської області від 19.11.2013 року у зв»язку з нововиявленими обставинами задоволено. Вказані рішення скасовано. Апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 15.04.2013 року відхилено. Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 15.04.2013 року залишено без змін.

10.01.2014 року наказом № 18 її було знов звільненно із займаної посади за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов»язків, покладених на нього трудовим договором. п. 3 ст. 40 КЗ пП України.

19 березня 2014 року ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвала апеляційного суду Луганської області від 16 грудня 2013 року скасовано, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

12 травня 2014 року ухвалою апеляційного суду Луганської області, у задоволенні заяви комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» про перегляд рішення апеляційного суду Луганської області від 29 жовтня 2013 року та додаткового рішення апеляційного суду Луганської області у зв»язку з нововиявленими обставинами відмовлено.

Позивачка також зазначила, що виплата залишку від загальної суми в розмірі 45 185,24 гривень - середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначеної та стягнутої з відповідача на її користь додатковим рішенням апеляційного суду Луганської області від 19.11.2013 року, відповідачем була остаточно здійснена 29.07.2014 року, тому позивачка вважає це є підставою для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді сплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по дату фактичної сплати сум, які їй належали.

Посилаючись на порушення відповідачем її прав відповідно чинного законодавства, просила суд, зобов»язати відповідача провести розрахунок середньої заробітної плати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 10.01.2014 року по час поновлення на роботі. Стягнути з відповідача на її користь суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 10.01.2014 року по 29.07.2014 року. Стягнути з відповідача на її користь суму моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень.

Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 01 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток в розмірі 18033 гривень.

Стягнуто з комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Стягнуто з комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» судовий збір в сумі 243, 60 гривень, зарахувавши його до спеціального фонду Державного бюджету України.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду першої інстанції представник комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить суд, змінити рішення Міловського районного суду Луганської області від 01 липня 2015 року у частині стягнення з комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 середньомісячного заробітку в розмірі 18 033 гривні та стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 гривень скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю. У частині стягнення судового збору у розмірі 243, 60 гривень сасувати та увалити нове рішення, яким судовий збір компенсувати за рахунок держави. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, доводи осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судова колегія вважає, що у даному випадку вказані вимоги закону судом першої інстанції виконано не в повній мірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 з 1986 року працювала у комунальному закладі Біловодське Районне Територіальне Медичне об»єднання лікарем акушер гінеколог.

08.10.2012 року наказом №116 КЗ «Біловодське Районне Територіальне Медичне об»єднання» позивачку ОСОБА_1 було звільненно із займаної посади на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України, за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов»язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалисяслужбових обов»язків.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 15.04.2013 року, за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу Біловодське Районне Територіальне Медичне об»єднання про визнання незаконним наказу про застосування дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у задоволенні позову було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року рішення Біловодського районного суду Луганської області від 15.04.2013 року було скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. ОСОБА_1 поновлено на посаді лікаря акушера гінеколога в Комунальному Закладі Біловодське Районне Територіальне Медичне Об»єднання. Стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.10.2012 року по 29.10.2013 року.

Додатковим рішенням Апеляційного суду Луганської області від 19.11.2013 року було стягнуто з Комунального закладу Біловодське Районне Територіальне Медичне об»єднання на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45 185, 24 гривень.

Згідно ст. 76 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 34 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

На підставі вказаних рішень апеляційного суду Луганської області, наказом №128 КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» від 30.10.2013 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді лікаря акушера гінеколога на 0,75 ставки з 09.10.2012 року. Також, 18.11.2013 року на рахунок позивачки, відповідачем було перераховано 19 192,01 гривень.

Отже, залишок невиплати належних сум відповідно до рішення суду апеляційної інстанції складав 22 276,09 гривень.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 16 грудня 2013 заява комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» про перегляд рішення апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року та додаткового рішення апеляційного суду Луганської області від 19.11.2013 року у зв»язку з нововиявленими обставинами задоволено.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року та додаткове рішення апеляційного суду Луганської області від 19.11.2013 року скасовано.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 15.04.2013 року відхилено. Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 15.04.2013 року залишено без змін.

Згідно наказу №18 від 10 січня 2014 року КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» у зв»язку з негайним набранням чинності ухвали апеляційного суду Луганської області від 16.12.2013 року, ОСОБА_1 лікаря акушера гінеколога поліклініки звільнено за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов»язків, покладених на нього трудовим договором, п. 3 ст. 40 КЗ пП України з 10.01.2014 року. Наказано головному бухгалтеру провести повний розрахунок згідно діючого законодавства.

Згідно даних трудової книжки ОСОБА_1 від 16.01.2014 року, запис за №23 згідно якого 10.01.2014 року ОСОБА_1 була звільненна за п. 3 ст. 40 КЗпП України, вважати недійсним.

Згідно запису під №25 від 16.01.2014 року на підставі наказу №30 від 27.01.2014 року ОСОБА_1 звільнена за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 13 травня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково. Наказ №18 від 10.01.2014 року КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» - скасовано. В тексті цього рішення суду вказано, що виконання рішення апеляційного суду від 16.12.2013 року про скасування попереднього рішення про поновлення на роботі від 29.10.2013 року та від 19.11.2013 року, на підставі яких ОСОБА_1 наказом №128 від 30.10.2013 року була поновлена на посаді лікаря акушер гінеколога КЗ передбачає скасування наказу №128, а не звільнення вдруге за порушення КЗпП України. З вимогами стосовно наказу №30 від 27.01.2014 року, яким вносилися зміни до наказу №18 від 10.01.2014 року ОСОБА_1 не зверталася.

Отже, наказом №30 від 27.01.2014 року були внесені зміни до Наказу №18 від 10.01.2014 року яким змінено дату звільнення ОСОБА_1 з 10.01.2014 на 16.01.2014 р.

Таким чином, ОСОБА_1 не працювала в КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» з 16.01.2014 року.

19 березня 2014 року ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвала апеляційного суду Луганської області від 16 грудня 2013 року скасовано, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

12 травня 2014 року ухвалою апеляційного суду Луганської області, у задоволенні заяви комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» про перегляд рішення апеляційного суду Луганської області від 29 жовтня 2013 року та додаткового рішення апеляційного суду Луганської області у зв»язку з нововиявленими обставинами відмовлено.

Наказом від 20 червня 2014 року №76 позивачку ОСОБА_1 було поновлено на посаді лікаря акушера гінеколога поліклініки КЗ«Біловодська центральна районна лікарня» на 0,75 ставки з 17.01.2014 року, з зазначенням провести виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17 січня 2014 року по 22.06.2014 року.

Як вбачається з постанови держвиконавця від 15.09.2014 року при примусовому виконанні виконавчого листа виданого 12.05.2014 року Біловодським районним судом Луганської області, ОСОБА_1 поновлено на посаді лікаря акушера гінеколога в КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» з 17.01.2014 року згідно копії наказу №76 від 20.06.2014 року. Стягнуто та перераховано з КЗ «Біловодська центральна лікарня» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45 185,24 грн. згідно платіжних доручень №680 від 15.11.13 р., №377 від 27.06.2014 р.,№372 від 27.06.2014 р. №389 від 29.07.2014 року. Виконавче провадження закінчено.

Отже, відповідачем були здійсненні всі належні позивачці виплати за рішеннями апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 року та від 19.11.2013 року лише 29 липня 2014 року, про що свідчать пісьмови матеріали справи і ці обставини не заперечуються сторонами.

Таким чином, з 16 січня по 20.06.2014 року позивачка не працювала і не отримувала заробітну плату, що свідчить про наявність вимушеного прогулу і на думку колегії суддів вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного суду N 13 від 24.12.99 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" є роз'ясненим, що "задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Як вбачається з матеріалів справи, за останні два місяці а саме, у листопаді 2013 р. ОСОБА_1 відпрацьовано 9 днів, заробітна плата -868,72 грн.; у грудні 2013 року відпрацьовано 8 днів, заробітна плата 736,26 днів, всього 17 днів заробітна плата становила - 1604,98 грн.

Отже, середньодневна заробітна плата позивачки складає 94,41 грн. Строк вимушеного прогулу позивачки складає 111 роб. днів ( з 16.01.2014 року по 20.06.2014 року).

94,41 грн. ( середньодневна заробітна плата позивача) х 111 днів (строк вимушеного прогулу) = 10 432,31 грн. Де 111(роб.дні -21,5(середня кількість робочих днів за 2 останіх місяці, які передували звільненню) х 4 (місяці) +12 (робочих днів у січні 2014 р.) + 13 (робочі дні у червні 2014р.).

За таких обставин, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.01. 2014 року по 20.06. 2014 року у сумі 10 432, 31 грн.

Задовольяючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції вважав обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, відповідно до вимог ст. 117 КЗпПУкраїни, та обрахував цю суму у розмірі 18033,00 гривень та стягнув її як середньомісячний заробіток, а у позові щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовив. Проте, висновок суду не відповідає заявленим вимогам та встановленим обставинами по справі.

Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові суму у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тобто, приписи ст. 117 КЗпП України, застосовуються при звільненні працівника і до належних звільненому працівникові сум, нарахованих та не виплачених у строки передбачені ст. 116 КЗпП України.

Позивачка ОСОБА_1 20.06.2014 року була поновлена на роботі, тому стягнута за Рішенями апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 р.та від 19.11.2013 р. сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу та не сплачена у порядку виконання цих рішень не стосується вимог ст. 117 КЗпП України, тому колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст. 212, 214 ЦПК України на вищезазначене уваги не звернув, та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права у вказаній частині, що є підставою для зміни рішення суду відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у сумі 1000 гривень, колегія суддів вважає, що ці висновки суду першої інстанції про заподіяння позивачки моральної шкоди та наявності в неї права на відшкодування моральної шкоди, відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до Пленуму Верховного Суду України в постанові від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з вимогами ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування працівникові моральної шкоди покладено на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України та положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача, часу та зусиль необхідних для відновлення попереднього стану та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих та виробничих зв`язках.

Встановлюючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, суд першої інстанції врахував конкретні обставини справи, характер і ступінь моральних страждань позивачки, порушення нормального укладу її життя і обґрунтовано прийшов до висновку про часткове задоволення позову про стягнення моральної шкоди у визначеному судом розмірі.

Доводи апелянта стосовно відсутності підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення моральної шкоди, на увагу не заслуговують, оскільки суд дійшов правильного висновку, що порушивши трудові права позивачки, відповідач тим самим завдав їй моральної шкоди і для відшкодування моральної шкоди достатньо самого факту такого порушення, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у різних справах.

Інші доводи апеляційної скарги, не узгоджуються з встановленими обставинами по даній справі.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» задовольнити частково.

Рішення Міловського районного суду Луганської області від 01 липня 2015 року в частині стягнення з Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 (одна тисяча) гривень та стягнення з Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. зарахованого до спеціального фонду Державного бюджету України, залишити без змін.

В іншій частині рішення Міловського районного суду Луганської області від 01 липня 2015 року, скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 10 432,31 гривень.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий

Судді: