У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Собіни І.М.

секретар судового засідання - Пиляй І.С.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду від 13 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання частки в майні особистою приватною власністю, поділ спільної сумісної власності та встановлення порядку користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права на частку у спільному майні,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Здолбунівського районного суду від 13 січня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково: визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на 55/100 частки квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 право власності за кожним по 22,5/100 частки в праві спільної сумісної власності на 45/100 частки квартири АДРЕСА_1 та залишено вказану квартиру в спільній частковій власності сторін відповідно до розміру належних ОСОБА_4 77,5/100 частки та ОСОБА_1 22,5/100 частки вказаної квартири.

Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1: виділено ОСОБА_4 у користування жилу кімнату площею 7,9 кв.м та площею 15,6 кв.м з прилеглими до неї балконом, а ОСОБА_1 - жилу кімнату площею 12,3 кв.м, допоміжні приміщення (кухню, вбиральню, коридори) залишено у спільному користуванні співвласників квартири.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання прав на частку у спільному майні відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 понесені ним судові витрати по справі у розмірі 1889 грн.

У поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалася на його незаконність та необгрунтованість через порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Стверджувала, що оплату за купівлю спірної квартири в розмірі 243 600 грн. здійснювала вона, а не ОСОБА_4 (як зазначено в рішенні суду), що підтверджується заявою ОСОБА_5, якому вказана квартира була передана в іпотеку.

___________________________________________________________________________________________________

Справа №562/2488/14-ц Головуючий в суді І інст. - Кушнір О.Г.

Провадження № 22-ц /787/407/2015р. Суддя-доповідач - Боймиструк С.В.

Доводила, що судом взято до уваги лише покази допитаного в якості свідка ОСОБА_4 та заявлених ним свідків і не надано оцінки наданим нею документальним доказам та показам свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9

Зазначила, що позичені нею та ОСОБА_4 кошти в розмірі 100 000 грн., яких не вистачало на купівлю квартири, вона вимушена повертати кредиторам самостійно, оскільки ОСОБА_4 самоусунувся.

Вказувала, що суд не взяв до уваги факти, встановлені ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 17.07.2014 року, зокрема, що ОСОБА_4 є безробітним, доходу не мав, за станом здоров'я йому тяжко виконувати фізичні, що спростовує покази свідків про його високі доходи.

Доводила, що жоден з свідків не підтвердив факту, що кошти від продажу власної квартири в сумі 134 236 грн. ОСОБА_4 вніс як оплату за придбану спірну квартиру, а не витратив на власне утримання та розваги, про що вона зазначала в позовній заяві.

Стверджувала, що ОСОБА_4, намагаючись примусити її виселитись, неодноразово в стані алкогольного сп'яніння створював конфліктні ситуації, застосовуючи насилля в сім'ї, що підтверджується її неодноразовими зверненнями до органів МВС, постановою Здолбунівського районного суду від 12.11.2013 року та вироком цього ж суду від 17.12.2014 року, в зв'язку з чим вона з сином проживає в орендованій квартирі.

Просила рішення Здолбунівського районного суду від 13 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, а її позовні вимоги задоволити: визнати за нею та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на коридор, позначений в технічному паспорті цифрою «1» площею 6,2 кв.м, кухню «7» площею 8,4 кв.м, коридор «2» площею 2,4 кв.м, вбиральню (санвузол) «3» площею 4,2 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 35,66/100 частки квартири АДРЕСА_1, що складається з кімнати, позначеної в технічному паспорті цифрою «5» житловою площею 12,3 кв.м, лоджії (вхід на лоджію з кімнати «5») площею 1,8 кв.м та кімнати «4» житловою площею 7,9 кв.м, припинивши право особистої приватної власності ОСОБА_4 на цю частку.

Визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на 29,98/100 частки квартири АДРЕСА_1, що складається з кімнати, позначеної в технічному паспорті цифрою «6» житловою площею 15,6 кв.м та балкона (вхід на балкон з кімнати «6») площею 2,9 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_4 на її користь судовий збір у розмірі 1046,25 грн.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначив, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін. Зустрічні вимоги вважає некоректними, оскільки в одній квартирі, як об'єкті права власності, не може бути дві різні форми власності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 частково та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира, яка є предметом спору, придбана під час шлюбу, у її придбання вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали позивачу особисто, тому його частка в цій квартирі, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю, а в іншій частині спільною сумісною власністю подружжя, яка і підлягає поділу на частки.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі з 26 листопада 2005 року по 07 жовтня 2014 року перебували у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10,35,60).

Під час шлюбу, 18 липня 2013 року ОСОБА_4 за ціною 243600 грн. придбав у ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 трьохкімнатну АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та технічного паспорта на зазначену квартиру, вона зареєстрована за ОСОБА_4 з розміром цілої частки у праві власності (а.с.14-16).

Для придбання зазначеної квартири, 17 липня 2013 року ОСОБА_4 продав належну йому особисто на праві приватної власності отриману в спадок однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за ціною 134236 грн.(а.с.11).

Відповідно до ч.7 ст.57 СК України, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, місцевий суд дійшов вірного висновку, що у придбаній під час шлюбу спірній квартирі, спільним майном подружжя, є лише її частина - 45/100 частки, оскільки ОСОБА_4 відповідно до розміру внесених ним особисто коштів на її придбання, належить 55/100 частки (134236/243600 *100%). Відповідно при рівності часток подружжя в спільній сумісній власності та її поділі, частка кожного становить по 22,5/100 частки вказаної квартири. Сумарно частка ОСОБА_4 становить 77,5/100 частин спірної квартири.

Оскільки спірна квартира є неподільною, поділити її в натурі або переобладнати в окремі ізольовані жилі квартири з окремим входом (виходом) згідно належних сторонам часток неможливо, то відповідно до положень ст.71 СК України та роз'яснень, які містяться в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року, місцевий суд визначив ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу та залишив їх спільній частковій власності.

При цьому відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України та правової позиції висловленої судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України правової позиції /постанова №6-12цс13 від 03 квітня 2013 року, з врахуванням загальної площі спірної квартири та кожної з трьох кімнат встановив порядок користування квартирою.

Суд першої інстанції врахував, що за пропонованим позивачем варіантом встановлення порядку користування квартирою, житлова кімната №4 площею 7,9 м2 є меншою від належної ОСОБА_1 частки, а місце проживання малолітнього сина ОСОБА_10 рішенням суду від 07 жовтня 2014 року визначено з матір'ю, обґрунтовано його відхилив та виділив ОСОБА_1 у користування жилу кімнату площею 12,3 м2 позначеної у технічному паспорті літерою «5», а ОСОБА_4 кімнати площею 7,9 м2 та 15,6 м2 з прилеглим до неї балконом, позначених у технічному паспорті літерами «4» та «6».

При такому порядку користування та розподілі жилої площі між сторонами з незначним відхиленням та з урахуванням вказаних вище обставин, місцевий суд дійшов вірного висновку, що такий порядок користування буде відповідати долі сторін в загальній житловій площі.

Допоміжні приміщення квартири (коридор №1 та №2, кухню №7, вбиральню (санвузол) №3), які є неподільними та функціонально необхідними кожній із сторін для проживання, місцевий суд обґрунтовано залишив їх у спільному користуванні.

Виходячи з наведеного, вважаючи позов ОСОБА_4 частково доведеним, суд першої інстанції, обґрунтовано відмовив в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1. Слід зазначити, що зустрічний позов не містить розрахунку часток, які просила виділити ОСОБА_1 та обґрунтування їх розміру. Крім того, заявлені зустрічні вимоги суперечать одна другій, зокрема про визначення частки кожній із сторін та залишення допоміжних приміщень у спільній сумісній власності. Тобто, фактично не вирішення спору про визначення часток сторін у спільному майні подружжя та існування в одному об'єкті права власності - квартирі, двох його форм - спільної сумісної та спільної часткової власності.

Твердження апелянта ОСОБА_1, що оплату за купівлю спірної квартири в розмірі 243 600 грн. здійснювала вона, спростовується договором купівлі продажу, який нею не оскаржувався, в якому стороною зазначено ОСОБА_14 та стоїть його підпис і в зв'язку з цим обставини фізичної передачі грошей продавцям, позивачем чи відповідачем не мають будь-якого значення. На той час сторони були однією сімє'ю, і придбана квартира, до визначення часток, являлось спільною сумісною власністю подружжя.

Посилання апелянта, що жоден з свідків не підтвердив факту внесення ОСОБА_4, як оплату за придбану спірну квартиру 134 236 грн. від продажу власної квартири, а не витратив на власне утримання та розваги, про що вона зазначала в позові, не заслуговує на увагу з огляду на строки продажу та придбання квартир. Крім того, ця обставина не підлягала доказуванню, оскільки не була предметом спору, та фактично визнавалась ОСОБА_1 Це вбачається з матеріалів справи та й з самої апеляційної скарги, де вона зазначає, що відсутню суму на купівлю трьохкімнатної квартири, а саме 100 000 грн. вона позичила у ОСОБА_15 та ОСОБА_16., що вказує на наявність іншої суми на час купівлі квартири рівної вартості проданої ОСОБА_4 належної йому квартири. Про інше походження коштів на придбання спірної квартирі в сумі 134 236 грн. ОСОБА_1 не заявляла та не доводила.

Твердженню ОСОБА_1 про позику нею 17 липня 2013 року для придбання спірної квартири 100 000 грн., зокрема у ОСОБА_15 60000 грн. та в ОСОБА_16. 40000 грн., місцевий суд дав належну оцінку та зазначив, що належними доказами ця обставина не доведена.

З текстів долучених до справи фотокопій розписок не вбачається, що кошти отримані ОСОБА_1, як позику. Належні та допустимі докази їх отримання в інтересах сім'ї та згоди на це чоловіка в справі відсутні (а.с. 39-40).

Ці твердження ОСОБА_1 спростовуються показаннями свідка ОСОБА_13 даними нею в суді під присягою, що вона отримала від ОСОБА_14 грошові кошти, зокрема на погашення заборгованості по квартирі в сумі 800 доларів США, та написала 22 червня 2013 року розписку, що отримала від нього в якості авансу 110 000 грн. за продаж квартири які були зараховані при кінцевому розрахунку за квартиру за ціною 30200 доларів США. Грошей від ОСОБА_1, у тому числі авансу, не отримувала, а укладений з останньою договір завдатку від 30 травня 2013 року був анульований, продаж квартири здійснювався без участі агентства нерухомості.

Показання свідка ОСОБА_13 підтверджуються долученим до справи оригіналом розписки про отримання в червні 2013 року в якості авансу від ОСОБА_14 110000 грн.(а.с.61).

Подання нових доказів, як зазначено в апеляційній скарзі, зокрема нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_13 та ОСОБА_5 колегією суддів відхилені, оскільки вони не були предметом розгляду в суді першої інстанції та створені після ухвалення оскарженого рішення.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України місцевим судом вирішено питання про судові витрати.

За таких обставин, оскільки рішення місцевого суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених у ньому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313 - 315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Здолбунівського районного суду від 13 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: