У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення частки вартості квартири та збитків, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про залишення попередньо сплаченої суми та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 3 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом. Зазначала, що 20 грудня 2013 року між нею та ОСОБА_5 укладено попередній договір, відповідно до умов якого остання зобовʼязалась до 1 лютого 2014 року укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за ціною 175 780 грн, що еквівалентно 22 000 дол. США. Позивач сплатила частину вартості квартири в розмірі 24 000 грн, що еквівалентно 3 000 дол. США. Пунктом 3 вказаного договору передбачено, що у разі необґрунтованого без поважних причин ухилення від укладання договору купівлі-продажу квартири, що є предметом договору, ОСОБА_3 має право звернутися до суду із вимогою про повернення попередньо сплаченої частини вартості квартири та відшкодування збитків у розмірі 24 000 грн. Договір купівлі-продажу не було укладено. Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила задовольнити позовні вимоги.

У вересні 2014 року ОСОБА_4 подала зустрічний позов на обґрунтування якого вказувала, що в листопаді 2013 року до неї звернулись позивач та ОСОБА_6 з пропозицією купити квартиру АДРЕСА_1 за ціною 175 780 грн. 22 листопада між нею та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно якого остання надала 7 990 грн. Відразу після підписання попереднього договору, ОСОБА_6 взяла у неї на оформлення документів для приватизації та погашення заборгованості по комунальних послугах кошти в розмірі 14 700 грн. Наприкінці лютого 2014 року ОСОБА_3 повідомила про необхідність для укладення договору надання документів про стан здоровʼя її сина, чи не перебуває він під опікою, оскільки квартира приватизована і на нього. Вважала, що саме ОСОБА_3 ухилялась від укладання договору купівлі-продажу. Тому просила залишити суму попередньо сплаченої частини вартості квартири в розмірі 24 000 грн у звʼязку із ухиленням ОСОБА_3 від укладання договору купівлі-продажу та стягнути з ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 3 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 24 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

ОСОБА_3 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні її позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскільки відповідач не уклала договір купівлі-продажу квартири з позивачем, продала її іншій особі, тому зобов'язана повернути суму вартості квартири, яка їй передана була за попереднім договором як аванс, та відмовили у позові в частині стягнення збитків.

Суд першої інстанції в ухваленому ним рішенні дійшов висновку, що укладений сторонами попередній договір є нікчемним. Апеляційний суд вважав, що позивачем не подано достатніх доказів на підтвердження обґрунтованості вимог у цій частині та заподіяння збитків.

Однак повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

Судами встановлено, що 20 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено попередній договір, відповідно до умов якого остання зобовʼязалась до 1 лютого 2014 року укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за ціною 175 780 грн, що еквівалентно 22 000 дол. США.

На виконання умов попереднього договору ОСОБА_3 сплатила частину вартості квартири в розмірі 24 000 грн, що еквівалентно 3 000 дол. США.

Договір купівлі-продажу сторонами укладено не було.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Із змісту позовної заяви вбачається, що вимога про встановлення факту нікчемності укладеного між сторонами попереднього договору не заявлялась, суд першої інстанції вказуючи на його нікчемність не зазначив закон, яким таке визначено за наведених ним обставин.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд щодо цих обставин ніякого висновку не зробив.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Однією з встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до п. 3 підписаного сторонами попереднього договору у разі необґрунтованого без поважних причин ухилення сторін від укладення договору купівлі-продажу, що є предметом цього договору у вигляді відмови від укладення договору купівлі-продажу, сторона має право звернутися до суду з вимогою спонукання іншої сторони до укладення договору купівлі-продажу та повернення попередньо оплаченої частки вартості квартири в сумі 24 000 грн, що станом на 20 грудня 2011 року є еквівалентом 3000 доларів США та відшкодування збитків у розмірі 24 000 грн.

Отже, сторони уклали договір у розумінні Цивільного кодексу України, яким передбачено в разі не укладення договору купівлі-продажу квартири не пізніше 1 лютого 2014 року відшкодування збитків та визначено їх розмір.

Судом установлено, що договір купівлі-продажу сторонами укладено не було. ОСОБА_3 вказувала, що договір не був укладений з вини відповідача. Отже, при доведеності цієї обставини, виходячи з умов попереднього договору, у останньої виник обов'язок по поверненню отриманих нею від позивача коштів та відшкодування збитків у розмірі 24 000 грн.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не надано доказів в підтвердження обґрунтованості вимог в частині стягнення збитків, не врахував, що збитки і їх розмір встановлені попереднім договором, наявність чи відсутність обставин, за яких вони підлягають відшкодуванню апеляційний суд не встановив, з приводу їх існування ніяких висновків не зробив.

Допущені судами при розгляді справи порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені ними рішення в частині вирішення позову ОСОБА_3 про стягнення збитків не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому їх законність не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 3 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року у частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині вказані судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова В.І. Мартинюк М.І. Наумчук