Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2313/15 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Круглик В.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

19 червня 2014р. позивач через свого представника звернулася до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав щодо його доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 12.11.1998 по 12.05.2004. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. 12.05.2004 з відповідача стягнуті аліменти на доньку по ј частині до повноліття.

Вважаючи, що відповідач з часу розірвання шлюбу, тобто з травня 2004 р. вихованням доньки не займається, не надає матеріальної допомоги на її утримання, ніякого зв`язку з донькою не підтримує та ухиляється від батьківських обов`язків, просила позов задовольнити.

Окрім того зазначала, що вихованням дитини займається вітчим. А відповідач погрожує її сім`ї. На думку позивача, така поведінка відповідача свідчить про свідоме ухилення його від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник позивача ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильної оцінки доказів, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просив рішення суду скасувати у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги його довірителя у повному обсязі.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивачу суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання доньки і свідомого нехтування ним своїми обов'язками, тому підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, установлені пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, відсутні.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та вимог матеріального закону.

Згідно статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини.

Позбавлення батьківських прав - це крайня міра такої відповідальності, яка регулюється ст. 164-169 СК України.

У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки.

Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.11.1998 по 12.05.2004, від якого у них народилася донька ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.05.2004 стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/ 4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 14.04.2004р. і до її повноліття, але не менше 1/ 2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Досліджені судом довідки виконавчої служби та надані суду докази щодо виконання рішення суду про сплату аліментів не свідчать про те, що відповідач злісно ухиляється від обов'язку по утриманню неповнолітньої доньки. Судом встановлено, що дійсно з 2012 р. мало місце несплати аліментів, але як убачається з виписок із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого Олександрівської клінічної лікарні м. Києва, ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні з 07.03.2013 по і 11.03.20 1 3, з 01.07.2013. по 08.07.2013 та з 26.12.2013 по 03.01.2014 та йому було проведено дві операції. У вересні 2014 р. відповідач сплатив заборгованість по аліментах у розмірі 9081,08 грн.

Із допиту ОСОБА_6 (дитини), як свідка вбачається, що неповнолітня дитина сторін - ОСОБА_6 на час розгляду справи негативно ставиться до батька, ображена на нього, не бажає спілкуватися з відповідачем, не відповідає на його телефонні дзвінки, оскільки перебуває під впливом негативного ставлення до відповідача з боку позивача та її цивільного чоловіка, які вважають, що відповідач в подальшому вимагатиме від доньки матеріальної допомоги. Однак, доказів свідомого нехтування відповідачем своїми обов'язками суду не надано, навпаки недозволена поведінка відповідача по відношенню до позивача (а.с. 33, 34) викликана саме переживаннями відповідача з приводу неможливості спілкування з донькою.

Згідно висновку Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації № 109/02/40-8081 від 28.11.2014, в якому зазначається, що комісія з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації, вважає за доцільне позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_6, якій на час дачі висновку виповнилося майже 17 років (ІНФОРМАЦІЯ_1).

Суд першої інстанції вказаний висновок не прийняв до уваги, як недостатньо обґрунтованим, оскільки він містить лише загальні фрази щодо самоусунення батька від виховання доньки, нехтування ним своїми батьківськими обов'язками, оскільки той не виявляє турботи щодо своєї дитину, не цікавиться її особистим життям, здоров'ям та вихованням, матеріальної допомоги не надає, не відвідує дитину. Згідно цього висновку, документами, на підставі яких орган опіки та піклування прийшов до такого висновку, є довідка державної виконавчої служби, характеристика зі школи, висловлювання дитини.

Колегія суддів вважає, що погодитись з висновком, щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача не можна,оскільки такий висновок прийнятий без достатніх правових підстав, односторонній, невмотивований, не містить обґрунтування доцільності такого рішення.

Так, неодноразові намагання батька спілкуватися з дитиною та саме по собі небажання дитини (образа), не можуть бути правовою підставою для позбавлення батька батьківських прав. Сам факт заперечення ним позовної заяви про позбавлення батьківських прав також свідчить про його інтерес до дитини, бажання приймати активну участь у вихованні доньки, допомагати їй матеріально, його бажання бути батьком.

Згідно з ч. 3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

В матеріалах справи відсутні переконливі докази винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є не суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права які призвели або могли призвести до неправильного вирішення цього спору.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що підстав до його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: