Справа № 530/4/15-ц
Номер провадження 2/530/91/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2015 р. Зіньківський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Должко С.Р., при секретарі Кравченко М.О. з участю прокурора Костенко І.А. позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача, ОСОБА_3, представника третьої особи служби у справах дітей Зіньківської РДА Рись Н.В., представника третьої особи Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, Радченко В.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Зінькові справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи Зіньківська державна районна адміністрація Полтавської області, Опішнянська селищна рада Зіньківського району Полтавської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В Зіньківський районний суд із позовною заявою звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до ОСОБА_3, треті особи Зіньківська державна районна адміністрація Полтавської області, Опішнянська селищна рада Зіньківського району Полтавської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Заслухавши:

- позивача, який в судовому засіданні позов підтримав з викладених в ньому підстав та просив його задовольнити;

-представника позивача, який в судовому засіданні позов підтримав з викладених в ньому підстав та просив його задовольнити;

-відповідача, яка спочатку визнала позовні вимоги а потім просила відмовити по суті позовних вимог;

-представника третьої особи служби у справах дітей Зіньківської райдержадміністрації Полтавської області, яка просила задоволити позовні вимоги;

-представника третьої особи Опішнянської селищної ради, яка просила задоволити позовні вимоги;

- прокурора, який просив прийняти рішення згідно закону, дослідивши і проаналізувавши наявні письмові докази по справі і давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Згідно з ч. 4 ст. 19 СК під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її ви хованні, а також па підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захисту інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18-ти років, і тільки на підставах, передбачених ст. 164 СК.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 164 СК мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно ч.2 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

В принципі 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року вказано, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

В судовому засіданні було встановлено, 17 квітня 2010 року Опішнянською селищною радою Зіньківського району Полтавської області за актовим записом № 05 було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4, свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_5, свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_6, свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 (а.с.11).

Позивач з дітьми мешкає в житловому будинку по АДРЕСА_1, ? частина якого належить його матері, ОСОБА_7, а інша ? частина на праві спільної сумісної власності - позивачу та ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7( а.с.22,23).

Позивач має постійне місце роботи в Полтавському відділенні бурових робіт бурового управління «Укрбургаз», де працює електромонтером та одержує заробітну плату (а.с.24).

Позивач пояснив, що за весь час спільного подружнього життя, відповідачка, ОСОБА_3 вживає алкогольні напої, палить в присутності дітей, не приділяла належного догляду за ними, що негативно впливає на їхнє здоров'я, духовний і фізичний розвиток дітей.

З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що він намагався вплинути на таку поведінку дружини, але на його умовляння вона не реагувала. На цьому ґрунті в них часто виникали сварки.

В квітні 2014 року після чергової спроби з боку позивача словесно вплинути на поведінку дружини - виникла сварка. Після якої ОСОБА_3 залишила без догляду трьох малолітніх дітей і зникла з дому. Спільними зусиллями позивача і голови опікунської ради Опішнянської селищної ради, Радченко В.І., вдалося повернути ОСОБА_3 в сім'ю, але через день вона знову покинула дітей і зникла в невідомому напрямку майже на місяць. 17 травня 2014 року ОСОБА_3 з'явилась по місцю проживання, зібрала свої речі і знову покинула сім'ю, мотивуючи це бажанням жити і працювати в м.Полтава. Через деякий час вона з'явилася в селищі, але додому не прийшла, оселилась на сусідній вулиці, окремо від дітей, не бажаючи їх бачити.

З боку опікунської ради при виконавчому комітеті Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, комісії з питань захисту прав дитини служби у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області вживалися заходи щодо впливу на ОСОБА_3, щодо виконання нею батьківських обов'язків по відношенню до малолітніх дітей, але позитивних результатів досягнуто не було (а.с.13, 17).

Позивач проживає з дітьми добротному житловому будинку, де дітям забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення (а.с. 14-16, 18).

Між позивачем, дітьми та іншими членами родини склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дітей, їх повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Діти знаходяться під постійним наглядом лікаря-педіатра Опішнянської амбулаторії, їм вчасно проведені профілактичні щеплення, проводяться регулярні амбулаторні огляди, стан здоров'я задовільний. Нагляд за станом здоров'я дітей фактично з моменту їх народження здійснює позивач, мати хлопчиків у цій сфері їх життя участі не приймає.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007р. зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Із висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, вбачається, що Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно малолітніх дітей (а.с.21).

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Як зазначає позивач, відповідач, в порушення вимог зазначеної правової норми, ухиляється від виконання обов'язку по вихованню та утриманню синів, зокрема, не цікавиться їх здоров'ям, не шукає зустрічі з ними, не дарує подарунків, не забезпечує продуктами харчування, одягом, іграшками та іншим, потрібним для дітей їхнього віку, не проявляє до дітей батьківської турботи та любові, що негативно впливає на фізичний розвиток синів, а також не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, а відтак є всі підстави для позбавлення її батьківських прав відносно синів.

Разом з тим, відповідач, заперечуючи проти заявлених позовних вимог щодо позбавлення її батьківських прав відносно синів, вказала, що любить дітей.

Стосовно вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої дитини аліментів, судом встановлено наступне.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. А частиною 3 цієї статті встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

На підставі викладеного та керуючись Законом України "Про охорону дитинства", ст.ст. 150, 164, 166 Сімейного Кодексу України, Декларацією прав дитини від 20 листопада 1959 року, ст.ст. 1,3,4,6,10,11,15, 30,57-61, 179, 208,209,212-223 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи Зіньківська державна районна адміністрація Полтавської області, Опішнянська селищна рада Зіньківського району Полтавської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задоволити в повному обсязі.

Позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, мешканку АДРЕСА_1 батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стягти з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_4, мешканки АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, мешканця АДРЕСА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 щомісця в розмірі ? частини її доходів, але не менше 30 відстоків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 06.01.2015 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягти з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_4, мешканки АДРЕСА_1 243 (двісті сорок три) гривні 60 коп. судового збору на користь держави.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги через Зіньківський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р.Должко