Справа № 362/5406/14 Головуючий у І інстанції Ковбель О.М.
Провадження № 22-ц/780/2147/15 Доповідач у 2 інстанції Мережко М. В.
Категорія 19 22.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

22 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого - Мережко М.В.

Суддів - Данілова О.М., Коцюрби О.П.

При секретарі - Франюк Т.В.

Розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , 3-я особа Товариство з обмеженою відповідальністю « Альфаброк» про визнання недійсним попереднього договору недійсним та стягнення коштів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів ,-

В с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 25 липня 2014 року між ним та ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку. Відповідно до умов договору позивач передав відповідачу передоплату у вигляді авансу в розмірі 900 000, 00 гривень, що на момент укладення договору складає 75 000,00 доларів США, а відповідач зобов'язувався передати у власність земельну ділянку та житловий будинок до 25 вересня 2014 року. Позивач стверджує, що попередній договір укладений без нотаріального посвідчення та державної реєстрації, а тому просить визнати недійсним та стягнути з відповідача 75 000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 1 167 000,00 гривень.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2015 р. в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права , та ухвалити нове рішення , яким позов задовольнити .

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та

обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

За змістом процесуальних норм ( ст.ст.3 ,15 ЦПК України ) об»єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту . Аналогічні роз»яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року « Про судове рішення у цивільній справі» , оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК) , то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суд першої інстанції , відмовляючи у задоволенні позову , виходив із того що позивач порушив умови попереднього договору , а тому сума внесена за попереднім договором є авансом і залишається у ОСОБА_3 і покупцеві не повертається .

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи і не ґрунтуються на вимогах закону.

Як видно із матеріалів справи , 25 липня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1420 га, кадастровий номер НОМЕР_3 та житлового будинку загальною площею 205,7 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. ( а.с. 6- 7)

Відповідно до п.4 умов договору позивач передав відповідачу передоплату у вигляді авансу в розмірі 900 000, 00 гривень, що на момент укладення договору складає 75 000,00 доларів США, а відповідач зобов'язувався передати у власність земельну ділянку та житловий будинок .

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов"язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено , що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

За змістом ч.2 ст. 570 ЦК України, у тих випадках , коли сторони домовились укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони давались. Правила про залишення завдатку особі, яка його одержала , або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір, але він не виконується з вини якоїсь із сторін.

Правила ст. 570 ЦК України про завдаток поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна зі сторін ухиляється від його виконання (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 р. у справі № 6-82цс13).

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 р. у справі № 6-176цс12).

Як видно із тексту попереднього договору , сума внесена ОСОБА_2 є авансом, і крім того , як видно із матеріалів справи основний договір купівлі-продажу так і не був укладений між сторонами , тобто між сторонами виникли правовідносини щодо наміру укласти договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за адресою : АДРЕСА_1., і за таких обставин сума внесена за попереднім договором підлягає поверненню.

Враховуючи наведене , колегія суддів приходить до висновку , що рішення суду в частині відмови у стягненні суми , внесеної за попереднім договором , підлягає скасуванню , з ухваленням рішення в цій частині про задоволення вимог ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги , що судом першої інстанції неповно вивчені обставини справи в частині визнання договору недійсним ,є безпідставними, не грунтуються на вимогах закону , та не спростовують висновків суду, який правильно визначив, що правові підстави для визнання договору недійсним відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Враховуючи, що відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним, посилання відповідача на попередній договір до уваги не приймається, оскільки такий не породив правових наслідків.

Судова практика з цього приводу є однозначною: якщо основний договір укладається в письмовій формі і підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, то і попередній договір також повинен укладатися в письмовій формі з обов'язковим нотаріальним посвідченням; недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення попереднього договору має наслідком його нікчемність. Дана позиція викладена в ухвалах колегій Судової палати з цивільних справ: від 4.04.2007 р. у справі №6-23147св06, від 6.02.2008 р. у справі №6-17145св06, від 1.04.2009 р. у справі №6-8230св07.

Попередній договір відсутній в Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому Постановою КМУ №1172 від 29.06.1999 р. До того ж предметом попереднього договору не є сплата грошових сум, передача або повернення майна, звернення стягнення на заставлене майно, а є лише домовленість сторін про обов'язкове укладення основного договору у майбутньому, з якого і виникне обов'язок щодо передачі майна та сплати грошових сум.

Таким чином, недоцільність нотаріального посвідчення попереднього договору полягає в тому, що він не створює для сторін жодних додаткових гарантій та позасудових засобів захисту своїх порушених прав.

Згідно з вказаним Висновком, чинне законодавство України вимагає укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна в письмовій формі, і не вимагає його обов'язкового нотаріального посвідчення.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У ст. 635 ЦК України відсутні вказівки на те, що в разі, коли основний договір підлягає нотаріальному посвідченню, то і попередній договір також має бути нотаріально посвідченим. Саме поняття «нотаріальне посвідчення» і його зміст характеризують саме вчинення певної нотаріальної дії, а не характеризують форму договору.

Разом з тим, попередній договір є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України. Згідно з ч. 4 ст. 209 ЦК України, на вимогу сторони правочину будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Тобто сторони за бажанням мають право укласти попередній договір у письмовій формі та нотаріально його посвідчити.

Виходячи з вищевикладеного, можна дійти висновку, що нотаріальне посвідчення попереднього договору, незалежно від того, чи повинен нотаріально посвідчуватися основний договір, є правом, а не обов'язком сторін попереднього договору.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від

06 листопада 2009 року з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК ( 435-15 ) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

За таких обставин, викладені в апеляційній скарзі доводи , колегія суддів вважає такими, що частково знайшли своє підтвердження , тому рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні суми , внесеної за попереднім договором , з ухваленням рішення в цій частині про задоволення вимог ОСОБА_2 про стягнення 900 000 грн з ОСОБА_3. , в іншій частині рішення постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309,313 -316 , 319 ЦПК України, колегія суддів , -

В и р і ш и л а ;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2015 року - в частині відмови у задоволенні позову про стягнення коштів скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення .

Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 , ( ідентифікаційний номер НОМЕР_2) , зареєстрованого за адресою ; АДРЕСА_3 грошові кошти в сумі 900 000 грн ( дев»ятсот тисяч грн. ), внесених за попереднім договором , судові витрати в розмірі 5 724 ,60 грн ( п»ять тисяч сімсот двадцять чотири грн. ,60 коп) .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді