АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Вербової І.М., Желепи О. В.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Туроператор Ільтур», Товариства з обмеженою відповідальністю «Поїхали з нами», фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про захист прав споживача та відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

встановила:

у листопаді 2014р. позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди в розмірі 17 485 грн. та моральної шкоди у сумі 5 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 6 червня 2014р. уклала договір на туристичне обслуговування № К64/140606-4 з ТОВ «Туроператор Ільтур», від імені якого діяло ТОВ «Поїхали з нами» як турагент, від імені, за рахунок та за дорученням якого на підставі субагентського договору діяла фізична особа-підприємець ОСОБА_2, про придбання туристичних послуг - організації проведення відпочинку у Туреччині на курорті Кемер, в готелі АККА з 14 червня 2014р. по 21 червня 2014р. включно. На виконання умов договору була сплачена повна вартість туру у розмірі 33 240 грн., однак через хворобу сина, вони поїхати не змогли, а третя особа ОСОБА_3, яка повинна була відпочивати разом з ними, полетіла одна і повідомила її про неналежну роботу туроператора, в зв'язку з чим вона не була поселена в оплачений готель і день відпочинку було зіпсовано.

Позивач стверджувала, що мала намір полетіти рейсовим літаком 16 червня 2014р., але дізнавшись про обставини з якими зіткнулась ОСОБА_3 та ще 185 туристів, вирішила не ризикувати та в Туреччину не летіти, тому 17 червня 2014р. повідомила відповідачів про те, що зворотні квитки на неї та сина використані не будуть та вимагала повернення сплачених коштів за відпочинок її та сина, але кошти їй повернені не були.

Обґрунтовуючи заподіяння моральної шкоди, позивач зазначала, що у зв'язку із невиконання умов договору відчувала суттєві емоційні страждання, переживання за ОСОБА_3, яка залишилася у чужій країні практично на вулиці, сама не змогла відпочити, так як всі кошти були сплачені за придбаний тур, який їй наданий не був.

Рішенням суду від 24 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/10587/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Апелянт посилається на неналежну оцінку судом наданих доказів та неправильне

- 2-

застосування судом норм матеріального права, не врахування тієї обставини, що відповідачами не були виконані умови договору, так як 185 туристів з України не були поселені, що є загальновідомим фактом та стало підставою для відмови її від послуг відповідачів.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника відповідачів ТОВ «Поїхали з нами» та ФОП ОСОБА_2, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 6 червня 2014р. між позивачем та ТОВ «Туроператор Ільтур», від імені якого діяло ТОВ «Поїхали з нами» як турагент, від імені, за рахунок та за дорученням якого на підставі субагентського договору діяла фізична особа-підприємець ОСОБА_2, був укладений договір на туристичне обслуговування № К64/140606-4, відповідно до якого туроператор зобов'язався забезпечити надання туристичних послуг - організацію проведення відпочинку у Туреччині на курорті Кемер, в готелі АККА з 14 червня 2014р. по 21 червня 2014р. включно для ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_3, авіа переліт Київ-Анталія-Київ та груповий трансфер.

На виконання умов договору позивачем була сплачена повна вартість туру у розмірі 33 240 грн.

17 червня 2014р. позивач звернулася до відповідачів з листами, в яких повідомила, що у зв'язку із хворобою сина ОСОБА_6 не змогла виїхати у поїздку 14 червня 2014р., планувала виїхати 16 червня 2014р., проте, дізнавшись про неналежну організацію поїздки туроператором, відмовляється від поїздки та просить повернути їй вартість її відпочинку разом із сином та вартість квитків на авіа переліт з Анталії до Києва.

Листом від 11 липня 2014р. ТОВ «ТК «ПЗН» повідомило, що виконало свої зобов'язання за договором, укладеним з ТОВ «ТО «Ільтур», перерахувавши отримані грошові кошти туроператору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Згідно із частинами першою, другою статті 20 Закону України "Про туризм" за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, турагент) за встановлену договором плату зобов'язується забезпечити надання за замовленням іншої сторони (туриста) комплексу туристичних послуг (туристичний продукт). До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом та не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ч. 7 ст. 20 Закону України «Про туризм» кожна із сторін договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі може вимагати внесення змін до цього договору або його розірвання у зв'язку із зміною істотних умов договору та обставин, якими вони керувалися під час укладення договору, зокрема у разі: 1) погіршення умов туристичної подорожі, зміни її строків; 2) непередбаченого підвищення тарифів на транспортні послуги; 3) запровадження нових або підвищення діючих ставок податків і зборів, інших обов'язкових платежів; 4) істотної зміни курсу гривні до іноземної валюти, в якій виражена ціна туристичного продукту; 5) домовленості сторін.

Частинами 11 та 12 вказаної норми визначено, якщо під час виконання договору на туристичне обслуговування туроператор не в змозі надати значну частину туристичного продукту, щодо якого відповідно до договору на туристичне обслуговування сторони досягли згоди, туроператор повинен з метою продовження туристичного обслуговування вжити альтернативних заходів без покладення додаткових витрат на туриста, а в разі потреби відшкодувати йому різницю між запропонованими послугами і тими, які були надані. У разі неможливості здійснення таких заходів або відмови туриста від них туроператор

- 3 -

зобов'язаний надати йому без додаткової оплати еквівалентний транспорт для повернення до місця відправлення або іншого місця, на яке погодився турист, а також відшкодувати вартість ненаданих туроператором туристичних послуг і виплатити компенсацію у розмірі, визначеному в договорі за домовленістю сторін. Туроператор несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування, крім випадків, якщо, зокрема, невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини туриста.

Згідно п. 3.5. договору на туристичне обслуговування, який уклали сторони, у випадку дострокового припинення туристом терміну перебування в поїздці та (або) невикористання замовлених послуг, з будь-яких причин, які не були пов'язані з неналежним надання туроператором туристичних послуг за цим договором, туроператор не несе відповідальності за такі дії туриста та не здійснює компенсації.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не здійснила виїзд до Туреччини 14 червня 2014р. у зв'язку із хворобою сина, тому відсутні підстави для притягнення відповідачів до відповідальності за вказані дії позивача, а відтак відсутні і підстави для повернення позивачу грошових коштів, сплачених за проживання у готелі її та її сина, а також за трансфер.

Доводи апелянта, що саме невиконання умов договору з боку туроператора змусили її відмовитися від поїздки, є припущеннями, які не доведені належними доказами, і на яких відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватися рішення суду.

Крім того, позивачем не надано суду доказів у підтвердження того, що ОСОБА_3, на туристичне обслуговування якої також був укладений договір 6 червня 2014р., відмовилася від замовлених послуг або їх не використала або не змогла ними скористатися у зв'язку із неналежним виконання умов договору туроператором або турагентом.

Надана позивачем розписка про отримання від ОСОБА_3 100 доларів США у якості депозиту не свідчить про неможливість ОСОБА_3 отримати замовлені туристичні послуги.

Під час розгляду справи апеляційним судом було встановлено, що ОСОБА_3 отримала замовлені туристичні послуги, крім першого дня відпочинку, а відтак, колегія суддів вважає, що позивач також могла скористатися замовленими послугами, а її відмова від них не є підставою для відшкодування їй понесених витрат.

Доводи апелянта про те, що відповідно до ч. 15 ст. 100 Повітряного Кодексу України вона має право на отримання грошових коштів за авіа переліт з Анталії до Києва, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом.

Відповідно до ч. 15 ст. 100 Повітряного Кодексу України пасажир має право відмовитися від повітряного перевезення і одержати назад плату за послуги у порядку, встановленому авіаційними правилами України та правилами авіаперевізника.

Згідно пункту 1 глави 1 розділу XIX Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу, які затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 735 від 30 листопада 2012р., зареєстровані у Міністерстві юстиції України 28 грудня 2012р. за № 2219/22531, повернення коштів за невикористаний квиток (його частину) здійснюється за місцем придбання квитка або в головному офісі перевізника (офісі з продажу перевезень перевізника) і в тій валюті, у якій квиток було оплачено.

Пунктом 2 визначено, що розмір сум коштів, що повертаються за невикористаний квиток (його частину), залежить від використаного тарифу і тарифних нормативів перевізника та виду відмови від перевезення (добровільна чи примусова).

Пунктом 3 глави 2 розділу XIX Правил передбачено, що у випадку добровільного повернення коштів, тобто якщо пасажир бажає повернути суму, сплачену за квиток, і таке повернення дозволяється правилами застосування тарифів, то така сума розраховується згідно з тарифними нормативами перевізника.

- 4 -

Відповідно до пункту 1 розділу XXV Правил «Чартерні перевезення» повернення сум та підтвердження бронювання здійснюються відповідно до умов укладеного між перевізником та замовником рейсу договору.

З матеріалів справи встановлено, що авіа переліт Анталія-Київ здійснювався чартерним перевезенням, тому для вирішення питання про можливість повернення позивачу коштів за відмову від перельоту 21 червня 2014р. необхідно було з'ясувати умови укладеного між перевізник та замовником рейсу - туроператором ТОВ «ТО Ільтур»- договору.

Проте, під час розгляду справи судом першої інстанції такий договір витребуваний не був, а позивачем не заявлялося клопотання про його витребування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

За таких обставин, позивач повинна була надати належні докази у підтвердження її права на отримання грошових коштів за невикористані авіа квитки за 21 червня 2014р., а також підтвердити розмір грошових коштів, які підлягали поверненню відповідно до тарифу перевізника та умов договору, укладеного із замовником рейсу.

Таких доказів ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду позивачем надано не було, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог у зв'язку із їх недоведеністю та безпідставністю.

Твердження апелянта про те, що її право на відмову від послуг та отримання відшкодування збитків передбачено ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів вважає безпідставними, оскільки під час судового розгляду встановлено, що позивач відмовилася від послуг туроператора на власний розсуд, а посилання на те, що туроператор не приступив до виконання договору є припущенням.

Колегія суддів вважає, що судом правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: