АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 753/5849/14 Головуючий у 1 - й інстанції: Сирбул О.Ф.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Гаращенка Д.Р.

- Борисової О.В.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_7 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2014 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання коштів спільною сумісною власністю, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2014 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання коштів спільною сумісною власністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування обставин, які мають значення для розгляду справи. Зазначає, що офіційно шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було розірвано 05 травня 2009 року. Проте, після офіційного розірвання шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зберегли шлюбні відносини та фактично продовжили проживати однією сім'єю. Під час їх спільного проживання сторонами було придбано автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель PASSAT, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який 10 грудня 2011 року було зареєстровано на ім'я ОСОБА_6. Факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в період з 05.05.2009 року по 30.06.2013 року підтверджується фотокартками, квитанціями про сплату комунальних послуг, квитанцією про придбання позивачем відповідачу мобільного телефону, квитанціями про придбання позивачем в інтересах сім'ї устаткування (перфоратора, ванни тощо). Проте, судом 1-ї інстанції залишено поза увагою дані обставини справи та не надано їм жодної правової оцінки. Крім того, судом 1-ї інстанції в порушення вимог процесуального права не було долучено до матеріалів справи копій квитанцій про оплату позивачем паркомісця, що підтверджує спільне користування позивачем та відповідачем автомобілем марки VOLKSWAGEN, державний номер НОМЕР_1; копій виписок по заробітній платі позивача, що підтверджують щомісячну сплату по кредитному договору від 13.05.2002 року, а також фото придбаного у 2013 році холодильника.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомила, а тому, колегія суддів вважає можливим слухати справу в її відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 03 червня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено шлюб.

11 лютого 2002 року між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-Інвест» та ОСОБА_6 було укладено інвестиційний договір за №295-ф, відповідно до умов якого ОСОБА_6 бере участь у фінансуванні будівництва житла з метою отримання у власність квартири в новозбудованому будинку шляхом вкладення коштів у фінансування будівництва житлового будинку. Об'єктом інвестування є житловий будинок за адресою ж/м Позняки, АДРЕСА_1. Сума інвестиції складає 139761,70 грн.

13 травня 2002 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір за №320/1, відповідно до умов якого, банк зобов'язується надати позичальнику кредит в сумі 100 000 грн., зі сплатою 13% річних, на строк до 04 травня 2017 року. Кредит було надано для купівлі квартири шляхом перерахування коштів для оплати інвестиційного договору №295-ф від 11.02.2002 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №320/1, 13 травня 2002 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір поруки №372, відповідно до умов якого, ОСОБА_6 зобов'язується перед банком відповідати за виконання зобов'язань боржника по поверненню кредиту в сумі 100 000 грн. та процентів за користування кредитом та неустойки за кредитним договором.

11 серпня 2002 року у ОСОБА_3 та ОСОБА_6 народився син ОСОБА_8.

27 листопада 2002 року ОСОБА_6 було отримано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2.

05 травня 2009 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року в ОСОБА_3 та ОСОБА_6 народився син ОСОБА_9.

10 грудня 2011 року за ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель PASSAT, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. В даному свідоцтві також зазначено, що даним автомобілем має право користуватися ОСОБА_3.

З наявної в матеріалах справи довідки Комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло сервіс» №1174 вбачається, що станом на 26.07.2013 року в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14.10.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва 17.12.2013 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 та право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_6.

31 березня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_6 та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 після офіційного розірвання шлюбу, а саме за період з 05 травня 2009 року по 30 червня 2013 року; визнати грошові кошти сплачені по кредитному договору №320/1 від 13.05.2002 р. останнім платежем у розмірі 42 419,39 грн., спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_6; визнати автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель PASSAT, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, що 10 грудня 2011 року зареєстрований за ОСОБА_6, об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_6; стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 117 500 грн., що становить 1/2 частину вартості автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель PASSAT, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 117 500 грн., що становить 1/2 частину вартості автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель PASSAT, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 залишено без розгляду.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 після офіційного розірвання шлюбу за період з 05 травня 2009 року по 30 червня 2013 року; визнання грошових коштів, сплачених по кредитному договору №320/1 від 13.05.2002 року останнім платежем у розмірі 42 419,39 грн. та автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель PASSAT, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_6, суд 1-ї інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необгрутованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду 1-ї інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону.

Згідно вимог ч.2 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4 ст.60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу надав довідку Комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду «Житло сервіс» №1174 від 26.07.2013 року про те, що в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_9; свідоцтво про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 року в ОСОБА_3 та ОСОБА_6 сина ОСОБА_9 та ксерокопії фотокарток.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що факт реєстрації та проживання позивача та відповідача в квартирі АДРЕСА_2, яка була придбана ними в період шлюбу, та ксерокопії фотокарток, де сторони зображені разом, не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 однією сім'єю після розірвання шлюбу, оскільки фактичне проживання позивача та відповідача на одній житловій площі не дає підстав вважати вказаних осіб сім'єю, в розумінні ст.3 СК України, а грошові кошти кожного із них спільною сумісною власністю.

Народження ІНФОРМАЦІЯ_1 року у ОСОБА_3 та ОСОБА_6 спільного сина ОСОБА_9 також не підтверджує факту проживання їх однією сім'єю після розірвання шлюбу, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Доказів того, що позивач та відповідач пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки подружжя, як наслідок є сім'єю, матеріали справи не містять.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 після офіційного розірвання шлюбу, а саме за період з 05 травня 2009 року по 30 червня 2013 року.

Згідно із ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

З системного аналізу вказаної норми права вбачається, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

ОСОБА_3 ні суду 1-ї інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесених ним спільно з ОСОБА_6 грошових затрат на придбання автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель PASSAT, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, сплати коштів по кредитному договору №320/1 від 13.05.2002 року останнім платежем у розмірі 42 419,39 грн., ведення з ОСОБА_6 спільного господарства, побуту та наявності у них спільного бюджету.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання автомобіля марки VOLKSWAGEN, модель PASSAT, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, та грошових коштів сплачених по кредитному договору №320/1 від 13.05.2002 р. останнім платежем у розмірі 42 419,39 грн., спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

Доводи апеляційної скарги, що факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в період з 05.05.2009 року по 30.06.2013 року підтверджується фотокартками, квитанціями про сплату комунальних послуг, квитанціями про придбання позивачем в інтересах сім'ї устаткування (перфоратора, ванни тощо), колегія суддів вважає необгрутованими, з огляду на таке.

Статтею 322 ЦК України встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14.10.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва 17.12.2013 року, в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, а тому квитанції про сплату позивачем комунальних платежів у квартирі, в якій він проживає та співвласником якої є свідчать про виконання ним свої обов'язків по утриманню своєї власності.

Надані позивачем квитанції про придбання устаткування (перфоратора, ванни тощо) також не свідчать про його проживання однією сім'єю з ОСОБА_6 після розірвання шлюбу, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дане майно було придбано в інтересах та на користь сім'ї.

Доводи апелянта про те, що суд 1-ї інстанції фактично не вдавався до оцінки доказів у даній справі та не здійснював аналізу фактичних обставин справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд 1-ї інстанції дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого, суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_7 відсутні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: