№ производства 2/646/49/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.01.15р. м.Харків

Червонозаводський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого - судді Благої І.С.,

за участі секретаря - Горчак О.М., р

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Основ'янської об'єднаної державної податкової інспекції м.Харкова про визнання права власності на будинок за набувальною давністю, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 37/100 (тридцять сім сотих) частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Позов обґрунтовано тим, що позивачу на праві приватної власності належить 67/100 частин вищевказаного домоволодіння, який він придбав у 2001 році на підставі договору купівлі-продажу. Протягом усього часу з моменту придбання цього нерухомого майна він користувався усім будинком, обслуговував його та ремонтував, сплачував кошти за його утримання. З рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 03.04.1997р. позивач дізнався, що спірна частина будинку, яким він користується, належить податковій інспекції Червонозаводського району м.Харкова. Тому позивач вважає, що оскільки він, починаючи з 2001 року, фактично добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується чужим майном, а саме, 37/100 частинами вищезазначеного домоволодіння, утримував її та підтримував у належному стані, а також проживав у цьому будинку, то у даному випадку підлягає застосуванню норма ч.2 ст.344 ЦК України.

В судовому засіданні позивач підтримав свій позов та підтвердив фактичні обставини, які в ньому викладені.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечувала проти позову та пояснила, що у відповідача відсутні відомості щодо державної реєстрації спірного майна за певною особою, у тому числі, за відповідачем.

Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

13.12.2001р. позивачем було придбано у ОСОБА_3 63/100 (шістдесят три сотих) частин жилого будинку АДРЕСА_1, - на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в реєстрі за №1485 (а.с.8).

20.12.2001р. КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зареєструвало право власності позивача на вказану частину нерухомого майна за реєстровим №55338.

Як вбачається з копії паспорту позивача, він зареєстрований у АДРЕСА_1 з 06.12.2006р. (а.с.6).

Згідно з копією рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 03.04.1997р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до податкової інспекції Червонозаводського району м.Харкова - державі в особі податкової інспекції Червонозаводського району м.Харкова належить 37/100 (тридцять сім сотих) частин домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.4-5).

Суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту належності спірної частини нерухомого майна відповідачу або будь-якій іншій особі.

При цьому судом були роз'яснені сторонам у справі положення ст.ст.10 та 60 ЦК України, а також ст.ст.131, 133 ЦПК України.

Але будь-яких заяв чи клопотань про забезпечення доказів щодо належності спірної частини нерухомого майна від сторін суду не було надано.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що він фактично проживав у АДРЕСА_1 саме з 2001 року, а також на підтвердження факту володіння, користування спірною частиною нерухомого майна, утримування її та підтримання у належному стані.

Таким чином, проаналізувавши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх позовних вимог.

Так, статтею 316 Цивільного кодексу України надано визначення права власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень статті 317 Цивільного кодексу України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 344 ЦК України встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Так, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Таким чином, згідно положень ст.344 ЦК України права набувача не залежать від волевиявлення власника майна, а залежать від наявності трьох умов, встановлених вказаною нормою закону (добросовісність заволодення майном, відкритість та безперервність володіння майном протягом певного строку).

Прикінцевими та перехідними положеннями Цивільного кодексу України передбачено, що правила набувальної давності поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (п.8 положень).

Згідно з п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. №5 «Пр судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1-11, 57-61, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Основ'янської об'єднаної державної податкової інспекції м.Харкова про визнання права власності на будинок за набувальною давністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Червонозаводський районний суд м.Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги. Особи, які приймали участь у справі, але не були присутні під час його проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя І.С.Блага