ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/689/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2015 р. Дарницький районний суд м.Києва в складі судді Вовка Є.І., при секретарі Яковюк Л.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності, третя особа: Головне управління юстиції м. Києва, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності, третя особа: Головне управління юстиції м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, з урахуванням змін та уточнень, щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4.

10 жовтня 2014 р. суддею Цимбал І.К. Дарницького районного суду м. Києва винесена ухвала, якою цивільну справу №2-5938/12-ц об'єднано з цивільною справою № 753/17636/14 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно. Об'єднаній справі присвоєно реєстраційний номер № 753/17636/14.

Позивач ОСОБА_3 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, з урахуванням змін та уточнень, в якому просила: визнати за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_5, а саме на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, загальною площею 71,40 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог у позові ОСОБА_2, зокрема зазначено, що при житті ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у законному шлюбі з 14 лютого 2007 року, остання була непрацездатною, постійно проживала (була зареєстрована) разом із ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_2 та відповідно успадкувала, після смерті свого чоловіка, обов'язкову частку у розмірі половини частки, яка б належала їй при спадкуванні за законом (1/2). ОСОБА_4 склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_2

В обґрунтування позовних вимог у позові ОСОБА_3, зокрема зазначено, що ОСОБА_5 проживав сам, оскільки ОСОБА_4 його покинула, а квартира АДРЕСА_3 була його особистою приватною власністю. ОСОБА_5 склав заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_3, ОСОБА_2 не визнає та оспорює право на спадщину ОСОБА_3, чим створює перешкоди в оформленні спадщини.

Представники позивачів за обома позовами та позивач ОСОБА_3 підтримали свої позовні вимоги, у вимогах протилежної сторони просили відмовити. Крім того, представники ОСОБА_3 просили у разі задоволення позову ОСОБА_2 врахувати положення ч.1 ст. 1241 ЦК України та зменшити розмір обов'язкової частки, з урахуванням: залишення у тяжкому фізичному та моральному стані без допомоги, відібрання дружини, смерть померлого від самогубства, відносин, що склались між подружжям та спадкоємицею, наявності власності (частини власної квартири та вкладів, грошових переказів Western Union) у ОСОБА_4, що успадкувала ОСОБА_2 тощо.

Третя особа: Головне управління юстиції м. Києва про розгляд справи повідомлялась належним чином, проте свого представника на судові засідання не направило.

Проаналізувавши наведені дані, всі інші матеріали справи, роздруківки звукозапису судових засідань, що відбулись під головуванням судді Куренкова Є.С. Дарницького районного суду м.Києва, в тому числі копії: спадкових справ, паспорту позивача та відповідача, акт, довідки та заяви, у тому числі письмові заперечення та пояснення сторін по справі, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

23 грудня 2003 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно вона заповіла ОСОБА_2 (т.1 а.с.9).

11 січня 2011 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно він заповів ОСОБА_3 (т.3 а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_4 (т.1 а.с.5, 6).

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкування - це перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Рішенням Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Головне управління юстиції м. Києва, про визнання права власності на спадкове майно, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 10 квітня 2014 року, було скасовано рішення Дарницького районного суду м.Києва від 17 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с.109, 110).

Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ у вказаному рішенні звернув увагу на те, що судами попередніх інстанції не було встановлено суттєві обставини справи щодо постійного проживання ОСОБА_4 разом з ОСОБА_5 у спірній квартирі на час відкриття спадщини та відповідно прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті ОСОБА_5, суди не надали належної оцінки доказам щодо цих обставин.

Згідно ч.2 ст.1220 Цивільного кодексу України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

З показань в судовому засіданні свідка ОСОБА_6 вбачається, що останній не заперечував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року (день смерті ОСОБА_5.) його мати - ОСОБА_4 знаходилась за адресою: АДРЕСА_8

Крім того, з показань свідка ОСОБА_6 вбачається, що він не заперечував, що, зокрема з 10.01.2011р. по ІНФОРМАЦІЯ_2. за ОСОБА_4 постійно доглядала найнята, згідно з Договором щодо забезпечення догляду, особа для якої була виділена окрема кімната у квартирі за адресою: АДРЕСА_8

Відповідно до Роздруківки судового засідання, що відбулось під головуванням судді Куренкова Є.С. Дарницького районного суду м.Києва, у справі про визнання права власності на ? спадкового майна, позивач ОСОБА_2, на запитання представника ОСОБА_3 де знаходилась ОСОБА_4, дала відповідь: «ОСОБА_4 знаходилась у паралізованому стані протягом десяти місяців і тому ми, мій батько і мати, піклувались про неї, вона знаходилась в будинку АДРЕСА_8» (т.3 а.с.209). Вказане також підтверджується іншими поясненнями, наданими у судовому засіданні під головуванням судді Куренкова Є.С. Дарницького районного суду м.Києва, у справі про визнання права власності на ? спадкового майна, а також доказами, які вже містяться в матеріалах справи: актом про не проживання ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_4, що не суперечить іншим належним та допустимим доказам по справі.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року зазначено: «Відповідно до ст.ст.1296-1299 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину».

Представником позивача ОСОБА_2 була подана Постанова про відмову у вчиненні дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 на заяву ОСОБА_2 лише від 04.10.2014 року у зв'язку із тим, що не було надано правовстановлюючих документів на квартиру (т.3 а.с.164). Попри це, позивач ОСОБА_2 та її представники не довели в суді саме втрату правовстановлюючого документу, не довели неможливості відновити, нібито втрачений документ, в передбаченому законом порядку тощо.

Відповідно до положень ст.ст.1270, 1272 ЦК України: для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття; якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її; за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права й позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні та суспільні інтереси, (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Разом з тим, факт лише відсутності правовстановлюючого документу, у відсутність інших обґрунтувань та доказів поважності причин їх відсутності чи втрати, визнаних судом доведеними, правових підстав до застосування вимог ст.392 ЦК України, не дає.

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. N7, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3, правонаступник ОСОБА_5, до ОСОБА_2, правонаступник ОСОБА_4, про визнання права особистої приватної власності, визнання права власності на майно в порядку спадкування було визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, вказано що квартира АДРЕСА_5, на підставі ст.57 Сімейного кодексу України належала ОСОБА_5 і не була спільною сумісною власністю подружжя (т.3 а.с.97-102). Крім того, у вказаному рішенні Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2013 року встановлено, що 19.10.2011 року ОСОБА_3 звернулася до 22-ї нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5, який мешкав за адресою: АДРЕСА_6 (т.3 а.с.100).

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Позивач ОСОБА_3, згідно з Заповітом ВРЕ №195779 від 11.01.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстровано у реєстрі за № 23, є спадкоємицею всього майна, що належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_5, в тому числі, й іншої ? частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, додатково до тій частини, що вже було визнано за ОСОБА_3 згідно з Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3, правонаступник ОСОБА_5, до ОСОБА_2, правонаступник ОСОБА_4, про визнання права особистої приватної власності, визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Так, відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а у позові ОСОБА_2 слід відмовити також з огляду на наступне.

Місцем проживання фізичної особи відповідно до ст.29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання належить відрізняти від місця перебування фізичної особи, під яким розуміється місце, де вона тимчасово не проживає, а знаходиться.

Цивільне законодавство виходить з того, що місцем проживання є те житло, де громадянин переважно проживає, тобто де він перебуває частіше і більше, ніж в інших місцях, а згідно ч.6 ст.29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Ст.29 ЦК України має загальний характер, а Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 р. є спеціальним та встановлює порядок реалізації фізичною особою загальних положень про вибір місяця проживання.

Ч.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", вказує на те, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Так, Закон "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначає, що місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше 6 місяців на рік, отже місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає (постійно, тимчасово) строком понад 6 місяців на рік.

Згідно з ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1276 ЦК України, спадкова трансмісія не застосовуються щодо обов'язкової частки у спадщині.

Враховуючи те, що з 10 січня 2011р. до моменту своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 не проживала постійно разом із ОСОБА_5, а проживала у іншій квартирі за адресою: АДРЕСА_7, заяви до нотаріуса з приводу обов'язкової частки, що могла їй належати, як непрацездатній вдові, після смерті ОСОБА_5, не подала, - ОСОБА_2 не має законного права на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.80, 88, 208, 209, 214, 215, 228 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

Судові витрати у виді судового збору в сумі 3219 грн. зарахувати в доход держави.

Задовольнити позов ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_5, а саме на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, загальною площею 71,40 кв.м.

Судові витрати у виді судового збору в сумі 214 грн. 60 коп. стягнути на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2.

Судові витрати у виді судового збору в сумі 3004 грн. 40 коп. стягнути з ОСОБА_2 в доход держави.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: