У х в а л а

іменем україни

16 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою та встановлення порядку її користування;

за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 4 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою та встановлення порядку її користування.

Посилався на те, що з 16 жовтня 2009 року він зареєстрований в АДРЕСА_1, яка була заброньована для нього рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів № 671 від 26 грудня 1995 року, у зв'язку з позбавленням матері батьківських прав відносно нього. До свого повноліття позивач як дитина-сирота проживав у дитячому будинку. Досягнувши повноліття позивач мав намір вселитися у зазначену квартиру, однак відповідач, який є його братом по матері, перешкоджає йому в цьому, у зв'язку з чим ОСОБА_4 просив вселити його у квартиру, зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні квартирою та визначити порядок користування квартирою.

В жовтні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Посилався на те, що рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів № 671 від 26 грудня 1995 року за ним та ОСОБА_4 закріплена квартира АДРЕСА_1, у зв'язку з позбавленням матері батьківських прав відносно нього та відповідача. ОСОБА_4 в спірній квартирі не проживає, за житлово-комунальні послуги не сплачує, а тому вважає його таким, що втратив право користування вказаною квартирою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Вселено ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 4 грудня 2014 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірне житло є єдиним, на яке має право позивач за законом та набув право на його користування на підставі ст. 64 ЖК України.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_4 не проживав у спірній квартирі з поважних причин, у зв'язку з навчанням, а ОСОБА_5 чинить йому перешкоди у користуванні квартирою.

Дослідивши всі наявні в матеріалах справи докази, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, а доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм процесуального права чи неправильно застосовано норми матеріального права.

Таким чином, перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2014 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 4 грудня 2014 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 4 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою та встановлення порядку її користування;

за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко