Справа № 367/5467/14-ц Головуючий у І інстанції Оладько С.І.
Провадження № 22-ц/780/905/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб
Категорія 42 11.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

11 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого: судді Гоуб С.А.

Суддів: Приходька К.П., Таргоній Д.О.

при секретарі: Черепинець А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-і особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-і особи ОСОБА_3, ОСОБА_4,служба у справах дітей Ірпінської міської ради про вселення ,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована його онука ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є дочкою відповідача ОСОБА_2 та сина позивача ОСОБА_3

В січні 2010 року його син та ОСОБА_2 розійшлися та почали жити окремо один від одного, а 07.10.2010 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області шлюб між його сином - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. Після розірвання шлюбу за взаємною згодою батьків, його онук - ОСОБА_6 залишився проживати разом із батьком, тобто з ОСОБА_3, а онука - ОСОБА_5 із матір'ю - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2.

Позивач зазначав, що він неодноразово звертався до відповідача ОСОБА_2 з листами, в яких просив виписати її дочку ОСОБА_5 з його будинку, однак письмової відповіді так і не отримав.

Позивач просив суд визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право на користування житловою площею, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву посилаючись на те, що ОСОБА_5 є членом сім»ї власника житла ОСОБА_1 Зараз ОСОБА_5 не мешкає в АДРЕСА_1 так як власник будинку чинить їй перешкоди в користуванні житлом за призначенням, не допускає її в будинок, вона не має ключа від будинку та вхідної хвіртки, вона-позивач, як законний представник неповнолітньої доньки, також не має ключів, власник будинку не визначив їй житлове приміщення для проживання.

Крім того, доньці ОСОБА_1 чинить перешкоди в користуванні житлом так як дозволив заселитися в будинок співмешканці ОСОБА_3 - батька ОСОБА_5, а також її двом неповнолітнім дітям.

Просила усунути перешкоди в користуванні житлом - буд. АДРЕСА_1 її неповнолітній доньці ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та вселити її в АДРЕСА_1.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 грудня 2014 року в задоволенні позовів відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вищевказане рішення суду в частині відмовлення в задоволенні його позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд у своєму рішенні не вказав які поважні причини не проживання малолітньої ОСОБА_5 в його будинку. Також вважає, що суд не дав оцінки тій обставині, що рішенням суду місце проживання малолітньої ОСОБА_5 визначено разом із відповідачем ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення позивача та представника відповідачки, дослідивши письмові матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1

У вказаному будинку зареєстровані повнолітні: позивач - ОСОБА_1, діти позивача - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, неповнолітні онуки позивача ОСОБА_9, ОСОБА_5 та ОСОБА_10

28 липня 2001 року ОСОБА_3 одружився із відповідачем ОСОБА_2. Від даного шлюбу в них народилося двоє дітей: ОСОБА_2 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, які були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 зі згоди власника даного будинку, а саме позивача по справі,що не заперечується сторонами по справі.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розлучились, що стверджується копією рішення суду від 07 жовтня 2010р.

У 2012р. році ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визначення місця проживання його дітей ОСОБА_3 ОСОБА_6 і ОСОБА_5, із ним за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Ірпінського міського суду від 17 вересня 2012р ОСОБА_3 у позові було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2012р рішення Ірпінського міського суду від 17вересня 2012р було скасовано, ухвалено нове рішення, яким було визначено місце проживання сина ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1, в решті позов було залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що малолітня онука позивача не втратила право на користування житловим будинком, оскільки вона не проживає в будинку з поважних причин.

Судова колегія не може погодитись із такими висновками суду, оскільки вони зроблені при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивач є власником будинку і має право ставити питання про усунення йому перешкод у користуванні належним йому будинком.

Однак законодавство передбачає певні гарантії для членів сім»ї власника, які вселились в будинок з його згоди.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції малолітня ОСОБА_5 була вселена в будинок і зареєстрована в ньому з підстав реєстрації і проживання в цьому будинку її батька ОСОБА_3, який є членом сім»ї власника будинку ОСОБА_1 Таким чином малолітня ОСОБА_5 вважається також членом сім»ї власника будинку ОСОБА_1 і може бути визнана такою, що втратила право користування будинком лише при наявності конкретно визначених умов.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено судом першої інстанції малолітня ОСОБА_5 з 2010 року проживає разом зі своєю матір'ю ОСОБА_2 в АДРЕСА_2.

Суд також встановив, що між батьками малолітньої ОСОБА_5 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існував спір щодо визначення місця проживання дітей і ОСОБА_3 просив суд визначити місце проживання обох їхніх дітей сина ОСОБА_6 та дочки ОСОБА_5 з ним в АДРЕСА_1. Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 в спорі щодо місця проживання дітей суд виходив з того, що після фактичного розірвання між сторонами шлюбних відносин за взаємною згодою сторін дочка ОСОБА_5 проживає в смт.Клавдієво-Тарасово разом із своєю матір»ю, а син ОСОБА_6 проживає разом із батьком ОСОБА_3 в м.Ірпінь. Орган опіки та піклування у своєму висновку також наголошував на доцільності проживання ОСОБА_5 із матір'ю в смт.Клавдієво-Тарасове, а тому суд своїм рішенням задовольнив позов ОСОБА_3 лише в частині визначення місця проживання сина ОСОБА_6. Таким чином суд фактично визнав, що місце проживання малолітньої ОСОБА_5 залишається із матір»ю ОСОБА_2

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що малолітня ОСОБА_5 з 2010 року не проживає у будинку, який належить позивачу.

Ці обставини суд першої інстанції встановив правильно.

Однак суд першої інстанції не вмотивував своїх висновків щодо поважності причин не проживання малолітньої ОСОБА_5 у спірному будинку, хоча вказані обставини мають суттєве значення для вирішення заявленого позову. Суд лише вказав, що при визнанні поважними,причин відсутності протягом більше ніж рік в спірному будинку малолітньої ОСОБА_5, суд врахував її вік, а також положення ст.. 29 ЦК України. Суд керувався ч.4 ст. 29 ЦК України, відповідно до якої місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного із них, з ким вона проживає. Відповідно до ч.6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Проте колегія суддів не може погодитись із тим, що вказані норми надавали суду право визначати поважність причин відсутності малолітньої ОСОБА_5 за місцем проживання. Вказана стаття лише дає визначення місця проживання особи. Із контексту ст. 29 ЦК України вбачається, що місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання її батьків, тобто якщо вони проживають разом, або одного із них, якщо батьки проживають окремо.

Таким чином, оскільки малолітня ОСОБА_5 проживає разом із своєю матір»ю ОСОБА_2 за згодою останньої в смт.Клавдієво-Тарасово, місцем її проживання є саме адреса проживання матері.

Малолітня дитина в силу обмеження своєї цивільної дієздатності не може вчиняти будь-яких дій направлених на обрання місця проживання, зміни місця проживання. Тому суду необхідно було оцінювати не поважність причин відсутності малолітньої ОСОБА_5 за місцем її реєстрації через призму її дій, а треба оцінювати дії її матері, відповідача у справі щодо поважності відсутності дитини за місцем її реєстрації. Із матеріалів справи вбачається, що будь-яких перешкод дитині в користуванні будинком не створювалось, саме відповідач добровільно разом із дитиною виселилась із будинку в 2010 році, а тому висновки суду першої інстанції щодо поважності причин відсутності дитини за місцем її реєстрації є помилковими і такими, що не відповідають обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції перевірялось апеляційною інстанції лише в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 В іншій частині, а саме в частині відмови у задоволенні зустрічного позву ОСОБА_2 рішення суду не оскаржувалось, а отже судовою колегією не перевірялось.

Відповідно до ст. 309 ЦПК країни підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовані норми процесуального права, що вплинуло на правильність висновків суду, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

На підставі ст. 319, 391 ЦК України, керуючись ст..ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати такою, що втратили право на користування жилим будинком АДРЕСА_1 малолітню ОСОБА_5.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді