Справа №705/5980/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2015 року м. Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Мазуренко Ю.В.

при секретарі Щербаковій Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу ім. Т.Г.Шевченка про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу ім.. Т.Г.Шевченка про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В позові вона вказує, що відповідно до наказу № 185 від 14 листопада 2011 року її було прийнято на посаду лаборанта за сумісництвом в Уманський гуманітарно-педагогічний коледж ім. Т.Г. Шевченка. 3.12.2012 року її перевели у штат працівників коледжу, що підтверджується наказом №174 від 03.12.2012 року. З 02.09.2013 року наказом № 164 її перевели на посаду викладача педагогічних дисциплін. В позові вона зазначає, що після закінчення відпустки у вересні 2014 року її викликав директор коледжу і запропонував звільнитися, посилаючись на скорочення численності штату. Вона від вказаної пропозиції відмовилась. Після цього, адміністрація коледжу почала чинити на неї тиск та погрожувати, щодо звільнення її за порушення діючого законодавства, у разі не підписання нею заяви про добровільне звільнення, чи наказу про її скорочення, на що позивачка теж дала відмову. В перших числах вересня 2014 року її все-таки змусили підписати наказ від 28.06.2014 року , згідно якого, її попередили, що вона буде скорочена з займаної посади з вересня 2014 року. Позивач вказує, що все це було сфабриковано і це вона доведе в судовому засіданні та надасть відповідні докази. Також вона зазначає, що іншої роботи їй ніхто не пропонував і на засідання профспілкового комітету її ніхто не запрошував, чим було порушено вимоги ст.. 43 КЗпП України, відповідно до вимог якої подання адміністрації про звільнення працівника по ч.1 ст.40 КЗпП України повинно розглядатися в присутності працівника на якого внесено подання. Такої заяви позивачка не писала і про те, що була згода профспілкового комітету на її звільнення, вона дізналась лише при отриманні наказу про звільнення - 24.09.2014 року. Звільнили її в вересні місяці 2014 року, але наказ про її звільнення № 154 датований 29.08.2014 року. Також позивач зазначає, що при ознайомленні із записом в книзі обліку трудових книжок, дата отримання нею трудової книжки стоїть 29.08.2014 року, що не відповідає дійсності, так як трудову книжку вона отримала в перших числах вересня 2014 року, а копію наказу про своє звільнення 24.09.2014 року. Тому, вона звернулась до суду із відповідною позовною заявою, оскільки вважає, що наказ № 154 від 29.08.2014 року про її звільнення по ч.1 ст.40 КЗпП України є незаконним та таким, що прийнятий з порушеннями трудового законодавства. В позові позивач просить суд визнати незаконним наказ № 154 від 29.08.2014 року про її звільнення з посади викладача педагогічних дисциплін Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу ім.. Т.Г. Шевченка та скасувати відповідний наказ і поновити її на посаді викладача педагогічних дисциплін Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу ім. Т.Г.Шевченка, стягнувши заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи з 29 серпня 2014 року і до дати постановлення рішення судом. Також позивач в позові вказує, що її не видавали необхідних копій документів, в т.ч. і довідки про середньомісячну заробітну плату, безпідставно відмовили їй у працевлаштуванні, порушили її законні права, це все призвело до її моральних страждань, погіршення стану здоров'я, тому в позові вона просить суд також стягнути на її користь з відповідача і моральну шкоду, яку вона оцінили в 3000 гривень.

В судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали, посилаючись на викладені в ньому обставини та просили задовольнити позов в повному обсязі. ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що про звільнення з роботи вона дізналася 03 вересня 2014 року, коли її і фактично видали усі необхідні документи. Вона наполягала на тому, що про попередження її нічого не було відомо і підпис в попередженні не її ( ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що в документі стоїть не та дата, а тому вона сумнівається що і підпис її.). Вона підтвердила, що у неї був строковий трудовий договір, який в 2013 році був укладений на 1 рік. Дисципліну, яку вона викладала, ввели у вересні 2013 року. Про те, що 21.05.2014 року було засідання вченої ради і було прийнято рішення вилучити відповідну дисципліну з навчального плану її не було відомо. В судовому засіданні вона вказувала, що на неї тиск не чинили. З адміністрацією спілкувалася її мама ОСОБА_3, яка також працює у коледжі. Мама її повідомила, що потрібно звільнятись по скороченню штатів, бо інакше її буде звільнення по статті. Вона також повідомила, що в наказі про звільнення підпис її і дата вказана мабуть правильна. Під час оформлення документів про її звільнення були присутні її мама і діловод. В книзі про отримання трудової книжки вона сказала, що підпис її, однак з приводу дати висловила сумнів, оскільки тоді вона була дуже схвильована.. Вона підтвердила, що заяву про відсутність претензій до адміністрацію коледжу підписувала вона, однак в послідуючому, після спілкування з юристами, вона змінила свою думку і вважає, що її звільнення було проведено «задніми числами» із порушеннями чинного законодавства України. ОСОБА_1 в суді також підтвердила, що 20 червня 2014 року вона була в кліці «ОХМАДИТ « на обстеженні і тому не могла підписати попередження про наступне звільнення. Вона пояснила, що був уже кінець навчального року, тому не дивлячись на те, що був того дня - робочий день, вона ще напередодні увечері поїхала в м. Київ і адміністрацію коледжу про це не попереджала. 20.06.2014 року це був у неї останній робочий день перед відпусткою. Потім приблизно з кінця червня 2014 року її не було на території України. Чому працівники коледжу вказують, що 20.06.2014 року вона була на роботі, вона пояснити не змогла. Вона також вказала, що 24 червня 2014 року у неї був захист диплому в Уманському педуніверситеті, а диплом вона отримала на початку серпня 2014 року, адміністрації коледжу вказаний диплом вона не надала. Лист про наступне працевлаштування її був необхідний, оскільки за його відсутності її б не допустили до захисту диплому. Перед цим у неї був диплом, але не по спеціальності. Позивач вказувала, що вона має намір працювати у коледжі і може викладати будь-який предмет. Представники позивача вказували на незаконність звільнення позивача. Вони наполягали на тому, що процедура звільнення була грубо порушена, ОСОБА_1 не мали права звільняти, оскільки вона є молодим спеціалістом ( і, навпаки, при наявності відповідного листа на адресу педуніверситету, який був наданий адміністрацією коледжу, - її повинні були працевлаштувати в коледжі). Також представники позивача наполягали на тому, що документи ОСОБА_1 фактично отримали 03 вересня 2014 року і тому строк звернення до суду, встановлений в КЗпП України, вона не пропустила. Вони наполягали, що оскільки ОСОБА_1 молодий спеціаліст, то вона не могла бути звільнена взагалі.

В судовому засіданні представники відповідача позов не визнали та вказували на відсутність підстав для його задоволення. В судовому засіданні, як і в запереченні на позов представники відповідача посилались на те, що звільнення ОСОБА_1 було проведено відповідно до вимог чинного законодавства України з дотриманням усіх необхідних процедур. Починаючи з 2014 року Міністерство освіти і науки України, а також власник коледжу, реалізовують державну політику спрямовану на економію державних коштів. 23 січня 2014 року Міністерство освіти і науки України видало наказ №60 « Про затвердження Типових штатних нормативів вищих навчальних закладів 1-11 рівнів акредитації».. Також КМУ України видав розпорядження 01.03.2014 року №156-р « Про заходи щодо збалансування, а Департамент освіти і науки Черкаської облдержадміністрації направив лист у навчальні заклади №1559 від 12.06.2014 року . В цих документах жорстко поставлені вимоги про необхідність економії грошових коштів. При цьому Уманський гуманітарно-педагогічний коледж є державним (комунальним) вищим навчальним закладом 11 рівня акредитації і тому нові штатні нормативи, запровадженні відповідним наказом Міністерства, є обов»язковими для виконання в коледжі. Для того, щоб привести штатний розпис Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу до вимог та стандартів, що були встановлені Міністерством, 27 червня 2014 року було видано наказ « Про наступне скорочення чисельності працівників Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу». І тому в коледжі було розпочато процедуру скорочення працівників. В запереченні вказано і на це звертали увагу представники відповідача в суді, що при проведенні скорочення адміністраціє коледжу були дотримані вимоги статей 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України. Позивачка протягом 2014 року працювала в Уманському гуманітарно-педагогічному коледжі на умовах контракту, як особливої форми строкового трудового договору. Строк дії контракту був з 02 вересня 2013 року по 27 серпня 2014 року. ОСОБА_1 було прийнято на роботу по контракту для викладання вибіркової (варіативної ) дисципліни, яка була відсутня в переліку нормативних дисциплін галузевих стандартів вищої освіти зі спеціальностей, підготовка яких здійснюється в коледжі. В подальшому, адміністраціє коледжу була виявлена неефективність і недоцільність викладання ряду вибіркових дисциплін, в тому числі і дисципліни, яку викладала позивач ОСОБА_1 Тому адміністрацією було прийнято рішення про вилучення даної дисципліни із переліку дисциплін, що вивчаються в коледжі, що і стало підставою і зумовило необхідність скорочення посади, яку займала позивач.. Крім того, освіта позивача, яку вона отримала у Київському національному університеті культури і мистецтв за спеціальністю Менеджмент організацій, кваліфікація менеджера зв»язків із громадськістю - не дає позивачу права викладання дисциплін спеціальностей, підготовка яких здійснюється в Уманському гуманітарно-педагогічному коледжі( інших документів про освіту позивач адміністрації коледжу не надавала ). Також представники відповідача вказували на те, що посилання позивача в позові на те, що її звільнили під тиском і із застосуванням погроз та змусили підписати наказ від 29.08.2014 року - не відповідають дійсності. Позивач працювала у коледжі на підставі строкового трудового договору і строк дії контракту закінчувався 27 серпня 2014 року. За даних обставин станом на травень 2014 року адміністрацією коледжу, після консультацій з юристом, було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.8 ст. 36 КЗпП України., тобто на підставах передбачених контрактом. Про прийняте рішення в травні 2014 року було повідомлено ОСОБА_1. Одразу після цього, сама позивач та її мати ОСОБА_3, яка теж є працівником коледжу, почали звертатись до адміністрації коледжу з проханням звільнити позивача не за закінченням строку дії контракту, а у зв»язку із скороченням, мотивуючи це тим, що для неї буде більш вигідно ( можливість отримання соціальних виплат). Також представники відповідача вказували, що в червні 2014 року і перед початком нового навчального року, позивач самостійно підписувала усі необхідні документи без будь-яких проблем та конфліктів, оскільки це питання було узгоджено сторонами за взаємною згодою.. Сама ОСОБА_1 до адміністрації коледжу з приводу звільнення взагалі жодного разу не зверталася ( усі питання вирішувала її мама). Представники відповідача заперечували, що між коледжом і педуніверситетом за участю студентки ОСОБА_1 укладалася угода, яка передбачена чинним законодавством України при наявності відповідних домовленостей між навчальним закладом та роботодавцем. Також в запереченні на позов і в своїх поясненнях в суді представники відповідача вказували на те, що позивач пропустила строки звернення до суду ( про що в судовому засіданні було подано письмову заяву), встановлені статтею 233 КЗпП України .

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Свідок ОСОБА_3 ( мама позивача) вказала, що вона працює на посаді викладача в коледжі і у тому, що звільнили її дочку винна вона, оскільки у неї склалися неприязні стосунки з директором коледжу ОСОБА_4 Видача документів з приводу звільнення її дочки відбувалася у секретаря 03 вересня 2014 року. Вона при цьому була присутня. ОСОБА_3 підтвердила, що 20 червня 2014 року її дочка ОСОБА_1 була в клініці «ОХМАДИТ» і поїхала вона в Київ ще 19 червня увечері. Також вона пояснила, що ОСОБА_1 була працевлаштована у коледжі на посаді викладача на 0,25 ставки. В цей період часу у ОСОБА_1 був захист диплому в педуніверситеті, тому на її думку ОСОБА_1 мала підстави не виходити на роботу 20 червня 2014 року.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 ( кожний окремо) в судовому засіданні підтвердили, що 20 червня 2014 року вони бачили ОСОБА_1 в кабінету заст.. директора коледжу ОСОБА_7 в другій половині дня. Це була п»ятниця і вже був кінець навчального року.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомила, що вона працює в коледжі на посаді інспектора з кадрів. Вона підтвердила, що скорочення штату працівників в коледжі відбувалося на виконання відповідного наказу Міністерства освіти і науки та листа ОДА. В травні 2014 року адміністрацією коледжу було прийнято наказ про скорочення і він був переданий у профком. В червні 2014 року з цим наказом під розписку були ознайомленні працівники, а вже в серпні 2014 року були видані накази про звільнення. Також про наступне звільнення вона попереджала і ОСОБА_1 - це відбулося 20.06.2014 року у другій половині дня ( якби дата була не та, що вказана в попередженні, то вона обов»язково зробили б в ньому відповідну відмітку). Тиску з боку адміністрації на ОСОБА_1 після видання наказу про звільнення у зв»язку із скороченням не було. Наказ про звільнення було видано 29 серпня 2014 року і свідок вказала, що саме цього дня ОСОБА_1 нею було ознайомлено з наказом про звільнення і ОСОБА_1 під розписку нею було вручено трудову книжку ( про отримання трудової книжки позивач ОСОБА_1 розписалася в журналі відповідному і дата в журналі поставляється в день отримання трудової книжки). При цьому була присутня мама ОСОБА_1 - ОСОБА_3, яка фактично казала доньці , що її робити. З їхнього боку не було будь-яких заперечень чи зауважень ( вони разом читали документи, а ОСОБА_1 ставила підписи особисто в її присутності). Свідок також категорично підтвердила, що 20 червня 2014 року ОСОБА_1 нею під розписку була попереджена про наступне звільнення і дата в попередження проставлена вірно ( ОСОБА_1 була на роботі того дня). 03 вересня 2014 року ОСОБА_1 прийшла замовити довідку для центру зайнятості і того ж дня, свідок ОСОБА_8 її дала на підпис заяву про відсутність у ОСОБА_1 претензій, яку вона також підписала добровільно ( без будь-якого тиску). У зв»язку з тим, що був період відпусток і викладачі мали йти у відпустку, то викладачу ОСОБА_1 про звільнення попередження вона надала на підпис 20 червня 2014 року. Іншим працівникам коледжу вона попередження надавала на підпис у період з 20 по 27 червня 2014 року.. З приводу її трудових обов»язків, вона пояснила, що друкуванням наказів займається вона і наявність двох наказів з різними датами під одним номером, вона пояснила як помилку ( описку). Також в своїх поясненнях в суді ОСОБА_8 вказувала, що вона чула розмову ОСОБА_3 з юристом ОСОБА_13 в якій ОСОБА_1 просила провести звільнення за скороченням штату. Будь-яких документів про здобуття освіти в цей період часу ОСОБА_1 до коледжу не подавала.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомила, що вона працює в Уманському гуманітарно-педагогічному коледжі і є головою профспілки. В кінці травня 2014 року профспілці було надано адміністрацією повідомлення про скорочення штату працівників. Вони двічі збиралися на засідання з цього приводу і профспілкою була надана згода на звільнення працівників коледжу, що було належним чином оформлено протокольно. Один раз засідання відкладалось, а ОСОБА_1 не була присутня на засіданні профкому при розгляді відповідного питання, оскільки їм було відомо, що вона в цей період часу була закордоном. Вона підтвердила також в суді про те, що спілкувались з ОСОБА_3, як буде краще в цій ситуації ( закінчення контракту чи скорочення). Мова в поданні адміністрації йшла про скорочення 18 осіб, в т.ч. і ОСОБА_1 з посади викладача.

Свідок ОСОБА_10 повідомила, що вона працює в коледжі на посаді завідувача відділенням дошкільної освіти. Вона повідомила, що в 2013 році навчально-методична рада прийняла рішення про введення до навчальних планів вибіркової ( варіативної ) спеціальності, в т.ч. і дисципліни, яку викладала ОСОБА_1 - « Комунікації та основи професійного спілкування». В 2012, 2013 та 2014 роках вносились зміни до Державних стандартів освіти і на навчальний рік 2014 -2015 рік такого предмету уже взагалі не було передбачено. При цьому, також значно були скорочені і нормативні дисципліни відповідно до Державних стандартів освіти. В цьому навчальному році серед варіативної частини в коледжі було залишено лише 1 дисципліну « Основи інклюзивної осіти». Вона як член профспілки також приймала участь у організації проведення відповідних засідань профспілкового комітету, вона повідомляла працівників про проведення засідання і коли вони почали вживати заходів для того, щоб повідомити ОСОБА_1 про засідання, то було з»ясовано, що вона знаходиться за кордоном. . Також свідок в своїх поясненнях в суді зазначало, якщо людина закінчила магістратуру і в дипломі зазначено, що вона є викладачем вищих навчальних закладів, то вона має право викладати за спеціальністю , яка записана первинно в документі про її освіту ( має право викладати по спеціальності здобутій).

02 вересня 2013 року між адміністрацією Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу ім.. Т.Г. Шевченка та ОСОБА_1 було укладено контракт, відповідно до якого ОСОБА_1 було призначено на посаду викладача комунікації та основи професійного спілкування на строк з 02 вересня 2013 року по 27 серпня 2014 року (а.с. 25-26).

29.08.2014 року директором Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу було видано наказ № 154 « Про звільнення ОСОБА_1», відповідно до якого ОСОБА_1, викладача, з 29 серпня 2014 року звільнено в зв»язку із скороченням штатів, згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. В якості підстави в наказі вказано згоду профспілкового комітету ( протокол №61 від 09.07.2014 року - а.с. 6).

КМУ 01 березня 2014 року видав розпорядження №156-р « Про заходи щодо збалансування місцевих бюджетів у 2014 році в процесі їх виконання ». В даному розпорядження міститься посилання на необхідність впорядкування структури штатної чисельності працівників в межах затверджених асигнувань на оплату праці. На виконання вказаного розпорядження КМУ 12.06.2014 року департаментом освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації було розіслано лист №1559 з додатками .

29.05.2013 року в.о.. директора Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу видав наказ №57 «Про вибіркові навчальні дисципліни». В наказі вказано про введення у варіативну частину робочих навчальних планів на 2013-2014 н.р. дисципліни - комунікації та основи професійного спілкування. В наказі також зазначено про необхідність здійснення аналізу вибіркової частини освітньо-професійної програми підготовки фахівців з усіх акредитованих у коледжі спеціальностей з метою виявлення значимості вибіркових дисциплін, введених в робочі навчальні плани. (а.с. 33).

21.05.2014 року директором Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу було видано наказ № 53 «Про вибіркові навчальні дисципліни». В наказі, в т.ч. вказано, що за результатом аналізу ефективності і доцільності викладання окремих вибіркових дисциплін, внести зміни у вибіркову частину освітньо-професійних програм, вилучивши з робочих навчальних планів спеціальність - « Комунікації та основи професійного спілкування». Відповідно до наказу з робочих навчальних планів було вилучено і ще дві дисципліни (а.с.34).

27.05.2014 року директором Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу було видано наказ № 53 « Про наступне скорочення чисельності працівників Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу ім.. Т.Г. Шевченка». В наказі зазначено, що на виконання наказу Міністерства освіти і науки України від 23 січня 2014 року №60 « Про затвердження Типових штатних нормативів вищих навчальних закладів 1-11 рівнів акредитації», з метою приведення штатного розпису Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу у відповідність до Типових штатних нормативів вищих навчальних закладів 1-11 рівнів акредитації , з 01 вересня 2014 року скоротити посади, згідно з переліком. У відповідному переліку зазначено про скорочення в тому числі посад викладачів в кількості 5 штатних одиниць (а.с.37-38). Відповідна інформація була надіслана директору Уманського міського центру зайнятості ( лист від 27.06.2014 року №285 - а.с. 39). Про це в коледжі було вивішено оголошення з переліком прізвищ працівників (а.с 40). Наявність двох наказів під одним номером представники відповідача і працівник, який є відповідальним за вказану ділянку роботи, - пояснили технічною опискою.

09 липня 2014 року на засіданні профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу ім.. Т.Г. Шевченка, було розглянуто питання про розгляд подання директора коледжу ОСОБА_4 про розірвання трудового договору з працівниками , в т.ч. і з ОСОБА_1 . За результатом розгляду подання директора, було прийнято рішення про надання згоди на звільнення відповідних працівників , в т.ч. і ОСОБА_1 ( а.с. 43-44).

03 вересня 2014 року ОСОБА_1 на ім»я директора коледжу подала заяву в якій вказала, що вона претензій до дирекції Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу ім.. Т.Г. Шевченка не має. (а.с. 45).

В книзі реєстрації та видачі трудових книжок Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу ім.. Т.Г. Шевченка, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні, міститься запис про те, що 29.08.2014 року ОСОБА_1 - викладач отримала трудову книжку. Вказаного факту не оспорює і сама позивач, про отримання трудової книжки, але в своїх поясненнях в суді вона вказувала, що оформлення всіх документів відбувалося 03 вересня 2014 року .

ОСОБА_1 20.06.2014 року було під розписку попереджено про наступне звільнення (а.с. 69). Однак позивач наполягала, що 20.06.2014 року її не попереджали про звільнення і оскільки дата не співпадала, то вона сумнівалась , що підпис на попередженні її .

Згідно записів консультативного висновку від 20.06.2014 року, що виданий в Національній спеціалізованій лікарні «ОХМАДИТ», ОСОБА_1 знаходилась на обстеженні в ендокринологічному відділенні з 19 по 20 червня 2014 року ( а.с. 61- до матеріалів справи вказана довідка долучена в ксерокопії, яка належним чином не завірена, а оригінал довідки для огляду в судовому засіданні не надавався). В своїх поясненнях в суді позивач вказувала, що 20.06.2014 року на роботі її не було і вона дійсно перебувала в лікарні «ОХМАДИТ» на обстеженні. При цьому вона підтвердила, що це був робочий день, однак вона усю свою роботу вже зробила і тому напередодні поїхала в м Київ. Адміністрацію про це вона не повідомляла, оскільки працювала не на повну ставку і вважала, що вона уже все зробили, так як це був уже кінець навчального року. 25.11.2014 року директор Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу ім.. Т.Г. Шевченка видала наказ про проведення службової перевірки з приводу відсутності чи наявності працівника ОСОБА_1 у коледжі 20.06.2014 року. Шляхом огляду табелю обліку використання робочого часу за період з 01.06.2014 року по 30.06.2014 року та відібрання пояснень у працівників коледжу ( ОСОБА_11, ОСОБА_12 ОСОБА_6), було встановлено, що ОСОБА_1 20 червня 2014 року була на роботі.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних, трудових прав та інтересів у разі їх порушення.

Ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України - трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до вимог частин 1 і 2 ст.42 цього Кодексу - при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз.4 п.9 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92р. №6 - судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Але, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз.4 п.9 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92р. №6 - судам слід мати на увазі, що якщо право провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника, не використовувалось власником або уповноваженим ним органом, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Частиною 1 ст.233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що копія трудової книжки позивачу було вручено 29 серпня 2014 року, що підтверджується її підписом у книзі реєстрації та видачі трудових книжок по Уманському гуманітарно-педагогічному коледжу ім.. Т.Г. Шевченка. Позивач не надала суду доказів про отримання трудової книжки пізніше і не ставила в судовому засіданні питання про їх витребовування ( покази свідка ОСОБА_3 суд оцінює критично, оскільки вони з позивачем є близькими родичами). Отже, в силу ч.1 ст.233 КЗпП України позивач повинна була звернутись до суду в строк по 29.09.2014 року, а фактично позивачка звернулась до суду 30.09.2014 року, тобто більше ніж через місяць з дня звільнення і з дня отримання трудової книжки. Питання поновлення строку звернення до суду позивач та її представники не ставили, а навпаки наполягали, що строки звернення до суду ними не пропущені. . При цьому представник відповідача ОСОБА_13 надав суду заяву з проханням відмовити позивачу в позові у зв'язку із пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України.

Тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнати незаконним наказу № 154 від 29.08.2014 року про її звільнення з посади викладача педагогічних дисциплін Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу і Т.Г. Шевченка та скасування відповідного наказу і поновлення її на посаді викладача педагогічних дисциплін Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу і Т.Г. Шевченка, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу починаючи з 29 серпня 2014 року - слід відмовити у зв'язку із пропуском строку, встановленого ст.233 КЗпП України для звернення до суду. Вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню внаслідок необґрунтованості.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88,208, 209, 212, 214, 215, 224-226, 367 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволені позову до Уманського гуманітарно-педагогічного коледжу ім. Т.Г.Шевченка про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які беруть участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10-и днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю.В. Мазуренко