Справа № 362/536/14 Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/607/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб
Категорія 47 11.02.2015
УХВАЛА

Іменем України

11 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Приходька К.П., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря Черепинець А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що 01 березня 2008 року між сторонами було укладено шлюб, однак подружнє життя не склалося та позивачем було подано позов про розірвання шлюбу.

Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто, оскільки відповідач вважає, що такого майна не існує.

Натомість, позивач зазначає, що 20 лютого 2008 року між відповідачем та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 для придбання автомобіля марки TOYOTA CAMRY, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, відповідно виплата кредиту здійснювалася в період шлюбу та за спільні кошти подружжя. Умови договору з приводу погашення кредиту були повністю виконані 26 липня 2012 року.

Крім того, до реєстрації шлюбу між сторонами, а саме 24 листопада 2006 року, між відповідачем та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 для придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. За час перебування в шлюбі, починаючи з 01 березня 2008 року і до розірвання шлюбу, погашення кредиту здійснювалося за рахунок спільних коштів подружжя.

На підставі викладеного, позивач вважає, що майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просила суд стягнути з відповідача грошову компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя у розмірі, який буде визначений судом на день прийняття рішення.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції належним чином не з'ясовано всі обставини справи та не надано належну оцінку доводам позивача про те, що хоча й договір про надання споживчого кредиту № 0 від 24 листопада 2006 року укладений відповідачем до шлюбу, але часткове погашення кредиту здійснювалося за рахунок спільних коштів подружжя.

Крім того, позивач зазначає, що згідно виписки ПАТ «УкрСиббанк» по кредитному договору № 0 від 24 листопада 2006 року за період спільного проживання подружжя, починаючи з 01 березня 2008 року по 18 березня 2014 року, яка була надана банком на запит суду першої інстанції, сторони по справі сплатили чергові платежі на загальну суму 46208, 93 доларів США., що свідчить про можливість суду визначити суму коштів, яку повинен був відшкодувати відповідач за даним договором. Зокрема, половину суми грошових коштів, виплачених банку за період спільного проживання подружжя.

Також зазначає, що судом не взято до уваги той факт, що кредитний договір № 0 від 20 лютого 2008 року, укладений для придбання автомобіля TOYOTA CAMRY, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, був укладений відповідачем за десять днів до реєстрації шлюбу та є таким, що укладений в інтересах сім'ї, а тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги щодо стягнення грошової компенсації належної їй частки у спільному майні подружжя.

Представник ОСОБА_1 в апеляційній інстанції апеляційну скаргу підтримала. Вважає, що оскільки в матеріалах справи були докази повернення відповідачем кредитних коштів, суд мав сам розрахувати яку суму кредиту відповідач повернув банку в період шлюбу із відповідачем, визначити частку позивача від цієї суми і стягнути її на користь позивача.

Відповідач апеляційну скаргу не визнав і суду пояснив, що він дійсно в 2006 році взяв кредит для придбання однокімнатної квартири і повертав кошти за кредитом як до реєстрації шлюбу, в період шлюбу з позивачем, так і після розірвання шлюбу. Квартира потребувала ремонту і відповідач до реєстрації шлюбу з позивачем її повістю відремонтував і обставив меблями.

Також він до реєстрації шлюбу з позивачем купив автомобіль. Частину коштів на придбання автомобіля він отримав від продажу попереднього автомобіля, а частину коштів взяв в кредит. Кредит повертався в період шлюбу.

Вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач не у належний спосіб просила захистити її права. Звертає увагу на те, що саме на позивача покладається обов»язок надати докази і довести свої позовні вимоги. Просив апеляційну скаргу відхилити і рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Васильківського міськрайонного суду від 07 березня 2014 року шлюб між сторонами, укладений 01 березня 2008 року, розірваний, з урахуванням набрання ним законної сили, 18 березня 2014 року.

За договором № 0 від 24 листопада 2006 року між АТ «УкрСиббанк» та відповідачем, останньому до 23 листопада 2021 року був наданий споживчий кредит на придбання нерухомості в розмірі 40927 доларів США (206681,35 грн.)

Згідно листа АТ «УкрСиббанк» № 51-3-62/472, станом на 04 вересня 2014 року зобов'язання за кредитним договором № 0 від 24 листопада 2006 року відповідачем виконані в повному обсязі.

У відповідності до договору № 0 від 20 лютого 2008 року між АТ «УкрСиббанк» та відповідачем, останньому до лютого 2015 року був наданий споживчий кредит на придбання транспортного засобу в розмірі 25000 доларів США.

Згідно листа АТ «УкрСиббанк» № 51-3-6/84, станом на 26 липня 2012 року зобов'язання за кредитним договором № 0 від 20 лютого 2008 року відповідачем виконані в повному обсязі.

У відповідності до висновку судової будівельно-технічної експертизи №0887 від 27 червня 2014 року дійсна ринкова вартість квартири АДРЕСА_1, становить 391213 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи позивачем не було визначено розмір належної їй грошової частки у спільному майні подружжя та не вірно обрано спосіб захисту порушених прав та законних інтересів.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до вимог ст. 70 цього ж Кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Одним із способів поділу спільного сумісного майна подружжя, відповідно до ст. 71 СК України, є присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, але такий поділ майна можливий тільки за його згодою.

Право спільної сумісної власності на майно, яке було набуте в період шлюбу презюмується і не підлягає доведенню. Однак майно, яке було набуте одним із подружжя до реєстрації шлюбу, може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя лише за певних умов, а саме, якщо майно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. (ст.. 62 СК України)

Заявляючи позов ОСОБА_1 зазначила, що відповідачем до реєстрації шлюбу з нею були укладені кредитні договори на придбання майна. Однак будь-яких доказів того, що вказане майно зареєстроване за відповідачем суду не надала. Заявивши позов про поділ майна, позивач не вказала яке саме майно вона вважає спільною сумісною власністю подружжя і яке підлягає поділу між подружжям. ОСОБА_1 в позові про поділ спільного майна подружжя не вказала на яку саме частку майна вона претендує, не надала розрахунку щодо відшкодування їй грошової компенсації, що залежить від її частки у спільному майні подружжя .

Відсутність вказаної інформації та доказів на обґрунтування позовних вимог стало підставою для відмови у задоволенні позову судом першої інстанції.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд, згідно зі ст. 212 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання необхідних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право, відповідно до ст. 133 ЦПК України, заявити клопотання про забезпечення цих доказів.

Однак, ОСОБА_1 не просила суд першої інстанції витребувати правовстановлюючі документи на майно, яке вона вважає спільною сумісною власністю.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, тому законних підстав для скасування оскаржуваного рішення не має.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді