АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І. Б., Чупікової В. В.

секретар Тодоряк Г. Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 04 листопада 2014 року,

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позивачка зазначала, що 15 липня 2008 року між нею та відповідачкою був укладений договір позики на суму 4000 євро та 3000 доларів США зі строком повернення 07 травня 2010 року. У подальшому сторони досягли згоди щодо повернення боргу частинами до 1 серпня та 01 вересня 2012 року.

Посилаючись на те, що відповідачка борг в обумовлені сторонами строки не повернула, просила стягнути з відповідачки суму боргу за договором позики у гривневому еквіваленті в сумі 98112 гривень 26 коп.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 04 листопада 2014 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції змінити: позов ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнути з неї 1500 євро та 1000 доларів США в рахунок повернення боргу за договором позики.

Посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його підставності та доведеності.

Такий висновок суду є правильним.

У справі встановлено, що 15 липня 2008 року відповідачка ОСОБА_2 позичила у позивачки ОСОБА_1 4000 євро та 3000 доларів США, про що написала відповідну розписку (а. с. 5,52).

Факт отримання відповідачкою вказаних коштів визнається сторонами.

У подальшому між сторонами була досягнута домовленість про те, що відповідачка сплатить спірні суми частинами: до 1 серпня та 1 вересня 2012 року, що стверджується змістом розписки від 26 червня 2012 року (а.с.52).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка на порушення умов договору не повернула позивачці позику у розмірі 4000 євро та 3000 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на час пред'явлення позову становило 98112 гривень 26 коп., а тому є підстави для стягнення зазначеної суми.

Такий висновок суду є по суті правильним.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 3 указаної статті позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Заперечуючи проти позову, відповідачка в суді першої інстанції стверджувала, що у грудні 2012 року та впродовж 2013 року через свого чоловіка, свата та зятя позивачки повернула їй 2500 євро та 2000 доларів США.

Апелянт посилається на неврахування судом таких пояснень як і відповідних показань свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, а також недопит судом як свідка її чоловіка ОСОБА_5

Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

У справі, яка переглядається, встановлено, що відповідачка видала розписку позивачці як борговий документ, що підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов'язань. Зокрема, відповідачка зобов'язувалася повернути борг, а позивачка - прийняти виконання особисто, оскільки інше не встановлено договором.

Як пояснювали свідки ОСОБА_3, ОСОБА_4, на показання яких посилається апелянт, вони не отримували коштів безпосередньо від відповідачки та не передавали їх позивачці.

У справі відсутні довіреності, якими указані свідки чи інші особи уповноважувалися отримувати грошові кошти за договором позики, як і відсутні розписки про отримання коштів саме для позивачки.

Щодо можливих показань недопитаного свідка ОСОБА_5, то необхідності у його допиті немає, оскільки відповідачка зазначала про те, що він може ствердити факт повернення коштів не безпосередньо позивачці, а іншим особам.

Передаючи кошти через осіб та особам, які не є стороною договору позики, відповідачка не скористалася своїм правом на затримання виконання зобов'язання до повернення боргового документа та не зверталася з такою вимогою безпосередньо до позивачки.

Оригінал розписки відповідачки про отримання нею 4000 євро та 3000 доларів США знаходиться у позивачки.

Тому доводи апелянта про повернення нею частини позичених коштів є недоведеними.

Апелянт посилається на зміст абзацу другого частини першої ст. 1049 ЦК України та зазначає, що позивачкою не доведено факту її звернення до неї як боржника з вимогою повернути позику.

Такі доводи є безпідставними.

Зі змісту розписки про позичання коштів, яка підписана обома сторонами, вбачається, що сторонами визначено встановлено строк повернення позики.

Тому правила абзацу другого частини першої ст. 1049 ЦК України до спірних відносин застосуванню не підлягають.

Надуманими є твердження апелянта про ненадання позивачкою доказів курсу валют на дату звернення до суду.

Такі дані є загальнодоступними й підтверджені роздруківкою з мережі Інтернет із сайту НБУ (а.с.6).

Апелянтом не спростовано правильність наданої позивачем інформації.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування чи зміни.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скарги ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 04 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді : І. Б. Перепелюк

В. В. Чупікова