Провадження № 2-1619/15
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 квітня 2015 року Соломянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.
при секретарі- Боровик О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування;
та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будинку, суд,-
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати за ним право власності на 72/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
Посилається в позові на те, що його мати ОСОБА_4 була власником даного будинку.
Ще за життя його склала заповіт, яким заповідала све своє майно йому та його племіннику ОСОБА_5 сину відповідача.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської обл. від 24.06.1988 року, яке в подальшому ухвалою суду від 28.03.1989 року було скасовано за нововиявленими обставинами, за ним та його батьком ОСОБА_6 було визнано право власності на даний будинок по його ? частині за кожним.
Рішенням цього ж суду від 05.07.1989 року, яке було роз`яснено ухвалою суду від 04.09.1989 року, за сином відповідача ОСОБА_5 було визнано право власності на 28/100 частин житлового будинку.
Його з батьком вимоги були залишені без розгляду.
В подальшому, проживаючи в спірному будинку, він до нотаріальної контори за оформленням спадщини не звертався.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду м.Києва від 05.07.1989 року було встановлено, що спірний будинок належить на праві спільної сумісної власності його батькам ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , як подружжю.
ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько помер і після його смерті він також за оформленням спадщини до нотаріальної контори не звертався.
Виходячи з того, що за сином відповідача визнано право власності на 28/100 частин будинку з частки, що належала його матері, іншу частку успадкував він, як її син.
Оскільки після смерті його батька, який був власником ? частини спірного будинку, як другий з подружжя, інших спадкоємців немає, заповіту він не залишив, його частку в будинку також успадковує він.
Враховуючи ці обставини, просить задовольнити позов.
Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували.
Посилаються на те, що позивач не проживав та не проживає в будинку, спадщину після смерті матері не прийняв, а тому просять у позові відмовити.
Відповідач звернувся до сузу з зустрічним позовм і просить визнати за ним право власності на 72/100 частин спірного будинку.
Посилається на те, що спірний будинок був побудований для його сина, про що мати повідомила його ще за життя.
Крім того, він разом з матір`ю будував даний будинок для його сина, так як батько позивача мав інший будинок по АДРЕСА_2 , де він був зареєстрований та проживав.
Батько позивача права на даний будинок не мав, т.я. не будував його і мав у власності інший будинок.
Ні після смерті матері, ні після смерті батька позивач в нотаріальну контору не звертався і спадкові справи після їх смерті не заводилися.
Крім того, позивач ніколи не проживав у будинку, а тому не міг прийняти спадщину після смерті матері.
Лише він та його син проживали в будинку, лише його син шляхом постійного проживання в будинку прйиняв спадщину вчиненням відповідних дій по користуванню та утриманню будинку, а тому набув права власності на 72/100 частин будинку.
Виходячи з того, що він є єдиним спадкоємцем після смерті свого сина, який був власником 28/100 частин будинку та прийнятв спадщину в вигляді 72/100 частин будинку після смерті його матері ОСОБА_4 , а тому просить задовольнити позов.
Позивач та його представник зустрічний позов не визнали з відстав, викладених у первісному позові.
Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування"» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.
У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.
У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
Виходячи з того, що спадщина відкрилася до набрання чинності Цивільним кодексом України, при вирішенні спору мають застосовуватися положення Цивільного кодексу Української РСР.
Відповідно до ст. 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
Згідно з ч.1 ст.529 кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.
Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Як зазначено в частині 2 цієї статті, зазначені у цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати сторін ОСОБА_4 , яка 05.09.1987 року склала заповіт, яким все своє майно заповідала в рівних частках своєму синові позивачу ОСОБА_1 , та онукові ОСОБА_5 , синові відповідача.
Встановлено, що на момент смерті матері позивач перебував на службі в Радянській армії і 29.02.1988 року видав довіреність відповідачу, посвідчену командиром військової частини, для оформлення спадщини на його ім.»я.
Сторони в судовому засіданні підтвердили і це підтверджується листом 9-ї Київської державної нотарівальної контори від 06.02.2015 року, спадкоємці померлої до нотаріальної контори не зверталися, спадкова справа щодо майна померлої не заводилася і Свідоцтва про право на спадщину не видавалося.
/ а.с. 17 19; 120; 165 /
Таким чином, для визнання тієї обставини, що сторони, як спадкоємці померлої першої черги, прийняли спадщину, необхідно встановити, що вони, в порядку ст.549 ЦК Української РСР, фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.
Судом встановлено, що після смерті матері сторін між ними та батьком позивача ОСОБА_6 , як спадкоємцями, виник спір з приводу спадщини, який був предметом розгляду Києво-Святошинського районного суду Київської обл., та заповіту, складеного померлою.
Рішенням суду від 24.07.1988 року за позивачем та його батьком ОСОБА_6 в порядку спадкування після смерті матері було визнано право власності за кожним по ? частині спірного будинку.
Ухвалою суду від 28.03.1989 року дане рішення суду було скасовано за нововиявленими обставинами за заявою відповідача, який діяв у інтересах свого сина ОСОБА_5 .
Сторони в судовому засданні підтвердили, що в подальшому даний позов був залишений без розгляду.
Рішенням даного суду від 05.07.1989 року, яке було роз`яснено ухвалою суду від 04.09.1989 року, за сином відповідача ОСОБА_5 було визнано право власності на 28/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 син відповідача помер і належну йому частку в будинку успадкував відповідач на підстав Свідоцтва про право на спадщину від 15.02.2010 року, яке було зареєстровано в КП`Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 19.02.2010 року.
/ а.с. 7 15; 40; 70 71 /
Рішенням Києво-Святошинського районного суду м.Києва від 05.07.1989 року було встановлено, що померла ОСОБА_4 була власником ? частини спірного будинку, а інша ? частина належала її чоловікові ОСОБА_6 , батькові позивача, як частка в спільному майні подружжя.
Відповідно до ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, діючого на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Таким чином, як законом, так і судовим рішенням встановлено, що батько позивача ОСОБА_6 був власником ? частини спірного будинку,а тому дана обставина, з точки зору закону, повторному доказуванню не підлягає.
Позивач у судовому засіданні пояснив і даних обставин не спростував відповідач, він був зареєстрований у спірному будинку, був знятий з реєстрації в зв`язку з призовом до лав Радянської армін і після повернення знову був зареєстрований у будинку.
Дана обставина підтверджується архівною довідкою архівного сектору Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської обл. від 09.10.2014 року, з якої вбачається, що в документах архівного фонду`Жулянська сільська рада» у по господарській книзі за 1986-1989 роки є осбовий рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_4 , прож. по АДРЕСА_1 .
В графі «Члени родини» значиться: ОСОБА_4 г/с, ОСОБА_1 син, ОСОБА_5 онук.
З копії паспорта позивача та будинкової книги вбачається, що позивач був знятий з реєстрації в будинку в 1987 році, а зареєстрований повторно 15.08.1989 року.
/ а.с.23; 56; 64 67;172 /
Позивач у судовому засіданні пояснив, що протягом 1987-1989 років він перебував на службі в Радянській армії і після демобілізації повернувся за місцем проживання та був зареєстрований у будинку і йому був виданий новий паспорт.
Рішенням Залізничного районного суду м.Києва від 28.05.2001 року встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_6
/ а.с. 15 /
Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснили, що проживають у м/р Жуляни м.Києва.
Підтвердили, що позивач з сім`єю все життя проживає в частині будинку АДРЕСА_1 , інша частина будинку належала синові відповідача, в якій він і проживав.
Повідомили суду, що відповідач ніколи не проживав у будинку, так як більше 40 років назад вруге одружився та проживав у м.Києві. Його син проживав з матір`ю сторін, а в подальшому сам.
Після смерті сина відповідач також у будинку не проживав і не проживає, здає належну йому частину будинку в оренду і там тривалий час проживають квартиранти.
Свідок ОСОБА_14 пояснила, що позивач її чоловік, після одруження з яким вони проживали в будинку АДРЕСА_1 . Іншого житла її чоловік не має, все своє життя прожив у цьому будинку.
Пояснень свідків у судовому засіданні відповідач не спростовував.
З наданих копій документів вбачається, що позивач сплачує земельний податок, комунальні послуги, послуги зв`язку в даному будинку, укладав договори про надання телекомунікаційних послуг,послуг по вивезенню сміття та ін.
/ а.с. 132 149 /
Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що позивач прийняв спадщину після смерті своїх батьків шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, а тому його вимоги є обґрунтованими.
Суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України на сторони покладається обов`язок доведення обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідач у судовому засіданні не спростовував, що до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері він також не звертався.
З копії паспорта відповідача вбачається, що він був зареєстрований у будинку лише 08.05.2008 року і після оформлення спадщини після смерті сина отримав окрему будинкову книгу.
В будинковій книзі, виданій ще за життя матері сторін та на її ім.»я, відповідач зареєстрованим не значиться.
/ а.с. 43; 64 67 /
Допитані за ініціативою самого відповідача свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 підтвердили, що відповідач не проживав у спірному будинку з 60-х років минулого століття, так як вдруге одружився і проживав у м.Києві.
Підтвердили, що син відповідача проживав у спірному будинку разом з позивачем та матір`ю сторін.
Відповідач даних обставин у судовому засіданні не спростовував.
Будь-яких належних, з точки зору ст.58 ЦПК України, доказів прийняття спадщини спісля смерті матері суду не надав.
Згідно з п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Виходячи з викладеного вище, непроживання відповідача в спірному будинку та ненадання ним доказів у порядку, визанченому законом, вступу в управління та володіння спадковим майном після смерті матері, підстави для задоволення вимог відповідача відсутні.
Крім того, при вирішенні спору суд врахову наступне.
Як встановлено вище, власником ? частини спірного будинку був батько позивача ОСОБА_6 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської обл. від 05.07.1989 року предметом спору була ? частина будинку, що належала матері сторін ОСОБА_4 , на 28/100 часток якої було визнано право
Тобто, не успадкованими залишилося 72/100 частин спірного будинку / ? АДРЕСА_3 , ? з яких належала батькові позивача.
Після смерті сина відповідач успадкував належні йому 28/100 частин спірного будинку.
Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.
Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.
Виходячи з цього, суд вважає, що ні відповідач, ні його син не могли спадкувати частку в будинку, що належала батькові позивача ОСОБА_6 в порядку ст.22 КПшС україни, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном у порядку ст.549 ЦК Української РСР, т.я. не відносяться до кола спадкоємців після його смерті.
Крім того, рішенням суду від 05.07.1989 року за сином відповідача, якого представляв відповідач, визнано право власності на 28/100 частин будинку, який був розділений в натурі і виділена йому частка була відокремлена.
Тобто, в порядку ст.115 ЦК Української РСР дана частка була виділена з спільного майна.
Сторони та допитані в судовому засіданні свідки з обох сторін в судовому засіданні підтвердили, що син відповідача проживав у відокремленій частині будинку, решту будинку займав позивач з сім`єю.
Таким чином, проживання в відокремленій частині будинку та користування цією часткою не дає підстав для висновків, що син відповідача міг вступити в управління та володіння спадковим майно після смерті бабусі ОСОБА_4 , т.я. він не міг у порядку ст. 529 ЦК Української РСР бути спадкоємцем після її смерті.
Виходячи з цього, користування відповідачем частиною будинку, що належала його синові, та розпорядження нею після його смерті, не свідчить про володіння та користування ним рештою частиною будинку, що тягне за собою набуття відповідачем права на спадкування в порядку ст.549 ЦК Української РСР.
Звертаючись до суду з зустрічним позовом, відповідач посилається на те, що весь будинок належав на праві власності його матері ОСОБА_4 .
Крім того, посилався на те, що саме він разом з матір`ю будував його.
На виконання судом вимог ч.4 ст.10 ЦПК України та п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року « По застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» були уточнені вимоги відповідача в судовому засіданні, який просив визнати за ним право власності на 72/100 частин спірного будинку саме в порядку спадкування після смерті матері, а не з інших підстав.
Враховуючи викладене вище, суд вважає вимоги зустрічного позову безпідставними.
Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві-пропорційно до тієї частки позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.Згідно зі ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.80 ЦПК України ціна позову в позовах про визнання права власності на майно визначається вартістю майна.
Відповідно до п.п.1 п.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.
Так, з Технічного паспорта на будинок вбачається, що його дійсна загальна вартість становить 158591, 00 гр., тобто вартість спірних 72/100 частин будинку становить 114185, 52 гр.
Таким чином, сторони при зверненні до суду про визнаня за ними права власності на 72/100 частин будинку, мали сплатити по 1141, 86 гр. судового збору кожний.
Враховуючи, що кожним з них було сплачено по 776,00 гр. судового збору і даний недолік при відкритті провадження в справі та прийнятті зустрічного позову усунутий не був, з відповідача на користь держави має бути стягнуто 731, 70 гр. судового збору / 365, 85 + 365, 85 = 731,70/.
Керуючись ст. ст. 115 ч.1, 525,529 ч.1, 548-549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст.ст.3-4,10-11, 57-61, 88,209,212-215, 218 ЦПК України, суд,-
В И Р І Ш И В :
Первісний позов задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 72/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 72/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 776,00 гр. судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 731, 70 гр. судового збору на користь держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: