АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Гаращенка Д.Р.

- Борисової О.В.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсною довіреності, договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсною довіреності, недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння та позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду 1-ї інстанції є необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що, відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 25.12.2009 року, суд 1-ї інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що на момент укладення оспорюваних правочинів малолітня дитина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала за адресою: АДРЕСА_1. Проте, такі висновки суду 1-ї інстанції є безпідставними та такими, що порушують право малолітньої дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, на житло та користуванням нерухомим майном. Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцять років є місце проживання її батьків або одного з них. З наданої суду та дослідженої в судовому засіданні довідки КП «Печерська брама» від 07.11.2014 року чітко вбачається, що в період з 02.11.2006 року по 21.01.2010 року ОСОБА_3 разом зі своєю малолітньою дитиною ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала за адресою АДРЕСА_1. Вказує на те, що положеннями Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» встановлено обов'язкову згоду органу опіки та піклування на здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Проте, укладаючи оспорювані правочини, ОСОБА_6 попередньої згоди органу опіки та піклування на продаж 25 грудня 2009 року земельної ділянки та домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, в якому зареєстрована та проживала малолітня дитина, отримано не було, чим грубо порушено права малолітньої дитини ОСОБА_9. Також, зазначає, що судом 1-ї інстанції необґрунтовано відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 однією сім'єю, так як цей факт підтверджується показами свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які судом 1-ї інстанції безпідставно не взято до уваги.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_7 ОСОБА_30 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в судове засідання повторно не з'явились, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, а тому, колегія судів вважає можливим слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 25 грудня 2001 року між ОСОБА_16 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17, зареєстрований в реєстрі за №1058. Відповідно до умов цього договору ОСОБА_16 подарував, а ОСОБА_6 прийняв у дар домоволодіння під номером АДРЕСА_1 яке складається з житлового будинку під літерою «А» жилою площею 80,5 кв.м., а також погребу під літерою «Г» та споруди №1-2.

11 січня 2001 року між ОСОБА_16 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17, зареєстрований в реєстрі за №132, за яким ОСОБА_16 подарував, а ОСОБА_6 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,0965 га, розташовану за адресою АДРЕСА_1.

19 квітня 2002 року Печерською районною у місті Києві державною адміністрацією було видано розпорядження за №394 про надання ОСОБА_6, як власнику домоволодіння та земельної ділянки, дозволу на реконструкцію підпірної стінки за адресою АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у ОСОБА_3 та ОСОБА_6 народилась донька ОСОБА_9, що підтверджується витягом з реєстраційного запису про народження №2705/2003.

26 липня 2004 року Печерською районною у місті Києві державною адміністрацією було видано розпорядження за №986 про погодження реконструкції з розширенням індивідуального жилого будинку та будівництво господарської будівлі за адресою АДРЕСА_1.

25 грудня 2009 року між ОСОБА_6, в особі представника ОСОБА_19, та ОСОБА_20, від імені якої діяв ОСОБА_21, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22, зареєстрований в реєстрі за №2747. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_20 купила домоволодіння під номером АДРЕСА_1 в місті Києві, яке складається з житлового будинку під літерою «А» житловою площею 65,40 кв.м., не житловою площею 89,70 кв.м., а також літньої кухні-бані з погребом під літерою «Ж», навісу під літерою «Е», та спорудження №1-2.

Цього ж дня, 25 грудня 2009 року між ОСОБА_6, в особі представника ОСОБА_19, та ОСОБА_20, від імені якої діяв ОСОБА_21, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0965 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташовані за адресою АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22, зареєстрований в реєстрі за №2749.

01 квітня 2010 року між ОСОБА_20 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22, зареєстрований в реєстрі за №619, за яким ОСОБА_20 продала, а ОСОБА_7 купила житловий будинок під номером АДРЕСА_1 в місті Києві, який складається з житлового будинку під літерою «А» житловою площею 65,40 кв.м., не житловою площею 89,70 кв.м., а також літньої кухні-бані з погребом під літерою «Ж», навісу під літерою «Е», споруд №1-2 та договір купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована за адресою АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22, зареєстрований в реєстрі за №621.

22 вересня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_23 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована за адресою АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22, зареєстрований в реєстрі за №1872.

В подальшому, 07 жовтня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_23 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22, зареєстрований в реєстрі за №2006, за яким ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_23 купив житловий будинок під номером АДРЕСА_1 в місті Києві та складається з житлового будинку під літерою «А», житловою площею 65,40 кв.м., не житловою площею 155,10 кв.м., а також літньої кухні-бані з погребом під літерою «Ж», навісу під літерою «Е», споруд №1-2, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0965 га.

З витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_20 померла.

15 лютого 2012 року між ОСОБА_23 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_24 зареєстрований в реєстрі за №118. Відповідно до умов якого, ОСОБА_23 продав, а ОСОБА_8 купив житловий будинок під номером АДРЕСА_1 в місті Києві під літерою «А», житловою площею 65,40 кв.м., не житловою площею 155,10 кв.м., а також літньої кухні-бані з погребом під літерою «Ж», навісу під літерою «Е», та спорудження №1-2.

Цього ж дня, 15 лютого 2012 року між ОСОБА_23 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_24, зареєстрований в реєстрі за №122.

З інформаційних довідок Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 25.04.2013 року та від 26.04.2013 року вбачається, що будинок під номером АДРЕСА_1 в місті Києві зареєстрований на праві власності за ОСОБА_8.

З довідки Головного управління Держземагенства у м.Києві від 01.06.2013 року вбачається, що земельна ділянка площею 0,0965 га за кадастровим номером :82:185:0086 за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_8.

Судом також встановлено, що у січні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та з урахуванням уточнених позовних вимог просила встановити факт її проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2000 року до грудень 2006 року; визнати житловий будинок під номером АДРЕСА_1 в місті Києві та земельну ділянку площею 0,0965 га, розташовану за цією ж адресою, об'єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_6, визнати недійсними договори купівлі-продажу вказаних житлового будинку та земельної ділянки, укладених 05 грудня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_20 та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 будинок під номером АДРЕСА_1 в місті Києві та земельну ділянку площею 0,0965 га, що знаходиться за адресою м. Київ, АДРЕСА_1 (кадастровий номер :82:185:0086).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона у вказаний період часу проживала однією сім'єю з ОСОБА_6 та за час їх спільного проживання спірний будинок збільшився у своїй вартості за рахунок їх сумісних коштів, а тому ОСОБА_6 не мав право відчужувати житловий будинок та земельну ділянку без її згоди.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 03 жовтня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2000 року по грудень 2006 року.

Визнано житловий будинок, що розташований за адресою м. Київ, АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_3.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 25 грудня 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_20, правонаступником якої є ОСОБА_7.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 житловий будинок, що розташований за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3.

Визнано земельну ділянку площею 0,0965 га, що знаходиться за адресою місто Київ, АДРЕСА_1 (кадастровий номер :82:185:0086), об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_3.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки від 25 грудня 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_20, правонаступником якої є ОСОБА_7.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 земельну ділянку, площею 0,0965 га, що знаходиться за адресою м. Київ, АДРЕСА_1 (кадастровий номер :82:185:0086) на користь ОСОБА_3.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2014 року рішення Печерського районного суду м.Києва від 03 жовтня 2013 року змінено в частині вимог ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до грудень 2006 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 червня 2014 року касаційну скаргу представника ОСОБА_7 ОСОБА_29 задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду 1-ї інстанції.

Судом також встановлено, що 15 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, просила суд визнати недійсною довіреність від 09.08.2007 року, видану ОСОБА_6, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22, зареєстровану за №2240; визнати недійсними договори купівлі-продажу вказаних житлового будинку та земельної ділянки, укладені 05 грудня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_20 та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 будинок під номером АДРЕСА_1 в місті Києві та земельну ділянку площею 0,0965 га, що знаходиться за адресою м. Київ, АДРЕСА_1 (кадастровий номер :82:185:0086).

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що в період з травня 2000 року до грудень 2006 року вона та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В грудні 2001 року ОСОБА_6, на підставі договору дарування від 25.12.2001 року, отримав у власність будинок під номером АДРЕСА_1 в місті Києві, площею 89,70 кв.м. Після отримання даного будинку у власність ОСОБА_6 та нею за спільні кошти було проведено реконструкцію та розширення житлової площі вказаного будинку, як наслідок, збільшено вартість домоволодіння під номером АДРЕСА_1 в місті Києві з 45 202 грн. до 442 953 грн. Тобто, було створено новий об'єкт нерухомості, який є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_6. Таким чином, в силу вимог закону, ОСОБА_6 без її згоди, як співвласника нерухомого майна, не мав правових підстав видавати на ім'я ОСОБА_19 та на ім'я ОСОБА_27 довіреність від 09.08.2007 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22, зареєстровану за №2240, на вчинення від його імені будь-яких дій, в тому числі на продаж спірного майна третім особам. Оскільки ОСОБА_6, без її згоди не мав права вчиняти будь-які правочини щодо розпорядження спірним будинком та земельною ділянкою, то довіреність від 09.08.2007 року та договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, укладені 05 грудня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_20 підлягають визнанню недійсними, а спірне майно поверненню у власність ОСОБА_3.

Крім того, ОСОБА_28 посилалась також на те, що підставою для визнання спірних правочинів недійсними є також та обставина, що при укладенні вказаних правочинів були порушені права її малолітньої дитини, яка була зареєстрована та проживала у спірному будинку, проте правочин щодо відчуження будинковолодіння було укладено без згоди органу опіки і піклування, чим порушено право її доньки на користування жилою площею в цьому будинку.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2014 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсною довіреності, договорів купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, об'єднано в одне провадження з цивільною справою ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання недійсним договорів купівлі-продажу та витребування майна.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсною довіреності, договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння та позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна залишено без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсною довіреності, договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння та позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, суд 1-ї інстанції виходив з того, що ці вимоги є необгрутованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому правових підстав для їх задоволення немає.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту її проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2000 року до грудень 2006 року, виходячи з наступного.

Вимоги про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2000 року по 2004 рік не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки інститут спільного проживання осіб, як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Цивільним Кодексом 2004 року, КпШС України, таких положень не містив, а тому такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Що стосується вимог про встановлення факту сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в період з 2004 року по 2006 рік, то суд першої інстанції також обґрунтовано вважав їх недоведеними.

Так, згідно положень ч.2 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4 ст.60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

З наданих сторонами та досліджених судом доказів вбачається, що ОСОБА_3 на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання її та ОСОБА_6, як чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу надала копію витягу №2705/2003 з реєстраційного запису про народження доньки ОСОБА_9; ксерокопії паспортів, з яких вбачається, що в період з 02.11.2006 року по 21.01.2010 року вона разом зі своєю малолітньою дитиною ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 та ксерокопії фотокарток.

Дослідивши вказані докази, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вони не підтверджують факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6, наявності у них спільного побуту (придбання майна на користь сім'ї, фіскальних чеків, договорів про відкриття банківського рахунку, депозитних договорів, чеків про спільну оплату послуг, товарів тощо) та наявність у них взаємних прав і обов'язків в період з 2004 року по 2006 рік.

Згідно із ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З системного аналізу вказаних норм права вбачається, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Для застосування передбачених статтею ст.62 СК України правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок затрат подружжя і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна, як об'єкту.

З дослідженого судом договору дарування домоволодіння від 25 грудня 2001 року, укладеного між ОСОБА_16 та ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_6 отримав в дар домоволодіння під номером АДРЕСА_1 в місті Києві, яке складалось з житлового будинку під літерою «А», житловою площею 80,5 кв.м., а також погребу під літерою «Г» та споруди №1-2. Відповідно до договору купівлі-продажу цього житлового будинку від 25 грудня 2009 року, ОСОБА_6 було відчужено домоволодіння під номером АДРЕСА_1 в місті Києві, яке складається з житлового будинку під літерою «А», житловою площею 65,40 кв.м., нежитловою площею 89,70 кв.м., а також літньої кухні-бані з погребом під літерою «Ж», навісу під літерою «Е», та спорудження №1-2.

ОСОБА_3 ні суду 1-ї інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів на підтвердження джерела отримання нею будь-яких доходів, які в майбутньому були об'єднані для набуття спільного майна, ведення з ОСОБА_6 спільного господарства, побуту та бюджету, як і не надано доказів того, що позивачем спільно з ОСОБА_6 було понесено будь-які трудові чи грошові затрати на переобладнання, перебудову спірного житлового будинку, коли саме і в якому розмірі ці затрати нею були понесені.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання житлового будинку під номером АДРЕСА_1 в місті Києві та земельної ділянки площею 0,0965 га, розміщеної за цією ж адресою об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

Стаття 237 ЦК України визначає представництво як правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Особливістю відносин представництва є те, що вони виникають та існують в інтересах особи, яка добровільно надала іншій особі право вчинити певний перелік дій, які вона заздалегідь схвалює. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки лише для особи, яку він представляє.

В силу ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Згідно з ч.3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією стороною іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Частинами 1, 3 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Таким чином, зі змісту даних правових норм вбачається, що довіреність є одностороннім правочином.

Частиною 5 статті 202 ЦК України визначено, що до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частинами 1,3 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо невстановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, що 09 серпня 2007 року ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_19 та на ім'я ОСОБА_27 було видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22, за реєстровану за №2240. Даною довіреністю ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_19 та/або ОСОБА_27 продавати та купувати будь-які об'єкти нерухомості (земельні ділянки, житлові будинки, об'єкти незавершеного будівництва тощо), в тому числі, на підписання від імені ОСОБА_6 договорів купівлі-продажу. Строк дії довіреності до 09.08.2010 року.

На підставі цієї довіреності, 25 грудня 2009 року ОСОБА_19 від імені ОСОБА_6 було укладено з ОСОБА_20, від імені якої діяв ОСОБА_21, договір купівлі-продажу житлового будинку номером АДРЕСА_1 в місті Києві, та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0965 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована за адресою АДРЕСА_1. Дані договори були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22, та зареєстровані в реєстрі за №2747 та за №2749.

Належних та допустимих доказів того, що в момент підписання ОСОБА_6 довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22, зареєстровану за №2240 було недодержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять та позивачем суду не надано.

Оскільки правових підстав для визнання довіреності №2240 від 09 серпня 2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22 недійсною немає, то в силу вимог закону відсутні і правові підстави для визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку номером АДРЕСА_1 в місті Києві та земельної ділянки площею 0,0965 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташованої за адресою АДРЕСА_1, укладених 25 грудня 2009 року ОСОБА_19 від імені ОСОБА_6 з ОСОБА_20, від імені якої діяв ОСОБА_21.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, суд 1-ї інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував норми матеріального права, що їх регулюють, надав вірну правову оцінку доказам у справі та дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог про визнання недійсною довіреності від 09 серпня 2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22, зареєстровану за №2240, та договорів купівлі-продажу від 25 грудня 2009 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22 та зареєстрованих в реєстрі за №2747 та за №2749.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З системного аналізу даної норми права вбачається, що добросовісне придбання майна можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). При цьому випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею (передано за договором іншій особі, яка його відчужила) він не має право вимагати повернення майна від добросовісного набувача.

Судом достовірно встановлено, що власником ОСОБА_6 житловий будинок за номером АДРЕСА_1 в місті Києві та земельну ділянку площею 0,0965 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташовану за даною адресою було відчужено на користь ОСОБА_20 за відплатним договором та за його волею. Доказів того, що спірне майно вибуло з власності ОСОБА_6 поза його волею (шляхом обману, застосування погроз, насилля тощо) матеріали справи не містять.

Набувши право власності на будинок за номером АДРЕСА_1 в місті Києві та на земельну ділянку площею 0,0965 га за даною адресою, ОСОБА_20 за своєю волею та відплатним договором відчужила його ОСОБА_7, та в свою чергу відчужила за відплатним договором та за добровільною згодою ОСОБА_23, який за своєю волею та відплатним договором продав його ОСОБА_8. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення відплатних угод щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були у встановленому порядку визнані правомірними.

Таким чином, на даний час ОСОБА_8 є добросовісним набувачем будинку за номером АДРЕСА_1 в місті Києві, та земельної ділянки площею 0,0965 га за даною адресою, придбав він дане майно за відплатним договором у особи, якій дане майно належало на праві власності та за наявності добровільної згоди власника на таке відчуження, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про відсутність правових підстав для витребування спірного майна у ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 немає.

Доводи ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_6 без її згоди, як співвласника спірного майна, не мав правових підстав видавати на ім'я ОСОБА_19 та на ім'я ОСОБА_27 довіреність від 09.08.2007 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_22, зареєстровану за №2240, на вчинення від його імені будь-яких дій, в тому числі, на продаж спірного майна третім особам, є необгрутованими, так як з досліджених доказів судом достовірно встановлено, що на момент укладення договорів купівлі-продажу від 25.12.2009 року ОСОБА_6 був єдиним законним власником будинку за номером 39А по вулиці Панфіловців в місті Києві та земельної ділянки площею 0,0965 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель розташованої за даною адресою, дане нерухоме майно не перебувало у спільній сумісній та/або частковій власності з позивачем, а тому правових підстав для отримання у ОСОБА_3 будь-яких дозволів на відчуження спірного майна у нього не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що, укладаючи оспорювані правочини ОСОБА_6 не було отримано попередньої згоди органу опіки та піклування на продаж 25 грудня 2009 року земельної ділянки та домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, в якому була зареєстрована та проживала малолітня дитина, чим грубо порушено її права, колегія суддів вважає необгрутованими, з огляду на таке.

З наявної в матеріалах справи ксерокопії паспорта позивача вбачається, що 02 листопада 2006 року Печерським РУ ГУ МВС України в місті Києві було зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1. За цією ж адресою було зареєстровано місце проживання її дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Поряд з цим, відповідно до роз'яснень, викладених в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 1 листопада 1996 року №9, при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Ні суду 1-ї інстанції, ні суду апеляційної інстанції позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення оскаржуваного правочину 25 грудня 2009 року ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, фактично проживала та/або користувалася жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_1.

Крім того, з довідки КП «Печерська брама» від 07.11.2014 року чітко вбачається, що ОСОБА_3 та її малолітня дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, були зняти з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 лише 21 січня 2010 року та відразу постановлені на реєстраційний облік за адресою: Київська область, Макарівський район, АДРЕСА_2.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що судом 1-ї інстанції не надано ніякої правової оцінки показам свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, оскільки висновки суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні обставин справи. При цьому суд дав належну оцінку всім доказам, які надали сторони по справі. Показання свідків про відомі їм обставини, які мають значення по справі, оцінені судом у їх сукупності з наявними письмовими доказами та поясненнями сторін. Підстави для іншої оцінки доказів колегія суддів не вбачає.

Твердження апелянта про те, що суд 1-ї інстанції фактично не вдавався до оцінки наявних у справі доказів та не здійснював аналізу фактичних обставин справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд 1-ї інстанції дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів та дав їм належну оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: