Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковалевича С.П.

суддів: Боймиструка С.В., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Дубровицької районної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права приватної власності на житловий будинок шляхом виселення без надання іншого приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Перевіривши докази та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:
Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 грудня 2014 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні ним права власності на житловий будинок та господарські будівлі, який знаходиться в АДРЕСА_1 та про виселення ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з даного будинку без надання іншого житлового приміщення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено: визнано спірний будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 спільним майном сторін як подружжя та визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину вказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами.

Вирішено питання розподілу судових витрат

Вважаючи дане рішення незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права та недоведеність обставин, що мають значення для справи, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу.
На обґрунтування скарги вказує, що ОСОБА_2 без жодних правових підстав володіє та користується спірним житловим будинком, який належить йому на праві приватної власності, а тому 12 червня 2013 року він надіслав колишній дружині письмове попередження про необхідність звільнення займаного житлового будинку, а 05 липня 2013 року про припинення безоплатного користування з 15 липня 2013 року згідно положень ст.156, ч.4 ст.162 ЖК України.
Помилковим вважає висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 є колишнім членом сім`ї власника, а тому для її виселення необхідні підстави передбачені ст.ст.157, 116 ЖК України, оскільки з 15 липня 2013 року статус ОСОБА_2 визначено як наймач будинку на праві приватної власності з певною оплатою, а тому її не можна віднести як до члена сім`ї власника будинку, так і до колишнього члена сім`ї власника.
Крім того, при вирішенні зустрічного позову порушено вимоги ст.ст. 213, 214 ЦПК України. ОСОБА_2 не надала суду жодного належного та допустимого доказу щодо придбання матеріалів, їх вартості та кількості проведених робіт, їх істотності в ціні по відношенню до вартості житлового будинку на час проведення даних робіт, а надані довідки-калькуляції та показання свідків не є тим джерелом доказів, які мають бути надані при обґрунтуванні вимог щодо права власності на ? частину спірного будинку.
Посилаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі та відмовити ОСОБА_2 в задоволенні її зустрічного позову.

В поданих заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_2 покликається на необґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 . Вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми ЖК України, оскільки саме його норми, а не загальні положення ЦК України підлягають застосуванню до правовідносин про виселення із займаного житла без надання іншого.

Стверджує, що при вирішенні її позову суд дійшов обґрунтованого висновку про істотне збільшення у своїй вартості спірного майна за час шлюбу, а надані по справі покази свідків та її особисті покази є належними доказами. Факт істотного збільшення у своїй вартості майна дружини, чоловіка за час шлюбу внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат одного з подружжя це оціночна категорія, а закон не вимагає доказування цієї обставини тільки певними засобами доказування.

Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

ОСОБА_1 в судове засідання не явився, хоча завчасно був повідомлений про місце та час розгляду справи, що підтверджується клопотання про відкладення справи, які надіслані його теперішньою дружиною ОСОБА_4 .

В підтвердження доказів того, що ОСОБА_1 перебуває в зоні проведення АТО, ОСОБА_4 надала довідку військової частини ПП НОМЕР_1 .

Таку довідку колегія суддів не приймає як доказ обовязкового зупинення провадження по справі, у відповідності до ч. 3 ст. 201 ЦПК України, оскільки таке зупинення можливе в тому разі, коли Збройні Сили України переведені на воєнний стан.

Збройні сили України в такий стан, на час розгляду справи в апеляційному суді, не переведені. Крім того, така довідка видана військовою частиною ще 22 червня 2015р., що викликає сумнів про перебування ОСОБА_1 в Збройних Силах України на даний час.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній матеріалів та доказів.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В своїй позовній заяви ОСОБА_1 ставив питання про усунення перешкод в здійсненні ним права власності на житловий будинок та господарські будівлі, які знаходяться в АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_2 разом із сином - ОСОБА_3 з даного будинку без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Дубровицького районного суду від 27.05.2014р. в задоволенні цих вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вказане рішення залишене без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 16.10.2014р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 28.01.2015р., а тому в цій частині ці вимоги не є предметом розгляду апеляційної інстанції.

Що стосується вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на ? частини спірного будинковолодіння, то вони підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

В своїй позовній заяві, яку ОСОБА_2 підтримала в суді першої інстанції вона посилається на те, що за час проживання в АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , вона, як дружина останнього, приймала участь в ремонті будинку, внаслідок чого істотно збільшилася його вартість, а тому у відповідності до ст.ст. 60, 62 СК України, вона набула права власності на ? частини цього будинковолодіння.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.09.1997р.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 15.06.2012р. шлюб між сторонами розірваний.

ОСОБА_2 була зареєстрована в АДРЕСА_1 та стала в ньому проживати з 10.12.1997р.

Відповідно до ч.1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшиться у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про права на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ мана подружжя № 11 від 21 грудня 2007р. також передбачено, що майно, яке належить одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Істотність збільшення вартості майна підлягає зясуванню шляхом порівняння, станом на час вирішення спору, вартості обєкта в стані, що існував до поліпшення та його вартості після поліпшення.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За клопотанням ОСОБА_2 , ухвалою апеляційного суду від 10 березня 2015р. по справі призначалася судова будівельно-технічна експертиза, проведення якої доручено Волинському відділенню Львівської НДІС, на вирішення якої поставлені такі питання:

1) Яка ринкова (дійсна) вартість житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , без врахування вартості земельної ділянки, яка знаходиться під цим житловим будинком, станом на момент проведення експертизи з урахуванням проведення у ньому поліпшень та добудови?
2) Яка ринкова (дійсна) вартість житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , без врахування вартості земельної ділянки, яка знаходиться під цим будинком, станом на момент проведення експертизи, без врахування проведених у ньому після 30.09.1997р. поліпшень та добудови?
За висновком № 7380 7381 вказаної експертизи від 05 серпня 2015р. по першому питанню встановлено, що ринкова вартість спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, з урахуванням проведених у ньому поліпшень та добудови становить 843 100 грн.

По другому питанню - ринкова вартість цього будинку з надвірними будівлями та спорудами без врахування проведених у ньому після 30.09.1997р. поліпшень та добудови становить 502 900 грн.

Таким чином загальна вартість поліпшення житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами становить 340 200 грн. ( 843100грн. 502900 грн.).

Таке збільшення вартості цього будинку, яке відбулося за час шлюбу сторін по справі в наслідок їх трудових та грошових затрат, колегія суддів розцінює як істотне, а тому приходить до висновку про визнання його у відповідності до ст. 62 СК України спільною сумісною власністю подружжя.

Свідки по справі, які давали свої показання у судовому засіданні, підтвердили участь ОСОБА_2 у проведенні ремонту у спірному будинку як власною працею, так і заробленими нею грошовими коштами.

Оскільки загальна вартість поліпшення, зробленого подружжям за час шлюбу становить 340200 грн., то ОСОБА_2 має право на ? частини такого поліпшення, що в грошовому виразі становить 170100 грн., а це становить 1/5 частини від загальної вартості спірного будинковолодіння ((170100грн х 100%) : 843100 грн. = 20,17%)

Враховуючи викладені обставини, рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частини спірного будинковолодіння підлягає у відповідності до правил ст. 309 ЦПК України зміні із зменшенням частки у спільному майні подружжя з ? на 1/5 частини спірного будинковолодіння.

Керуючись ст. ст. 60,62 СК України, ст. ст. 303,309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дубровицього районного суду від 27 травня 2014р. змінити, визнавши за ОСОБА_2 право власності не на ?, а на 1/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 460 грн. витрат за проведення експертизи.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Сторони по справі мають право оскаржити рішення апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: С.П. Ковалевич

Судді: С.В. Боймиструк

А.М. Шеремет