Справа № 219/5038/2014-ц
Артемівський міськрайонний суд Донецької області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.02.2015 Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

судді Медінцевої Н.М.

при секретарі Бакановій А.В.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових коштів та поділ майна, -

В с т а н о в и в:

позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти розмірі 15 000 гр., що були витрачені на придбання транспортного засобу ВАЗ-2105, 1995 року випуску, державний номер НОМЕР_1; провести поділ спільної сумісної власності подружжя, стягнувши з відповідача на її користь ? частину цих коштів у розмірі 7 500 гр.; стягнути на її користь з відповідача понесені витрати при зверненні до суду, вказуючи, що 20.07.2007 року вона з відповідачем зареєстрували шлюб, який, згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23.09.2011 року був розірваний. За період шлюбу ними був придбаний автомобіль ВАЗ 2107, 2007 року випуску за 25 000 гр., який у період шлюбу був проданий, але дешевше, оскільки цей автомобіль був після аварії. На гроші від продажу попереднього автомобіля ними був придбаний інший автомобіль ВАЗ 21053, 1995 року випуску, державний номер НОМЕР_1, світло-бежевого кольору, за 15 000 гр., що в даний час знаходиться у ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу відповідач звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, вона в свою чергу звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання спільною сумісною власністю подружжя вказаного автомобіля, проте їй було відмовлено з причини того, що транспортний засіб не було зареєстровано на відповідача і відсутній сам договір купівлі-продажу. Вона вважала, що відповідач оформив і зареєстрував на своє ім'я даний транспортний засіб. Зазначає, що в день придбання спірного транспортного засобу була оформлена нотаріальна розписка про отримання власником автомобіля грошових коштів в сумі 15 000 гр., які вона вважає спільною сумісною власністю подружжя. Автомобіль знаходиться в користуванні відповідача та до теперішнього часу не переоформлений на його ім'я, він користується ним за дорученням. Автомобіль є неподільним об'єктом, а тому просить стягнути з відповідача на її користь ? частину суми, що була витрачена на придбання вказаного автомобіля, а саме 7500 гр.

В судовому засіданні позивач настоювала на своїх позовних вимогах, просила його задовольнити.

Відповідач проти позову заперечував, вказав, що дійсно вони з позивачем перебували в шлюбі. В період шлюбу вони придбали автомобіль ВАЗ 2107 за 5 000 доларів США, потім продали його, однак гроші вони витратили на ремонт та покращення будинку, побудували гараж, паркан, замінили водопровід. Пізніше вони придбали автомобіль ВАЗ 21053, 1995 року випуску, державний номер НОМЕР_1, однак цей автомобіль вони придбали на гроші його батька. Зазначає, що його батько ОСОБА_4 продав будинок АДРЕСА_1 та дав йому ці гроші для купівлі автомобіля. А тому позивач не має ніякого відношення до цього автомобіля, що є його особистою власністю, бо куплений на гроші батька, батько давав гроші на придбання автомобіля. На час шлюбу позивач працювала барменом та отримувала 1 200 гр., а він працював та отримував зарплатню в розмірі 1 500 гр. та соціальну виплату по інвалідності в розмірі 800 гр., а тому кошти на автомобіль вони б не назбирали.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 20.07.2007 року. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23.09.2011 року шлюб між сторонами було розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на ? частину спільного сумісного майна подружжя. В свою чергу ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, стягнення компенсації та усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23.05.2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на ? частину спільного сумісного майна подружжя було відмовлено у повному обсязі; позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, стягнення компенсації, та усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном - задоволені частково: ОСОБА_1 усунені перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном, яке є її приватною власністю, а саме житловим будинком АДРЕСА_2, ОСОБА_3 був визнаний таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням (а.с. 26).

Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Згідно заяви, посвідченої приватним нотаріусом, 20.09.2008 року відповідач ОСОБА_3 передав ОСОБА_5 грошову суму в розмірі 15 000 гр. за легковий автомобіль марки ВАЗ 21053, 1995 року випуску, колір - бежевий (а.с.3).

Позивач вказує, що цей автомобіль був придбаний в період шлюбу та на кошти подружжя, а тому є об'єктом спільного сумісного майна подружжя.

Відповідач не спростовує факту придбання автомобіля як такого, однак, разом з тим, вказує, що гроші на придбання автомобіля йому були надані його батьком, а частина цих коштів є його особистою власністю.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26.09.2007 року ОСОБА_4 продав житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами АДРЕСА_1 (а.с.30).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 вказав, що ОСОБА_3 є його сином. 26.09.2007 року він продав свій будинок АДРЕСА_1, а гроші від продажу будинку в розмірі 12 437 гр. віддав сину для купівлі автомобіля.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 вказав, що він є братом відповідача та пояснив, що він був присутнім, коли батько передавав гроші його брату ОСОБА_3 для купівлі автомобіля.

Згідно наданого листа приватного нотаріуса №08/01-16 від 13.01.2014 року дійсно 28.09.2007 року була посвідчена довіреність на право керування та распорядження автомобілем ВАЗ 2107 між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, реєстровий номер НОМЕР_2 (л.а.41).

Відповідо до ч.1 ст. 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Така ж правова позиція висловлюється і в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", згідно яких визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Також, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Отже, в судовому засіданні було достовірно встановлено, що спірний автомобіль марки ВАЗ 21053 був дійсно придбаний ОСОБА_3 в період шлюбу за 15 000 гр. На даний час автомобіль знаходиться в його користуванні, він управляє ним за дорученням. Цього факту не спростовано ані відповідачем, ані іншими третіми особами.

При цьому суд вважає, що в судовому засіданні відповідачем було доведено, що частина коштів, за які був придбаний автомобіль, а саме 12 437 гр., були його особистою власністю, оскільки надані його батьком безпосередньо ОСОБА_3 для придбання автомобіля. Цей факт був підтверджений договором купівлі-продажу житлового будинку від 26.09.2007 року та показами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в судовому засіданні були правдивими, не суперечили обставинами справи та наявним доказам. Свідки виказали свої особисті спостереження про події, що стали змістом їх показань, та повідомили про обставини, що стосуються справи. Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є

юридично незацікавленими особами, оскільки в іншому випадку за наявності зацікавленості в розгляді справи, вони були б залучені до розгляду у справі в якості осіб, котрі беруть участь у справі (наприклад, як позивач, відповідач, третя особа й т.д.), а тому суд вважає показання вказаних свідків належними доказами та оцінює їх в сукупності з іншими доказами.

Безпідставними є посилання позивача на те, що грошові кошти для придбання спірного автомобіля подружжя взяли від продажу попереднього автомобіля ВАЗ 2107, оскільки суду не надано достовірних доказів використання саме цих коштів для купівлі спірного автомобіля, не вказано про природу грошових коштів, використаних для придбання автомобіля ВАЗ 2107, як і не надано доказів наявності такого автомобіля та факту його продажу за вказану позивачем суму. Позивачем не надано суду інших доказів, що б підтверджували її правову позицію та не зазначено про існування таких доказів.

Також, суд вважає, що не знайшло свого підтвердження і те, що позивачкою вкладені в придбання автомобіля і її особисті кошти в сумі 7000 гривен, тобто, як вказує позивачка це різниця в сумі 7000гривень, отримана нею в результаті продажу ? частини будинку за адресою АДРЕСА_4 за суму 28000 гривен , згідно договору купівлі продажу від 21 вересня 2007 року і купівлі квартири за адресою АДРЕСА_3 за суму 20500 гривен , згідно договору купівлі- продажу від 2 жовтня 2007 року. Продаж здійснено за 28000 гривен, а куплена квартира за 20500гривен, при цьому якщо згідно договору купівлі- продажу від 21 вересня 2007 року витрати, пов'язані зі складанням та оформленням договору платили покупці, то згідно договору купівлі- продажу від 2 жовтня 2007 року витрати, пов'язані зі складанням та оформленням цього договору платили сторону порівну. Таким чином різниці в 7000гривен від угод не буде( 28000 гр.-20500гр.- витрати по оформленню другої угоди). Крім того, як пояснила сама позивачка квартира, яку вона продала належала батькам її хворого недієздатного двоюрідного брата, опікуном якого вона є, і продавши її вона зразу купила іншу квартиру брату, яку оформила на себе, тобто це гроші її недієздатного брата і нґяких доказів того, що вона гроші свого брата віддала на придбання автомобіля суду не надано. Відповідач також показав, що він не став претендувати на придбану квартиру, поступивши чесно, оскільки вона, хоча по документам і придбана в шлюбі на позивачку, але фактично це квартира куплена для хворого брата на кошти його батьків.

Виходячи з того, що автомобіль марки ВАЗ 21053 був придбаний за 15 000 гр., а грошові кошти в розмірі 12 437 гр. були визнані судом особистою власністю ОСОБА_3, суд часткового задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 та визнає спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в розмірі 2 563 гр. (15 000 гр. - 12 437 гр. = 2 563 гр.), що були використані для придбання автомобіля ВАЗ 21053, державний номер НОМЕР_3.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином суд в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя, а саме - грошових коштів в розмірі 2 563 гр., стягує з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 ? частину вказаних грошових коштів, тобто 1 281 гр. 50 коп.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно п.п. 35, 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

Згідно квитанції від 18.09.2014 року при подачі позовної заяви позивач сплатила 243 гр. 60 коп. (а.с.1).

Виходячи з того, що судом позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково та принципу пропорційного розподілу судових витрат, закріпленого ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 41 гр. 60 коп., виходячи з наступних розрахунків.

Позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково: спільним сумісним майном подружжя були визнані грошові кошти в розмірі 2 563 гр., що становить 17,08 % від грошових коштів в розмірі 15 000 гр. Входячи з того, що при подачі позовної заяви позивач сплатила 243 гр. 60 коп., то згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача повинні бути стягнуті 17, 08% від цієї суми, а саме - 41 гр. 60 коп.

Зважаючи на вищевикладене, відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 69, 70 Сімейного Кодексу України, п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", п.п. 35, 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», суд, -

В и р і ш и в :

позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 2 563 гр., що були витрачені на придбання транспортного засобу ВАЗ-2105, 1995 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 281 гр. 50 коп. в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 41 гр. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запоріжської області протягом 10-ти днів з моменту його проголошення, а особами, що не були присутніми в судовому засіданні - в той же строк, але з моменту отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя Н.М.Медінцева