У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення безпідставно отриманих грошових коштів за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, та касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 2 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 24 квітня 2008 року між ним та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», тепер - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), було укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав кредит зі сплатою процентів на строк до 24 квітня 2013 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 24 квітня 2008 року між ними також було укладено договір застави, предметом якого є автомобіль МАЗ 54323, 1991 року випуску, вартістю 31 815 грн.

У зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором за актами прийому від 11 січня 2010 року відповідачем був прийнятий зазначений автомобіль з напівпричепом з правовстановлюючими документами для подальшої їх реалізації за ринковою вартістю в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2010 року зазначений кредитний договір було розірвано та з нього стягнуто 93 391 грн 30 коп. у рахунок погашення заборгованості за цим договором.

Вважав, що з ухваленням вказаного рішення суду договір застави припинив свою дію, тому банк повинен був повернути йому предмет застави, а рішення суду повинно виконуватись на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби від 11 серпня 2010 року відкрито виконавче провадження та накладено арешт на належне йому рухоме майно в межах стягнутої з нього суми за рішенням суду.

Однак з травня 2010 року з його карткового рахунку, відкритого у ПАТ КБ «ПриватБанк» для отримання нарахованої заробітної плати, стягувались грошові кошти.

15 квітня 2011 року державним виконавцем повернуто виконавчий документ стягувачу, припинено арешт майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення суду. При цьому ніякої постанови про звернення стягнення на його заробітну плату прийнято не було.

Таким чином, відповідач безпідставно утримав з його зарплатних карток 35 136 грн 64 коп.

Неодноразові його звернення до відповідача з вказаних обставин залишились без задоволення і тільки 20 жовтня 2013 року він отримав відповідь про те, що зазначені списання його коштів проводились згідно з умовами кредитування.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд: витребувати у відповідача автомобіль марки МАЗ 54323, 1191 року випуску, напівпричеп бортовий і правовстановлюючі документи на зазначене рухоме майно; визнати неправомірними дії відповідача щодо стягнення із заробітної плати грошових коштів та зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» припинити стягнення заборгованості за кредитним договором від 24 квітня 2008 року; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 35 136 грн 64 коп. та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 2 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20 листопада 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано неправомірними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо договірного списання коштів із заробітної картки позивача на погашення заборгованості за кредитним договором після його розірвання. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 безпідставно списані грошові кошти в розмірі 35 136 грн 64 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, просить оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позову скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, у решті - рішення суду залишити без змін.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_3 - відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що договірне списання грошових коштів на погашення кредиту із його заробітних карток, починаючи з 25 травня 2010 року здійснюється банком неправомірно, тому стягнуті грошові кошти в розмірі 35 136 грн 64 коп. підлягають поверненню позивачу.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також, що банк керувався п. 2.2.6 кредитного договору, який розірваносудом, тобто на час таких дій банку договору не існувало, тому договірне списання грошових коштів, починаючи з 25 травня 2010 року, здійснювалось банком неправомірно.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 24 квітня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 12 тис. доларів США на споживчі цілі зі сплатою 17 % річних на строк до 24 квітня 2013 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 24 квітня 2008 року між ними також було укладено договір застави, предметом якого є автомобіль МАЗ 54323, 1991 року випуску, вартістю 31 815 грн.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором, за актами прийому від 11 січня 2010 року відповідачем був прийнятий зазначений автомобіль з напівпричепом з правовстановлюючими документами для подальшої їх реалізації за ринковою вартістю в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2010 року зазначений кредитний договір було розірвано та стягнуто із ОСОБА_3 93 391 грн 30 коп. у рахунок погашення заборгованості за цим договором.

Зазначений вище автомобіль та напівпричеп були реалізовані банком, а виручені кошти направлені на погашення заборгованості за кредитним договором від 24 квітня 2008 року.

Пунктом 2.2.6 кредитного договору від 24 квітня 2008 року передбачено, що позичальник доручає банку списувати грошові кошти з своїх поточних рахунків у валюті кредиту для виконання зобов'язань з погашення кредиту, а також процентів за його користування.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з випискою за заробітною карткою ОСОБА_3, термін дії якої до жовтня 2015 року і яка станом на час розгляду справи закрита, за період з 2 березня 2010 року до 21 листопада 2013 року банком було здійснено договірне списання грошових коштів на загальну суму в розмірі 36 636 грн 30 коп. Вказана сума була спрямована на погашення заборгованості за двома кредитними договорами: від 24 квітня 2008 року - 18 069 грн 47 коп., та від 6 березня 2008 року, укладеним між сторонами з встановленим кредитним лімітом 8 тис. грн та зі строком дії до березня 2011 року, - 18 556 грн 83 коп.

Згідно з п. 4.6 Умов та Правил надання банківських послуг, з якими позивач був ознайомлений і погодився їх виконувати, позичальник доручає банку здійснювати списання коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів, а також списання коштів з картрахунків у випадку настання строків платежів по інших договорах клієнтів у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання в межах платіжного ліміту картрахунка.

Також пп. 1.1.3.1.6, 1.1.3.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що клієнт доручає банку здійснювати списання коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті банку за цим договором.

Таким чином, між сторонами на підставі вказаних договорів (правочинів) склалися правовідносини з взаємопов'язаними правами та обов'язками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Крім того, виходячи з характеру спірних правовідносин та змісту норм ст. ст. 598 - 599, 653 ЦК України слід розрізняти поняття «розірвання договору» і «припинення зобов'язання/договору».

При цьому розірвання договору припиняє його дію на майбутнє і не скасовує сам факт укладення і дії договору включно до моменту його розірвання, а також зберігає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України зазначених вище норм матеріального права не врахував; не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; доводів апеляційної скарги не перевірив та не надав належної оцінки доводам ПАТ КБ «ПриватБанк та дійшов передчасного висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції, що свідчить про його необґрунтованість та незаконність.

За таких обставин ухвала апеляційного суду в задоволеній частині вимог ОСОБА_3 підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що, доводи скарги ОСОБА_3 висновків суду не спростовують.

Так, у зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором він передав, а ПАТ КБ «ПриватБанк» прийняв указане в договорі застави рухоме майно та правовстановлюючі документи для подальшої реалізації майна за ринковою вартістю й направлення грошових коштів на погашення заборгованості, про що є відповідні акти приймання. 12 травня 2011 року позивач надав банку дві нотаріально посвідчені довіреності на право розпорядження, у тому числі продажу, та користування предметом застави строком до 12 травня 2014 року.

Згідно з актом про оцінку ринкової вартості колісного транспортного засобу від 20 липня 2012 року ринкова вартість напівпричепа, що належить ОСОБА_3, на дату оцінки становить 14 434 грн.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу ОСОБА_3 щодо вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Керуючись ст. ст. 332, 335 - 338, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, відхилити.

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20 листопада 2014 року в частині позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта