Справа № 365/646/14 Головуючий у І інстанції Хижний Р. В.
Провадження № 22-ц/780/1159/15 Доповідач у 2 інстанції Верланов С.М.
Категорія 38 09.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

09 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Касьяненко Л.І.,

при секретарі - Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 29 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Згурівської районної державної нотаріальної контори, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права на обов'язкову частку у спадщині,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Згурівської районної державної нотаріальної контори, третя особа: ОСОБА_4 про визнання права на обов'язкову частку у спадщині.

Вимоги позову обгрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5, який за життя 18 травня 2010 року склав заповіт, згідно з яким заповів все своє майно своїй дочці ОСОБА_4 Зазначав, що 01 лютого 2012 року він звернувся до Згурівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, посилаючись на те, що він має право на обов'язкову частку у спадщині, оскільки є інвалідом третьої групи. Однак відповідачем йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з тим, що наданими ним документами не підтверджено його право на обов'язкову частку у спадщині.

Також позивач вказував, що 27 березня 1998 року йому було видано свідоцтво про хворобу, на підставі якого його було звільнено з лав ЗС України. В подальшому в період з 17 жовтня 2011 року по 28 жовтня 2011 року він лікувався в Українському госпіталі воїнів - інтернаціоналістів, де йому було встановлено діагноз: ЗЧМТ (контузія головного мозку) перенесена під час служби в Афганістані у 1988 році. На підставі висновків медико - соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) 26 січня 2012 року йому було видане посвідчення інваліда третьої групи. Посилаючись на те, що він отримав інвалідність у 1988 році під час служби в Афганістані, позивач просив суд встановити, що ЗЧМТ (контузія головного мозку) і захворювання, які привели до втрати працездатності і отримання інвалідності, наступили до смерті його батька ОСОБА_5 та встановити його право на обов'язкову частку у спадщині після смерті батька.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 29 грудня 2014 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір та, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що визначення причин, часу настання та групи інвалідності не належить до компетенції суду, а відноситься до компетенції органів медико-соціальної експертизи Міністерства охорони здоров'я України та вирішуються шляхом експертного обстеження.

Також суд дійшов висновку, що інвалідність позивача встановлена 17 січня 2012 року після смерті його батька ОСОБА_5, а тому на час відкриття спадщини право на обов`язкову частку в спадщині у позивача не виникло. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Такі висновки суду є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 18 травня 2010 року батько позивача - ОСОБА_5 склав заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів своїй дочці ОСОБА_4 Вказаний заповіт посвідчений секретарем Новоолександрівської сільської ради Згурівського району Київської області ОСОБА_6 та зареєстрований реєстрі за № 51 (а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті спадщину прийняла ОСОБА_4, звернувшись із відповідною заявою до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

01 лютого 2012 року позивач також звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5, посилаючись на те, що він є інвалідом третьої групи та має право на обов'язкову частку у спадщині.

Листом Згурівської районної державної нотаріальної контори від 18 серпня 2014 року позивачу повідомлено, що він не має права на обов'язкову частку у спадщині після смерті батька, оскільки згідно з довідкою до акту огляду МСЕК інвалідність позивачу встановлена з 17 січня 2012 року, тобто, після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Як вбачається з довідки до акту огляду МСЕК серії КИО-1 №0401203 позивачу з 17 січня 2012 року встановлено третю групу інвалідності довічно.

26 січня 2012 року позивачу видане відповідне посвідчення інваліда третьої групи НОМЕР_1 (а.с.68).

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Пунктом 1.12 «Інструкції про порядок встановлення груп інвалідності», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України № 561 від 05 вересня 2011 року, встановлено, що датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (у відсотках) вважається день надходження до комісії документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що визначення причин, часу настання та групи інвалідності не належить до компетенції суду, а відноситься до компетенції органів медико-соціальної експертизи Міністерства охорони здоров'я України та вирішуються шляхом експертного обстеження.

Також установивши, що інвалідність позивачу встановлена з 17 січня 2012 року, тобто після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що на час відкриття спадщини право на обов'язкову частку в спадщині у позивача не виникло, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що причиною інвалідності є перенесення позивачем ЗЧМТ (контузія головного мозку) під час служби в Афганістані у 1988 році, а тому він вважає, що є інвалідом з часу звільнення зі Збройних сил України та має право на обов'язкову частку в спадщині, не заслуговують на увагу, оскільки саме по собі захворювання позивача не є підставою для віднесення його до кола осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині.

Крім того, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з тих підстав, що відповідно до пункту 18 (абз.4) постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі.

У разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст.33 ЦПК України).

Оскільки ОСОБА_2 пред'явив позов до Згурівської районної державної нотаріальної контори, яка є неналежним відповідачем у даній справі та, враховуючи, що позивач не заявив клопотання про заміну неналежного відповідача, то позов не підлягає задоволенню також з вказаних підстав.

Отже доводи позивача про невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, спростовуються матеріалами справи та не грунтуються на вимогах закону.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л ИЛ А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 29 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді