Справа № 206/8402/14-ц
Провадження № 2/206/180/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2015 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя: Маштак К.С.

при секретарі: Колісник В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди № 1 до кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

26 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди № 1 до кредитного договору.

Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 16 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем був укладений кредитно - заставний договір №DNK0A, відповідно до умов якого позивач отримала кошти в розмірі 12444,86 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 362,26 грн., яка сплачується щомісяця в період сплати у розмірі 0,60 % від суми виданого кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу. В зв'язку з важким матеріальним становищем позивач не змогла сплачувати кредит, тому автомобіль, який був предметом застави по кредитно-заставному договору позивач передала банку. Заочним рішенням суду від 14 вересня 2011 року по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 та філії ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус» була стягнена заборгованість за кредитним договором станом на 29 листопада 2010 року в повному обсязі в розмірі 3227,10 дол. США, 858,66 дол. США - заборгованість по процентам, 991,17 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 514,06 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи 250 грн. та 279,55 дол. США, що в гривневому еквіваленті склало 44854,45 грн. Рішення суду було оскаржене в апеляційному порядку, але було залишено без змін. Після цього позивачу постійно телефонували з ПАТ КБ «Приватбанк», наполягали на сплаті стягненої судом суми, погрожували відібрати належну їй частину будинку, іншого житла, крім якого вона не має. Позивачу було запропоновано відповідачем укласти додаткову угоду, згідно якої їй пообіцяли списати всі борги, які виникли в період з дати надання кредиту до підписання додаткової угоди, продовжити дату остаточного погашення заборгованості та зменшити відсотки за користування кредитом. Позивач змушена була укласти додаткову для того, щоб відстрочити сплату заборгованості за кредитним договором. Згідно умов договору заборгованість, що виникла в період з дати надання кредиту до дати підписання додаткової угоди зменшується на 7424,48 дол. США: а саме відсотки в розмірі 1505,01 дол. США, комісія в розмірі 2559,24 дол. CША, пеня в сумі 3364,23 дол. США. Встановлена пеня в розмірі 0,08 % від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом за кожен день прострочення. Встановлений штраф в розмірі 7424,48 дол. США. Так, позивач вважає, що п. 1.1 додаткової угоди є незаконним. Сума відсотків та пені могла бути зменшена тільки за період з 30 листопада 2010 року, так як до 29 листопада 2010 року заборгованість зі сплати процентів, пені, комісії були стягнені за рішенням суду, яке набрало чинності та виконується виконавчою службою. Комісія після стягнення суми за кредитним договором взагалі не нараховується. Графік погашення кредиту також був складений незаконно, так як вся заборгованість по кредитному договору з неї була стягнена за рішенням суду. Встановлення п. 1.5.4 додаткової угоди сплати штрафу в розмірі 7424,48 дол. США є незаконним, так як після набрання чинності рішення суду, банк міг би стягнути з неї тільки проценти за користування кредитом та пеню. Таким чином, при укладанні додаткової угоди № 1 відповідач ввів її в оману щодо суттєвих її умов, порушив її права споживача фінансових послуг на отримання достовірної інформації щодо змісту угоди, яка не відповідала нормам чинного законодавства. Був порушений принцип справедливості, так як умови додаткової угоди є явно несправедливими, всупереч принципу добросовісності, наслідком угоди є істотний дисбаланс договірних праві і обов'язків на її шкоду, як споживача фінансових послуг. Позивач просить визнати недійсною додаткову угоду № 1 до кредитного договору №DNK0A від 16 вересня 2008 року укладену 30 серпня 2012 року між нею та відповідачем.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому процесі вимоги не визнав та просив відмовити в позові.

Вислухавши доводи та пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача не обґрунтовані та задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено кредитно - заставний договір № DNK0A від 16 вересня 2008 року, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальникові кредит у розмірі та на умовах, встановлених у договорі, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користуванням кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов'язань за договором, позичальник надає банку предмет застави в заставу, а саме: Hyundai Getz, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (а.с. 4-7).

14 вересня 2011 року заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, яке набрало законної сили 26 вересня 2011 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. З ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором № DNK0A від 16 вересня 2008 року у розмірі 44854,45 грн., 500 грн. - витрати за надання юридичних послуг, також з ОСОБА_1 та філії ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус» стягнуто солідарно 2000 грн. - заборгованість за договором поруки № 154 від 12 лютого 2009 року та судовий збір. В задоволенні іншої частини позову відмовлено (а.с. 8).

Відповідно до укладеної між позивачем та відповідачем 30 серпня 2012 року додаткової угоди № 1 до договору № DNK0A від 16 вересня 2008 року сторони узгодили, що відповідно п. 1. 1.1 сума заборгованості, що виникла в період надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшується на 7424,48 дол. США, а саме: відсотки у розмірі - 1505,01 дол. США, комісія у розмірі 2559,24 дол. США, пеня у розмірі 3364,23 дол. США. Відповідно до п. 1 1.2 Датою остаточного погашення заборгованості за договором є 28 серпня 2015 року. Погашення заборгованості позичальником здійснюється згідно графіку погашення кредиту. П. 1.5 передбачено, що у разі порушення позичальником будь-якого з зобов'язань передбачених в графіку погашення кредиту понад 30 днів: відповідно до п. 1.5.4 позичальник сплачує банку штраф у розмірі 7424,48 дол. США. Угода підписана позивачем та відповідачем (а.с. 9).

Згідно додатку 1 до Додаткової угоди № 1 заборгованість по кредиту повинна була сплачена позивачем до 28 серпня 2015 року згідно графіку по 89,81 дол. США. Останній платіж було здійснено 15.03.2014 року Крім того, один з оригіналів даного договору отримано особисто позивачем, що засвідчено її підписом (а.с. 10).

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якщо він підписаний його стороною.

Відповідно до положень ст.ст. 509, 526, 530 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обов'язок кредитодавця надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається в письмовій формі.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, 30 серпня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та позивачем укладено додаткову угоду № 1. Жодного доказу на підтвердження того, що позивачем було укладено дану додаткову угоду проти її волі суду не надано.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що додаткова угода № 1 до кредитного договору № DNK0A від 16 вересня 2008 року укладена в письмовій формі, підписана повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами при укладанні даного договору. Позивач при укладенні додаткової угоди була обізнана про всі її умови, погодилась з ними та виконувала з 15.09.2012 року по 15.03.2014 року. Позивач не була обмежена відповідачем в її праві звернутись за правовою допомогою перед підписанням даної додаткової угоди.

Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є не справедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З встановлених судом обставин справи та наданих стороною позивача доказів не вбачається, що відповідач якимось чином ввів позивачку в оману, обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо несправедливості умов Кредитного договору, також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються самим змістом оспорюваної угоди № 1, відповідно до якої заборгованість, що виникла в період надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшується на 7424,48 дол. США, а у разі порушення позичальником будь-якого з зобов'язань позичальник сплачує банку штраф у розмірі 7424,48 дол. США., тобто сплата штрафу є обов'язковою тільки за умови порушенням позичальником умов угоди, а зменшення суми боргу за даною угодою є не тільки справедливим, а й лояльним ставленням до боржника зі сторони банку.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону. Однак, позивачем суду не доведено даного факту, не надано жодних доказів на підтвердження доводів обґрунтування позовних вимог.

Так само, стороною позивача не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявного у позивача на час виконання умов договору важкого матеріального становища та не можливості сплачувати кредит.

Також ні чим об'єктивне не було підтверджено, що позивачу постійно телефонували з ПАТ КБ «ПриватБанк» та погрожували відібрати частину будинку.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач та його представники в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мали право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, виклик свідків або призначення експертиз, однак вони таким правом не скористалися.

Судом роз'яснювались учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди № 1 до кредитного договору необхідно відмовити в повному обсязі.

Оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 судом має бути відмовлено, а позивач звільнений від сплати судового збору, дані витрати необхідно віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 11, 15, 16, 202, 203, 204, 207, 215, 230, 509, 525, 526, 625, 629, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, ст.ст. 3-8, 10, 11, 15, 18, 57-60, 88, 169, 208-209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «Приват Банк» про визнання недійсною додаткової угоди №1 до кредитного договору - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя: К.С. Маштак