1Справа № 335/7246/15-ц 2/335/1827/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Шалагінової А.В.,

при секретарі Школяр К.П.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «МПП ОСОБА_3» про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

27 липня 2015 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «МПП ОСОБА_3» про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористані відпустки, зобовязати відповідача сплатити йому заборгованість, середній заробіток за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 3 вересня 2007 р. по 3 листопада 2014 р. працював в ПП «МПП ОСОБА_3» на посаді інженера-електрика. 3 листопада 2014 р. він написав заяву про звільнення. З наказом про звільнення його ознайомлено не було, трудову книжку він отримав 4 червня 2015 р. На момент звільнення йому не було виплачено заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористані відпустки. Він багато разів звертався усно до відповідача з питання виплати належних йому сум заборгованості, проте його вимоги виконані не були. Після цього він письмово звернувся до відповідача із заявою, яка була отримана відповідачем 26 червня 2015 р., проте відповіді на заяву він не отримав. У порушення ст.ст. 47, 116 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України) відповідач не сплатив йому розрахункові суми, у звязку із чим він на підставі ст. 117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Просив позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, уточнив, що пункт 2 та пункт 3 його позовних вимог є ідентичними, і він просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за жовтень 2014 р., компенсацію за невикористані відпустки за весь час його роботи з 2007 р. Заперечив факт повідомлення його про можливість отримання трудової книжки у день звільнення, 4 червня 2015 р. отримав книжку після того, як сам зайшов на підприємство з метою зясування, коли з ним буде проведено повний розрахунок.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, надала письмові заперечення проти позову, та зазначила, що не заперечує проти виплати позивачеві частини компенсації за невикористані відпустки у сумі 3 425,57 гривень. У повному обсязі зазначена компенсація не була виплачена позивачеві, оскільки підприємство знаходиться у скрутному фінансовому стані. Заробітну плату позивачу було виплачено у повному обсязі, трудову книжку він отримав 4 червня 2015 р., про що розписався у журналі. Позивача було звільнено 3 листопада 2014 р., однак, він не зявлявся до підприємства за трудовою книжкою та розрахунком, про що було складено відповідні акти. Вказала, що за час роботи позивача мали місце факти його неявки на робоче місце, оскільки він себе погано почував, однак на розмір заробітної плати це не впливало. Зазначила також, що позивач пропустив строк звернення до суду, визначений статтею 233 КЗпП України.

Свідок ОСОБА_4, яка працює бухгалтером ПП «МПП «Адель», у судовому засіданні пояснила, що у звязку з кризою не вдалось повністю розрахуватися із позивачем в частині сплати компенсації за невикористані відпустки. Трудову книжку позивачеві видавав директор. При цьому, позивача було попереджено про необхідність отримання трудової книжки, на що він відмовився, про що були складені акти від 3 листопада 2014 р. та від 2 квітня 2015 р., які вона підписала. Чи зявлявся позивач на підприємство за трудовою книжкою та розрахунком, вона не памятає.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що він працював на посаді директора ПП «МПП «Адель» з 2001 по 2014 р.р. За час роботи позивача на цьому підприємстві йому неодноразово пропонувалось піти у відпустку, але він відмовлявся. Заборгованості по заробітній платі підприємство не має. Трудову книжку позивач не бажав отримувати, його неодноразово викликали за телефоном, однак він казав, що отримає її пізніше. При видачі трудової книжки він не був присутній. У червні 2015 р. він розмовляв з позивачем за телефоном, вказуючи, що на підприємстві зараз складні часи, однак у майбутньому всі повернуться працювати, пропонував йому 0,5 ставки.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що працював на посаді інженера ПП «МПП «Адель» з 2003 по 2014 р.р. Вказав, що позивач ніколи не брав відпустку, заборгованості по заробітній платі перед працівниками на підприємстві не було, всі працівники підприємства 3 листопада 2014 р. написали заяви про звільнення, після чого бухгалтер підприємства повідомила про можливість отримати трудову книжку, і наступного дня він її отримав, після чого 22 листопада 2014 р. звернувся до УПФУ для оформлення пенсії. Позивач трудову книжку не отримав, хоча був присутній при вказаній розмові. Зазначив, що підписав акти від 3 листопада 2014 р. та від 2 квітня 2015 р., коли зайшла розмова про те, що позивач звернувся до суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, працював на приватному підприємстві «МПП «Адель» з 3 вересня 2007 року по 3 листопада 2014 року на посаді інженер-електрик. 3 листопада 2014 року позивача було звільнено за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, що підтверджується трудовою книжкою позивача, наказом про його звільнення № 15-К від 3 листопада 2014 р., копії яких наявні в матеріалах справи.

Згідно з вимогами статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вказує позивач, підприємство з ним у день звільнення всупереч вимогам ст.ст. 47, 116 КЗпП України не розрахувалось. Ним здійснювались усні звернення до керівництва підприємства, які були залишені поза увагою. Крім того, він звертався до відповідача письмово із заявою, яку відповідач отримав 24 червня 2015 р.

Як вбачається з тексту заяви, копія якої наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1 вказує, що при звільненні йому не була сплачена заборгованість та не надано розрахунок. Просив здійснити розрахунок і виплату суми (ст.ст. 116, 117 КЗпП України).

Відповідачем були надані суду розрахунково-платіжні відомості ПП «МПП «Адель» та відомості на виплату грошей з січня 2013 р. по жовтень 2014 р. включно, з яких вбачається, що заробітна плата ОСОБА_1 сплачувалась своєчасно та у повному обсязі. Заборгованості по заробітній платі ПП «МПП «Адель» перед ОСОБА_1 не має.

Судом також у судовому засіданні перевірені доводи позивача про невиплату йому заробітної плати за жовтень 2014 р., які не знайшли свого підтвердження. Так, згідно з відомості на виплату грошей № ВЗП-000018 за жовтень 2014 р. ОСОБА_1 отримав заробітну плату 1241,64 гривень, за що розписався. У судовому засіданні позивач підтвердив, що підпис, який міститься у вказаній відомості, є його особистим підписом.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та, відповідно, компенсації за затримку розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані відпустки суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно з наданою відповідачем довідкою про кількість невикористаних відпусток, за період роботи з 3 вересня 2007 р. по 31 жовтня 2014 р. ОСОБА_1 нараховано 172 календарних днів невикористаної відпустки, розмір компенсації за які складає 8 226,76 гривень, що з урахуванням утримань (ПДФО, військового збору) становить до виплати 6 869,35 гривень.

2 квітня 2015 р. ОСОБА_1 було сплачено 3 443,78 гривень, що підтверджується видатковим касовим ордером від 2 квітня 2015 р. № 14, копія якого міститься в матеріалах справи.

Таким чином, залишок несплаченої компенсації за невикористані відпустки складає 3 425,57 гривень, що визнається відповідачем, та з огляду на вимоги статті 83 КЗпП України, частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) підлягає стягненню на користь позивача.

Отже, позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористані відпустки на суму 3 425,57 гривень підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача в порядку статті 117 КЗпП України компенсації за затримку розрахунку при звільненні, то суд знаходить ці вимоги необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вже зазначалось, статтею 116 КЗпП України визначено, що якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У день звільнення, тобто 3 листопада 2014 р. позивач не працював. Згідно з наданим представником відповідача табелем обліку робочого часу за жовтень 2014 р., останнім робочим днем працівників підприємства було 31 жовтня 2014 р. (пятниця). Представник відповідача також вказала, що з листопада 2014 р. табель обліку робочого часу не вівся, так як у цей день звільнились всі працівники підприємства. За вказаним табелем, позивач ОСОБА_1 в останнє зявився на робоче місце 24 жовтня 2014 р.

Вимог про розрахунок після свого звільнення позивач не предявляв. У заяві (без дати), яку надіслав позивач поштою на адресу ПП «МПП «Адель», яка була отримана відповідачем 24 червня 2015 р., позивач не вказував про вимогу щодо сплати компенсації за невикористані відпустки. У наведеній заяві йдеться про «заборгованість підприємства та надання її розрахунку». Однак, як було встановлено судом вище, розрахунок по заробітній платі відповідно до статті 47 КЗпП України із позивачем було проведено повністю у жовтні 2014 р.

Крім того, як передбачено частиною першою статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами першоютретьою статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Так, 27 липня 2015 р. позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористані відпустки, зобовязати відповідача сплатити йому заборгованість, середній заробіток за час затримки розрахунку. При цьому, конкретного розміру суми заборгованості, середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача він не зазначив.

В порядку усунення недоліків позовної заяви, позивачем було подано заяву про витребування доказів, зазначивши, що заборгованість ПП «МПП «Адель» перед ним виникла з моменту звільнення 3 листопада 2014 р. Остаточного розрахунку з ним проведено не було. Вказати кількість невикористаних відпусток, заробітної плати і зробити розрахунок середнього заробітку за час затримки відповідно до статті 117 КЗпП України не можливо, у звязку з відсутністю вихідних даних.

Ухвалою судді від 30 липня 2015 р. було витребувано у відповідача довідку про заборгованість по заробітній платі, довідку про кількість невикористаних відпусток за час роботи позивача, розмір невиплаченої компенсації за невикористані відпустки.

Зазначені документи були надані відповідачем 14 вересня 2015 р. разом із письмовими запереченнями проти позову.

Проте, позивачем не було надано суду жодних розрахунків, в тому числі, і розрахунку середнього заробітку за час затримки. При цьому, позивачем також не було вказано періоду затримки, з урахуванням того, що він у день звільнення не працював, з огляду на що суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог належними та допустимими доказами у цій частині.

Крім того, відповідно до статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його

звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Судом встановлено, що частина компенсації за невикористані відпустки в сумі 3 443,76 гривень була сплачена позивачеві згідно з видатковим касовим ордером № 14 від 2 квітня 2015 р., тобто тримісячний строк звернення до суду з вимогою про застосування наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України, слід обчислювати з 3 квітня 2015 р.

До суду позивач звернувся 27 липня 2015 р., тобто із пропуском зазначеного вище тримісячного строку.

Таким чином, доводи відповідача про пропуск позивачем зазначеного строку є обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи.

Судом з огляду на вищевказані приписи статті 11 ЦПК України не береться до уваги, що трудову книжку позивач отримав 4 червня 2015 р. (що підтверджується наданим суду журналом видачі трудових книжок), оскільки як випливає з тексту позовної заяви, а також із пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні, свої позовні вимоги позивач не повязує із несвоєчасним отриманням трудової книжки, а також не обґрунтовує цим свої позовні вимоги.

Підсумовуючи вищевикладене, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 частково та стягує з відповідача на його користь заборгованість з компенсації за невикористані відпустки за період з 3 вересня 2007 р. по 31 жовтня 2014 р. у розмірі 3 425,57 гривень.

На підставі статті 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з урахуванням того, що позивач в силу вимог вказаного Закону та КЗпП України звільнений від сплати судових витрат, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь Державного бюджету України судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, тобто у розмірі 487,20 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 84, 88, 208, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до приватного підприємства «МПП ОСОБА_3» про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємства «МПП ОСОБА_3» на користь ОСОБА_1 заборгованість з компенсації за невикористані відпустки за період з 3 вересня 2007 р. по 31 жовтня 2014 р. у розмірі 3 425 (три тисячі чотириста двадцять пять) гривень 57 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з приватного підприємства «МПП ОСОБА_3» на користь Державного бюджету України судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 24 вересня 2015 року.

Повний текст рішення виготовлено 28 вересня 2015 року.

Суддя А.В. Шалагінова