Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого - судді Максимчук З.М.,

суддів - Григоренка М.П., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2014 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором № 25/V01-12-2007 від 06.12.2007 року в розмірі 190553, 87 гривень.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій вказує, що рішення суду є незаконним, оскільки прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, без усебічного та належного глибокого аналізу і обґрунтування норм чинного законодавства України.

Зазначає, що з урахуванням змін до договору кредиту на підставі Додаткової угоди № 2 від 10.12.2010 року сторонами було змінено умови кредитування згідно кредитного договору № 25/V01-10-2007 від 09.10.2007 року, а саме встановлено термін повного погашення кредиту позичальником 15 грудня 2010 року; нараховані відсотки за період з 01.11.2010 року по 14.12.2010 року включно сплачуються позичальником 15 грудня 2010 року, останнім днем в межах якого позивачем можливо було подати позов про стягнення заборгованості є 16 грудня 2013 року. Однак, позивачем лише 27.12.2013 року було укладено з акціонерним товариством Банком «Біг Енергія» договір купівлі-продажу права вимоги,

________________________________________________________________________________

Справа № 565/934/14-ц Головуючий у 1 інстанції - Незнамова І.М.

Провадження № 22-ц/787/273/2015 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

тобто такий договір було укладено після закінчення трьохрічного терміну позовної давності, тобто не відбулося заміни сторін у зобов»язанні, оскільки закінчився термін позовної давності.

Доводить, що особисто ніяких платежів на користь позивача не робив, тим паче після закінчення терміну позовної давності. Крім того, така плата не може вважатись дією, як такою, що перериває перебіг позовної давності, оскільки переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його сплину та, покликаючись на п.4.4.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» вказує, що навіть у випадку визнання такої сплати боржника в рахунок свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Вказує, що визнання такого платежу за відповідачем в даному конкретному випадку не тягне за собою переривання строку позовної давності, оскільки такий платіж зроблено більше ніж через три роки, тобто після сплину строку позовної давності.

Крім того, за юридичною природою укладений кредитний договір є договором споживчого кредиту. А відповідно до п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки останній платіж за кредитним договором № 25/V01-12-2007 року від 06.12.2007 року ОСОБА_1 здійснено 14 лютого 2014 року, тому підстав стверджувати про сплив позовної давності не вбачається.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, так як він не ґрунтується на зібраних у справі доказах і суперечить вимогам законодавства.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Судом встановлено, що 06.12.2007 року між ВАТ КБ «Біг Енергія» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 25/V01-12-2007, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі в сумі 35000 доларів США, строком з 06.12.2007 року по 06.12.2012 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних.

Банк виконав належним чином свої зобов»язання.

Відповідач свої зобов»язання виконував неналежним чином, допустив заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов»язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором.

Сторонами узгоджено рекомендований графік платежів, згідно з яким зазначений розмір щомісячного платежу починаючи з 25.01.2008 року по 06.12.2012 року.

На підставі Додаткової угоди № 2 від 15.12.2010 року сторонами було змінено умови кредитування згідно кредитного договору № 25/V01-10-2007 від 09.10.2007 року, а саме встановлено термін повного погашення кредиту позичальником 15 грудня 2010 року; нараховані відсотки за період з 01.11.2010 року по 14.12.2010 року включно сплачуються позичальником 15 грудня 2010.

З визначених договором умов убачається, що між сторонами укладено договір з визначеним строком його виконання, з урахуванням додаткової угоди до 15.10.2010 року.

Згідно до ст.526 ЦК України якщо у зобов»язанні встановлений строк /термін/ його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що стороні договору, а саме банку було відомо про порушення відповідачем умов кредитного договору та закінчення строку виконання зобов»язання саме 15.12.2010 року, однак банком позов до відповідача пред»явлено не було.

27.12.2013 року банк продав відповідно до договору купівлі-продажу права вимоги № 3-233 права вимоги ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», однак позивач ТзОВ »ФК «Довіра та гарантія» подав позов до суду 02.07.2014 року, тобто після сплину трьохрічного строку позовної давності.

Відповідно до вимог ст.262 ЦК України заміна сторін у зобов»язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відповідно до вимог ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги /стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно, тощо/.

Відповідно до п.5.1 Кредитного договору № 25/V01-12-2007 від 06.12.2007 року, укладеного між ВАТ «Біг Енергія» та ОСОБА_1 визначено термін дії кредитного договору, а п.5.2. визначено строк виконання зобов»язання.

Однак, на думку судової колегії, умова укладеного сторонами договору про те, що останній діє до повного виконання зобов»язань не є умовою для збільшення строку позовної давності, оскільки остання є певним періодом у часі відповідно до ст.256, ч.1 ст.251 ЦК України, який починається від конкретного дня і спливає також у певний момент часу.

Таким чином, позовна давність пов»язується саме з моментом невиконання зобов»язання, а не строком дії договору.

Суд першої інстанції, розглядаючи питання щодо застосування позовної давності, виходив з того, що ОСОБА_1 14.02.2014 року вніс останній платіж за кредитним договором № 25/У01-12-2007 від 06.12.2007 року на рахунок ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та тим самим перервав перебіг позовної давності.

Разом з тим, місцевий суд не звернув увагу на те, що відповідно до вимог ст.72 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Вчинення платежу по кредиту в даному випадку не тягне за собою переривання строку позовної давності, оскільки такий платіж зроблено більш ніж через три роки, тобто після спливу строку позовної давності.

А враховуючи те, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише у межах строку позовної давності, а не після його закінчення, колегія суддів приходить до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності без поважних причин.

Поновити пропущений строк позивач не просив.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності.

А прийнявши як обґрунтований, обрахований позивачем розмір заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції не звернув уваги, що в матеріалах справи взагалі відсутні докази та розрахунки спірної заборгованості та всіх її складових, а також період за який нараховувалась заборгованість.

Відповідно до п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається, що враховуючи положення п.7 ч.13 ст11 Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв»язку із цим позовна давність за позовами про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для переривання строків позовної давності, встановлених ст.264 ЦК України, оскільки відповідачем в період перебігу строків позовної давності не було вчинено дії, яка свідчила би про визнання ним свого боргу або іншого обов»язку.

За таких обставин, оскільки висновок суду першої інстанції щодо переривання строку позовної давності прийнятий з порушенням норм матеріального права, колегія суддів в силу ст.309 ЦПК України приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст. ст.307, 309,313, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2014 року скасувати і у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 - відмовити

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: М.П.Григоренко

Ю.М.Рожин