Справа №591/4244/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда Б. В.
Номер провадження 22-ц/788/1765/15 Суддя-доповідач - Собина О. І.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

17 вересня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Околота Г. М. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 12 серпня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, 3-тя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Дуванова Тамара Петрівна про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку, -

в с т а н о в и л а:

11 червня 2015 року позивачка звернулась до суду з позовом і свої вимоги мотивувала тим, що 4 листопада 2006 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування за яким вона подарувала відповідачу 328/500 частин житлового будинку, що розташований у АДРЕСА_1. Вважає, що під час укладення оспорюваного договору вона помилялася щодо істотних умов договору внаслідок обману відповідача, який є її сином та якому вона довіряла, а тому вказаний договір є недійсним. Тому просила визнати недійсним договір дарування.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 12 серпня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3 просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, по суті позовних вимог.

При цьому зазначає, що вона укладала договір, будучи у похилому віці, на той час вона була вже непрацездатною, вона є малограмотною, закінчила лише 7 класів, працювала робочою, прибиральницею, тому в повній мірі не розуміла наслідки укладення договору дарування. Не розуміла, що назавжди позбавляє себе права володіння часткою свого єдиного житла, помилялася в тому, які наслідки договору, який вона укладає, оскільки вважала, що відповідач буде її доглядати. На даний час вона дуже хворіє, отримує невелику пенсію, свого житла немає, а відповідач, який є її рідним сином, не бажає піклуватися про неї та доглядати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_6, які апеляційну скаргу підтримують з мотивів у ній викладених, пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7, який проти скарги заперечує, перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала суду жодних належних доказів на підтвердження того, що вона помилялася щодо природи та правових наслідків укладеного правочину, а нотаріус, який посвідчував спірний договір порушив вимоги закону та правила вчинення нотаріальних дій.

Колегія суддів погоджується з висновком суду виходячи з наступного.

У червні 2015 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що їй на праві власності належало 328/500 частини житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1, співвласником 172/500 частини зазначеного будинку є відповідач ОСОБА_4 В 2006 році за пропозицією свого другого сина ОСОБА_8, який мешкає в США, вона мала намір виїхати до нього на тимчасове проживання. Дізнавшись про це, відповідач ОСОБА_4 став умовляти її подарувати йому належну їй частку житлового будинку, а він буде здійснювати за нею догляд та матеріально її забезпечувати після її повернення із США. На той час вона була непрацездатною, мала поганий стан здоров'я, тому потребувала сторонньої допомоги, а також матеріальної допомоги, а тому погодила на пропозицію відповідача та подарувала йому частину будинку. Довго перебувати у сина в Америці вона не змогла, тому повернулась до м.Суми в будинок за адресою АДРЕСА_1 і продовжила проживати в цьому будинку. Але відповідач не надавав їй ніякої допомоги і до будинку почали приходити невідомі їй люди з приводу придбання будинку. В 2009 році вона звернулась до Зарічного районного суду м.Суми із позовом про визнання договору дарування частини будинку недійсним, але, дізнавшись про це, відповідач змінив ставлення до неї і знову почав обіцяти здійснювати догляд за нею, а тому вона звернулась із заявою про залишення позову без розгляду. Вважала, що при укладенні договору дарування помилялась стосовно природи договору, оскільки вважала, що це буде договір довічного утримання, оскільки відповідач обіцяв її утримувати, а тому просила визнати договір дарування 328/500 часток житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Дувановою Т.П. 4 листопада 2006 року недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції позивач є матір'ю відповідача ОСОБА_4

4 листопада 2006 року сторонами був укладений договір дарування, який був посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Дувановою Т.П., за яким позивач подарувала належні їй на праві власності 328/500 частин будинку з надвірними будівлями, розташованими за адресою АДРЕСА_1 своєму синові - відповідачу у справі ОСОБА_4 (а.с.5).

Після вчинення вказаного договору дарування відповідач прийняв дарунок, а позивач 22 травня 2007 року знялася з реєстрації у вказаному будинку та виїхала на постійне проживання за межі України до Сполучених Штатів Америки. Доказами на підтвердження того, що позивач виїжджала до США не у гості до іншого сина, а на постійне місце проживання є відомості у паспорті громадянина України виданого на ім'я позивача про виїзд її саме на постійне проживання до США (а.с.44). Аналогічна відмітка міститься і в паспорті громадянина України для виїзду за кордон на ім'я позивача (а.с.52). Також в зазначеному паспорті міститься відмітка про отримання позивачем візи класу IR5, що свідчить про надання позивачу статусу іммігранта по сімейній категорії без обмежень - батьки громадян США (а.с.52). Також позивач отримала Permanent Resident Card, яка підтверджує наявність у позивача дозволу на постійне проживання в США особі, яка не є громадянином США (а.с.53).

В суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції позивач пояснювала, що вона поїхала в США до старшого сина, але їй не сподобалось, не підійшов клімат і син та його дружина мали на утриманні двох дітей-інвалідів, а тому вона повернулась в Україну і вселилась до будинку та зареєструвалась у ньому, але стосунки з сином та його новою дружиною у неї не склались.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду що посилання позивача на те, що внаслідок обману відповідача вона помилялася щодо природи укладеного договору та вважала, що укладає договір довічного утримання, не були підтвердженні позивачем належними доказами.

Так, відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майна (дарунок) у власність, Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

В силу ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно частин 1,3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які берутьучасть у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодощодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи позивач просила визнати правочин між нею та відповідачем про дарування належної їй частини будинку відповідачеві на підставі ст. 229 ЦК України недійсним.

Проте, позивач не довів наявність передбачених вказаними нормами Цивільного Кодексу України підстав для визнання правочину недійсним.

Як вбачається зі змісту договору дарування під час його укладання сторони підтвердили, що вказаний договір відповідає дійсним намірам сторін, спрямований на створення відповідних юридичних наслідків, не носить характеру мнимої та удаваної угоди, не приховує інших угод між сторонами. Також зі змісту договору вбачається, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Під час укладення договору сторонам були роз'яснені положення ЦК України щодо визнання право чинів недійсними. Зазначені обставини сторони посвідчили своїми підписами на тексті договору (а.с.5-6).

Аналізуючи обставини, встановлені в суді першої інстанції, та виходячи з пояснень самої позивачки та свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, допитаних в судовому засіданні місцевим судом, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка при укладенні договору дарування не помилялась стосовно природи договору і мала намір укласти саме зазначений договір, а не договір довічного утримання. На час його укладення (04.11.2006 року) вона оформлювала документи на виїзд на постійне проживання до США, куди вона і виїхала в травні 2007 року, а тому і відсутні підстави стверджувати, що саме на відповідача вона мала намір покласти обов'язок довічного її утримання. Фактичними ж підставами для звернення до суду з даним позовом стали не обставини укладення спірного договору, а взаємовідносини між сторонами договору, які склались через певний час після цього договору.

Суд першої інстанції належним чином, повно та всебічно з'ясував всі обставини справи, дав їм належну оцінку, дійшов висновку, що ґрунтується на законі.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про невірність застосування судом норм матеріального чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до невірного вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.Суми від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -