Справа № 530/2199/14-ц
Номер провадження 2/530/53/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2015 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі головуючого- судді Должко С.Р., при секретарі Кравченко М.О., з участю прокурора Костенко І.А. представника позивача Рись Н.В., представника третьої особи служби у справах дітей Зіньківської РДА Степової О.В., відділу освіти Зіньківської РДА Попович Р.М., представника РЦСС для дітей та молоді, Литус В.М., ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Зінькові справу за позовом

Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області до ОСОБА_6, треті особи: служба у справах дітей Зіньківської райдержадміністрації Полтавської області, відділ освіти Зіньківської РДА, Районний центр соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді, ОСОБА_5 про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В Зіньківський районний суд із позовною заявою звернулася Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області із позовною заявою до ОСОБА_6, треті особи: служба у справах дітей Зіньківської райдержадміністрації Полтавської області, відділ освіти Зіньківської РДА, Районний центр соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді, ОСОБА_5 про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав.

Заслухавши:

- представника позивача, яка в судовому засіданні позов підтримала з викладених в ньому підстав та просила його задовольнити;

- представника третьої особи служби у справах дітей Зіньківської райдержадміністрації Полтавської області, яка просила задоволити позовні вимоги;

- представника третьої особи відділу освіти Зіньківської РДА, ОСОБА_3 , який просив позов задоволити;

- представника третьої особи Районного центру соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді, який просив позов задоволити;

- прокурора, який просив прийняти рішення згідно закону;

- ОСОБА_5, який просив позов задоволити та передати йому дитину.

Відповідачка, ОСОБА_6 відмовилася від дачі пояснень в судовому засіданні.

Свідок , ОСОБА_7 підтримала позовні вимоги.

Суд, прийнявши до уваги заяви сторін, вивчивши та проаналізувавши наявні матеріали цивільної справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Згідно з ч. 4 ст. 19 СК під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК).

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

В принципі 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року вказано, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_6 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1, розлучена, має малолітню доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, не працює, перебуває на обліку у Районному центрі зайнятості. В лікарняний заклад дитину не водить, для оглядів також. Не приймає участі у навчанні дитини, не відпускає до школи.

Батько дитини ОСОБА_5 проживає в с.Тарасівка, Зіньківського району, Полтавської області. З дитиною не спілкується близько 8 років через перешкоди, які чинить мати дівчинки. Аліменти сплачує. Має житло, працює і отримує заробітну плату.

ОСОБА_6 не виконує батьківських обов"язків по відношенню до своєї малолітньої доньки ОСОБА_8 в частині виконання закону України "Про освіту".

Початкову освіту дитина здобула в Зіньківській спеціалізованій школі № 2. Проявляла високий рівень розумового розвитку, легко опановувала пропущений матеріал, мала багато друзів серед однокласників. Але вже у 3-му класі мали місце пропуски уроків дитиною без поважних причин. Адміністрація Зіньківської спеціалізованої школи № 2 зверталася до служби у справах дітей Зіньківської райдержадміністрації з проханням прийняти міри до ОСОБА_6, у зв"язку з невідвідуванням її дитиною навчального закладу (а.с. 9). Дане питання було розглянуто на комісії з питань захисту прав дитини при райдержадміністрації. Рішенням комісії від 24.04.2014 року ОСОБА_6 було попереджено про відповідальність за невиконання батьківських обов"язків в частині охоплення дитини навчанням (а.с.12). Протягом 2013-2014 навчального року дитина змінила 3 навчальних заклади (Зіньківська спеціалізована школа № 2, Полтавська гімназія № 33, Зіньківська спеціалізована школа № 1).

09.09.2014 року, відповідно до довідки Полтавської загальноосвітньої школи № 4 про зарахування ОСОБА_8 на навчання, вона була відрахована із Зіньківської спеціалізованої школи № 1.

На даний час дівчинка ніде не навчається. Мати дитини категорично та безпідставно відмовляється від навчання доньки в загальноосвітніх закладах району. Крім того, за інформацією Зіньківської центральної районної лікарні, громадянка ОСОБА_6 вимагає, безпідставно, медичні довідки у лікарів (а.с. 8).

Працівниками служби у справах дітей були проведені особисті бесіди з ОСОБА_6 на предмет з"ясування причин не відвідування динитою загальноосвітньої школи. Мати дитини пояснила, що її донька не може навчатися в школах м.Зіньків, але конкретної причини не назвала. ОСОБА_6 вказала, що планує виїхати до м.Полтави працювати, проживати і тільки там дівчинка буде відвідувати школу, але дату не конкретизувала. Сім"я забезпечена продуктами харчування, в квартирі де вони мешкають температурний режим в нормі, але речі не впорядковані, брудно, не охайно. При спілкуванні з сусідами з"ясовано, що дівчинка майже не виходить гуляти. Свою матір ОСОБА_6 вигнала з квартири, пояснюючи тим, що вона вживає алкогольні напої та вчиняє сварки, які негативно впливають на психіку дитини.

Працівникам служби у справах дітей районного центру соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді вдалося поспілкуватися з ОСОБА_8. Дівчина підтримує рішення матері і категорично відмовляється ходити до школи в м.Зіньків.

ОСОБА_6 пропонувалося віддати дівчинку на навчання в будь-який загальноосвітній заклад району на її вибір, але вона не погоджується.

Відповідно до ст. 53 Конституції України, повна загальна середня освіта є обов"язковою.

Згідно ч.1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім"ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють мають право і зобов"язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров"я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов"язані виховувати дитину, піклуватися про здоров"я дитин, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Проте, жодного з покладених законом на батьків обов"язків ОСОБА_6 не виконує.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захисту інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи.

Відповідно до статті 170 Сімейного кодексу України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2- 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

В рішеннях комісії з питань захисту прав дитини № 9/3 та 4/5 мова йде лише про відібрання дитини у матері та продовження навчання дівчинки в навчальних закладах для отримання загальної середньої освіти, а не про направлення її до реабілітаційного цетру.

Беручи до уваги, що батько ОСОБА_6 - ОСОБА_5 бажає, щоб малолітню ОСОБА_8, передали йому, бажає щоб дитина навчалася в ЗСШ № 2, не бажає направляти її до раебілітаційного центру, як того вимагає позивач, щоб не травмувати дівчинку, суд приходить до висновку про передачу малолітньої дитини батькові.

Позивачем не надано доказів того, що дитина потребує направлення до реабілітаційного центру.

На підставі викладеного та керуючись Законом України "Про охорону дитинства",ст.ст. 150, 170 Сімейного Кодексу України,Декларацією прав дитини від 20 листопада 1959 року, ст.ст. 1,3,4,6,10,11,15, 30,57-61, 179, 208,209,212-223 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області до ОСОБА_6, треті особи: служба у справах дітей Зіньківської райдержадміністрації Полтавської області, відділ освіти Зіньківської РДА, Районний центр соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді, ОСОБА_5 про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав - задоволити.

Відібрати малолітню дитину, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 у її матері ОСОБА_6 без позбавлення її батьківських прав та передати батькові ОСОБА_5, мешканцю с.Тарасівка, Зіньківського району Полтавської областіна протязі десяти днів з дня вступу рішення в законну силу.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги через Зіньківський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р.Должко