Головуючий в 1 інстанції: Козлов Д.О.
Доповідач: Гаврилова Г.Л.
10 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:
головуючого судді Гаврилової Г.Л.
суддів Баркової Л.Л.,Сороки Г.П.
при секретарі - Бєльченко Б.Ф.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 листопада 2014 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 05 листопада 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № MRXRRC12611014 від 14 .06.2007 року в сумі 9553 грн. 10 коп, та стягнуто також судовий збір у розмірі 243,60грн. У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» залишити без задоволення. В обґрунтування доводів скарги зазначає, що строк дії кредитного договору сплинув, оскільки він у повному обсязі сплатив заборгованість за судовим наказом, отже відповідач необґрунтовано нараховує проценти за користування кредитом та пеню.

У судове засідання, призначене на 10.02.2015 року, позивач ,належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, не з'явився, що відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справі за його відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, відповідача ОСОБА_1 який просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати, заперечення представника позивача Шишелову Н.В.( судові засідання 26.12.2014 року та 03.02.2015 року), яка просила судове рішення залишити без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають з встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказане судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції було встановлено, що 14 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № MRXRRC12611014 відповідно до якого ОСОБА_1 отримав строковий кредит у розмірі 5390 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % на рік на суму залишку кредиту та щомісячної винагороди за надання кредиту в сумі 97,02 грн. За умовами договору позичальник зобов'язався проводити щомісячно оплату боргу з кредиту, відсотків, комісії та інших витрат за договором кредиту в розмірі 276,47 грн.

При цьому своїм підписом відповідач підтвердив згоду на Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», які надані позичальнику у письмовому вигляді, та є разом із заявою позичальника договором кредитування.

Відповідно до п. 4.2 вказаних умов при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту відповідач зобов'язався сплачувати банку відсотки за користування кредитом в подвійному розмірі від розміру, зазначеному у Заяві.

Відповідно до Умов надання споживчого кредиту (п. 5.1 Умов) було передбачено право банку в разі порушення позичальником зобов'язань нарахувати пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Відповідно до довідки позивача станом на 03.09.2014 року у відповідача виникла у заборгованість у загальному розмірі 46591,34 грн., з яких заборгованість по кредиту відсутня, заборгованість по відсоткам складає 11957,30 заборгованість з комісії складає 1843,38 грн., заборгованість з пені становить 36315,12 грі штраф фіксований складає 500 грн., а штраф відсотковий складає 2194,83 грн.(а. с. 7-8).

Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки сторони домовились про 5-тирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення кредиту, відсотків, винагороди та неустойки, то в межах даного строку відповідач повинен виплачувати заборгованість за кредитом, тобто з вересня 2009 року по вересень 2014 року.

З висновками суду погодитися не можна.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути борг частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, що належать за договором позики.

Згідно роз'яснень, викладених у абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Відповідно до Заяви позичальника Банк надав ОСОБА_1 строковий кредит у сумі 5390 гривень строком на 36 місяців, тобто до 14.06.2010 року.

Згідно Умов договору строк позовної давності між сторонами встановлений у загальному порядку , тобто у три роки.

Апеляційний суд не погоджується із доводами суду , який взяв до уваги наданий позивачем із позовом примірник Умов надання споживчого кредиту, в якому в п.5.5. визначена домовленість сторін про терміни позовної давності у 5 років, оскільки дані Умови відповідачем не підписані, а Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), які позивач надавав суду першої інстанції від 17.04. 2008 року (справа № 2-н-1291/08 суддя Ковтуненко О.В.) при вирішенні справи про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спірним кредитним договором мають інший текст та не містять умов щодо збільшення позовної давності. (а.с.66-68)

Встановлено, що кредитний договір укладено між сторонами 14.06.2007 року. Згідно розрахунку заборгованості, починаючи з вересня 2007 року у ОСОБА_1 виникла поточна заборгованість по кредиту (а.с.3). Отже, враховуючи час виникнення заборгованості позивачки перед відповідачем, не можна не погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував строки позовної давності пред'явлення вимог за кредитним договором та того факту, що у квітні 2008 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» пред'явив до боржника вимоги про дострокове погашення кредиту.

Зі справи вбачається, що на підставі судового наказу Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 18 квітня 2008 року з відповідача ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором в сумі 6219.29грн., яка складається з заборгованості за кредитом 5132.40 грн, , заборгованості за відсотками у розмірі458,77 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 582, 12 грн та пені 46 грн. та судових витрат. При цьому кредитор скористався правом на дострокове стягнення кредиту та заборгованості. (а.с.69).

Згідно довідки Метінвест з заробітної плати ОСОБА_1 проводились стягнення за виконавчим листом № 2н-1291 від 18 квітня 2008 року на загальну суму6279,29. Станом на червень 2012 року сума боргу за кредитом погашена (а.с.30-31).

Постановою державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції від 23 липня 2012 року виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 2н-1291 від 18 квітня 2008 року закінчено (а.с.31) і позивач з цим погодився.

Таким чином, оскільки 18 квітня 2008 року було ухвалено судове рішення (судовий наказ) про стягнення з ОСОБА_1заборгованості за кредитним договором і рішення фактично виконане у червні 2012 року, то нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

Отже, приймаючи до уваги вимоги ст. ст. 212 - 214 ЦПК України, обставини справи та норми матеріального права, дослідивши фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, дійсні права і обов'язки сторін, які випливають з кредитного договору, колегія суддів вважає, що вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, з посиланням на дію договору після ухвалення судового наказу та його фактичного виконання, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Зважаючи на те, що колегія суддів дійшла висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 14.06. 2007 року в сумі 9553 грн. 10 коп та судового збору - скасуванню, з відмовою ПАТ КБ«ПРИВАТБАНК» у позові.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 листопада 2014 року скасувати.

У задоволені позову публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за кредитним договором- відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді