12.01.2015 Єдиний унікальний № 371/2044/14-ц
Провадження №2/371/23/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2015 року Миронівський районний суд Київської області

в складі: головуючого-судді Пархоменко В.М.

при секретарі- Овчаренко В.С.

за участю:

представника позивача- Іжака О.І

представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миронівка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа : Миронівська районна державна нотаріальна контора про визнання договорів дарування недійсними

встановив:

У жовтні 2014року позивач звернулася до суду з названим позовом, посилаючись на те, що 05.12.2012року за нотаріально посвідченим договором дарування вона передала в дар онуці свого покійного чоловіка ОСОБА_4 ? частину житлового будинку, що розташований за адресою: Київська область, м.Миронівка, АДРЕСА_4 та дочці останньої - ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Договір укладено на вкрай невигідних для неї умовах, під впливом обману, психологічного тиску з боку відповідачів. Розуміючи, що людина у її віці не в змозі самостійно забезпечити себе всім необхідним, вони запропонували їй свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням, утриманням житлового будинку та присадибної ділянки в належному стані взамін на відчуження належної частки у будинку та квартири. Вона погодилась на ці умови та через сім місяців після смерті чоловіка уклала договір дарування у Миронівській районій державній нотаріальній конторі, текст договору не читала.

Спочатку відповідачі сумлінно виконували свої обов"язки, а з початку 2013року припинили забезпечувати її харчуванням і доглядом, провокували скандали і сварки, погрожували примусово виселити з будинку, що стало причиною її звернення з позовом до суду.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Разом з тим представнику позивача судом було роз"яснено право уточнити підстави визнання недійсними договорів дарування, передбачені Цивільним Кодексом України, оскільки в своїй позовній заяві позивач посилається як на підставу визнання договорів дарування недійсними на ч.2 ст.235 ЦК України (правові наслідки удаваного правочину), на ч.1 ст.231 ЦК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману), та на ч.1 ст.233 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинено від впливом обману).

Представник позивача відмовився уточнювати позовні вимоги, вважає, що суд сам повинен визначатись, з яких підстав визнавати ці договори дарування недійсними.

Відповідачі та їх представник позов не визнали та просять у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що позивач сама звернулася до них і запропонувала подарувати їм частину будинку та квартиру, оскільки ніби-то сама не в змозі була їх утримувати. Укладання цих договорів було вільним та відповідало внутрішній волі ОСОБА_2 Позивач зареєстрована та проживає у АДРЕСА_4, наміру позбавляти її права користування жилим приміщенням ніхто не має. Вони вклали значні кошти у оформлення договорів дарування, проведення ремонтів у квартирі та будинку, надавали позивачеві необхідну матеріальну допомогу, забезпечували транспортом, продуктами харчування, медичними послугами, не дивлячись на те, що договорами такі обов"язки не передбачені.

Крім того, просять застосувати строк позовної давності, оскільки згідно п.5 ч.1 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до розірвання договору дарування.

Третя особа: державний нотаріус Миронівської районної державної нотаріальної контори Вашека С.В позов також не визнав і пояснив, що позивач та відповідачі декілька разів приходили в нотконтору та консультувалась з приводу укладення договорів дарування. Він та державний нотаріус Бігіч С.Ю. обоє працюють в одному кабінеті, їй роз"яснювали наслідки укладання договорів, роз"ясняли можливість укладення договору довічного утримання, перед цим її консультувала консультант, ніяких психічних розладів у позивача виявлено не було, вона наполягала на укладанні саме договорів дарування.

Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, свідків, вивчивши письмові матеріали справи,суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно вимог ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України, визначено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

За правилами ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Судом установлено, що 05.12.2012 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору дарування (а.с.48)

Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори Бігіч С.Ю, зареєстрований у реєстрі за №2-1973 та 13.12.2012року у Комунальному підприємстві Київської обласної ради "Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 2651938 (а.с.49).

27.12.2012 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 ? частину житлового будинку з відповідними частками надвірних будівель і споруд, що розташований за адресою: Київська область, Миронівський район, м.Миронівка АДРЕСА_4, що підтверджується копією договору дарування (а.с.50).

Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори Вашекою С.В., зареєстрований у реєстрі за №1-1575 та 09.01.2013року у реєстраційній службі Миронівського районного управління юстиції Київської області за реєстраційним номером 428232229 (а.с.51).

Позивач у справі звернулася до суду з позовом про визнання зазначених договорів дарування частини будинку та квартири недійсним з різних підстав: ч.2 ст.235 ЦК України(правові наслідки удаваного правочину), ч.1 ст.231 ЦК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману), та ч.1 ст.233 ЦК України( правові наслідки правочину, який вчинено від впливом обману), уточнити позовні вимоги представник позивача відмовився.

У відповідності зі статтями 229-233 ЦК України правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу важких обставин є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним.

Заявлені вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності безпосереднього зв"язку з волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Для визнання правочину недійсним відповідно до ст.233 ЦК України необхідно встановлення двох обставин: наявність тяжких обставин та вкрай невигідних умов правочину

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах характеризуються тим, що особа вчиняє такий правочин добровільно, вона усвідомлює, що вчиняє його на вкрай невигідних умовах, але вимушена була це зробити під впливом тяжких обставин.

З роз'яснень, викладених у п.19 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9, убачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

У п.23 вказаної постанови Пленуму ВСУ зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Підстави для визнання договору недійсним повинні виникнути на час його укладення.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як убачається з п.п.1, 11,12 договору дарування від 05.12.2012року, при його укладанні ОСОБА_2 як Дарувальник, безоплатно передала у власність квартиру, а Обдарована - відповідач ОСОБА_3 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1. Дарувальник свідчить, що суть договору їй зрозуміла, вона не страждає на хворобу, яка б перешкоджала усвідомити суть договору, цей правочин вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити його на вкрай невигідних умовах та він не є фіктивним та удаваним. Зміст договору дарування та його наслідки було роз'яснено сторонам нотаріусом при посвідченні угоди, про що зазначено в тексті договору. Згідно з текстом договорів їх підписано у присутності нотаріуса, особи сторін установлено, їхню дієздатність та належність позивачу спірного нерухомого майна встановлено.

Аналогічні обставини зазначені у договорі дарування частини будинку .

Відповідно до ст.44 Закону України "Про нотаріат" нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.

Державний нотаріус Вашека С.В підтвердив у судовому засіданні, що ОСОБА_2 мала намір саме подарувати належну їй частину будинку та квартиру відповідачам, не дивлячись на те, що консультантом нотконтори їй було роз"яснено, що в такому випадку вона перестає бути власником вказаного майна.

Зважаючи на те, що перед укладенням договорів позивач та відповідачі приходили консультуватись до нотконтори, ці договори були укладені в різні строки, сама позивач у судовому засіданні точно зазначала дати вчинення ними цих дій, у суду немає підстав сумніватись у показаннях державного нотаріуса.

Таким чином, наведені обставини свідчать, що при вчиненні 05 грудня 2012 року та 27 грудня 2012року правочинів-договорів дарування частини будинку та квартири сторони мали повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови цих договорів, позивач не помилялася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, згідно зазначених доказів мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину.

Сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення спірних договорів дарування не виявила себе як безграмотна та неписьменна, вона власноруч зазначила своє ім'я , прізвище, по-батькові та поставила свій підпис, тим самим засвідчила, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення договору дарування.

Твердження позивача про те, що вона, підписуючи договір, його не читала, теж не свідчать про помилку з її боку в розумінні ст.229 ЦК України.

Крім того позивач не надала жодних доказів про те, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мали місце саме на момент вчинення правочину та що така помилка дійсно мала місце, яку саме істотну умову такої угоди вона неправильно сприймала, яким чином таке неправильне сприйняття вплинуло на її волевиявлення з огляду на те, що договір дарування є безвідплатним договором і мотиви укладення угоди не мають правового значення для вирішення спору про визнання недійсним договору з підстав його укладення внаслідок помилки.

Таким чином, при укладенні договорів дотримані всі вимоги щодо форми правочину: він укладений з дотриманням вимог ст.ст.205, 209, 210 ЦК України: у письмовій формі, нотаріально посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку.

Виходячи зі змісту ст.215 ч.3 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред"явлена тільки особами, зазначеними в нормах ЦК України і інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів- а саме, одна із сторін, або заінтересована особа, інтереси якої зачіпаються, тобто вже були порушені на момент звернення до суду.

У зв"язку з цим, саме позивач, яка вважає, що її права були порушені, повинна довести, що вона діяла під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, що за відсутності тяжких обставин, вона правочин не уклала б взагалі або на зазначених умовах, і цими обставинами скористалися відповідачі.

Суд вважає, що позивач та її представник на порушення їх обов»язку, передбаченого ст.10 ЦПК України щодо доведення підстави позову, не надали суду доказів, що цей правочин був вчинений під впливом тяжких обставин, оскільки такі на момент його вчинення відсутні, відповідачі є матеріально забезпеченими людьми, мають власне житло, матеріально допомагали позивачу не взамін отримання нерухомого майна, а як людині похилого віку, з якою довгий час були нормальні стосунки.

Розглядаючи заяву відповідачів та їх представника про застосування строку позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову суд приходить до наступного.

Позовна давність -це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статті 257 ЦК України положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через сплив строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Як підтверджено матеріалами справи, позивач не оспорювала договорів дарування протягом двох років.

Проте суд, виходячи з встановлених обставин справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову саме у зв'язку з недоведеністю заявлених позовних вимог, що згідно п.1 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009року №14 "Про судове рішення в цивільній справі" є самостійною підставою для відмови в позові, а тому в даному випадку строк позовної давності застосуванню не підлягає.

На підставі ст.ст.16,202,203,215,231,233,235,717,722 ЦК України, постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», керуючись ст.ст.8,10,11,60,209,212-215,218 ЦПК України,суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа : Миронівська районна державна нотаріальна контора про визнання договорів дарування недійсними залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в Апеляційний суд Київської області через Миронівський районний суд в 10-денний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі,але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду в повному обсязі виготовлено 12.01.2015року.

Суддя підпис В.М.Пархоменко

Згідно з оригіналом

Суддя В.М.Пархоменко