АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Корчевного Г.В.

при секретарі: Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго», поданою через представника Курочкіна Олександра Олександровича, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до ОСОБА_2, третя особа: Страхове товариство з додатковою відповідальністю «Гарантія» про стягнення страхового відшкодування,

в с т а н о в и л а :

у вересні 2014 року ТДВ «СК «Індіго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому, з урахуванням уточнень, просило стягнути з останнього 32 132 грн. страхового відшкодування в порядку регресу, посилаючись на те, що з вини ОСОБА_2 сталася ДТП, внаслідок якої пошкоджено автомобіль «Форд», д.н. НОМЕР_1, який був застрахований у «СК «Індіго», за договором добровільного страхування транспортного засобу та на виконання умов договору ними виплачено страхове відшкодування у розмірі 30 855, 93 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.10.2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТДВ «СК «Індіго» франшизу в розмірі 1 000 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Справа № 758/10811/14-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/15416/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Роман О.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ТДВ «СК «Індіго» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги роз`яснення, викладені у п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до яких, у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику (у передбачених випадках МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Відповідач не надав суду доказів його звернення до страховика з повідомленням про настання страхового випадку, тому вважає висновки суду про те, що шкоду має відшкодовувати страхова компанія помилковими.

У судовому засіданні представник апелянта Курочкін О.О. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші особи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.04.2011 року на Інтернаціональній Площі в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю застрахованого в ТДВ «СК «Індіго» автомобіля «Форд», д.н. НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5, автомобіля «Шевроле», д.н. НОМЕР_4, під керуванням ОСОБА_6 та автомобіля «Ваз», д.н. НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_2, в результаті якої автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановами Шевченківського районного суду м Києва від 27.05.2011 року та від 19.03.2015 року ОСОБА_2 визнано винним у ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

На час вчинення ДТП транспортний засіб «Форд», д.н. НОМЕР_1, що належить ТОВ «Ніко Лізинг», під керуванням ОСОБА_5 був застрахований у ТДВ «СК «Індіго» на підставі договору добровільного страхування № 206-03807-09 від 28.09.2009 року.

Відповідно до страхового акта № 14710/206 від 01.07.2011 року розмір страхового відшкодування, нарахованого за договором добровільного страхування за заявою ОСОБА_5 складає 32 132, 19 грн..

Розмір страхового відшкодування за вирахування франшизи склав 30 855, 93 грн.

Згідно платіжного доручення № 19408 від 31.10.2011 року ТДВ «СК «Індіго» перерахувало ТОВ «Ніко Лізинг» страхове відшкодування у розмірі 30 855, 93 грн..

Згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АА/2083258, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7, як власника автомобіля «Ваз», д.н. НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_2 була застрахована у СТДВ «Гарантія», з лімітом за шкоду, заподіяну майну 50 000 грн. та франшизою 1 000 грн..

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки цивільно - правова відповідальність відповідача була застрахована відповідно до полісу обов'язкового страхування та розмір страхової виплати не перевищує ліміту страхового відшкодування, тому зобов'язання по відшкодуванню шкоди завданої останнім має нести СТДВ «Гарантія». При цьому, полісом страхування цивільно - правової відповідальності встановлена франшиза у розмірі 1 000 грн., яка незалежно від встановленого ліміту не відшкодовується страховиком, а відтак має відшкодовуватися винною особою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору.

Пунктами 9.1, 9.4 ст. 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Відповідно до ст. 29 цього Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлюваним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Суд першої інстанції, керуючись вимогами зазначених норм дійшов правильних висновків про те, що розмір матеріального збитку не перевищує ліміту страхового відшкодування, передбаченого договором про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності, а відтак всі спори щодо стягнення виплаченого страхового відшкодування мають вирішуватися між ТДВ «СК «Індіго» та СТДВ «Гарантія», крім франшизи.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач на підтвердження доводів про те, що відповідач не повідомив у встановлений спосіб СТДВ «Гарантія» будь - яких доказів не надав. Більш того, в уточненій позовній заяві позивач не викладає обставин про те, що відповідач не повідомив страховика, у якого було застрахованого цивільно-правову відповідальність перед третіми особами та не наводить доказів у підтвердження таких обставин, а лише вказує: « … якщо відповідач письмово не повідомив страховика цивільно-правої відповідальності про дорожньо-транспортну пригоду протягом трьох робочих днів з дня настання страхового випадку, то саме відповідач повинен відшкодувати позивачеві суму страхового відшкодування, а не страхова компанія, у якій застраховано його цивільно-правову відповідальність.» (а.с. 83).

Обставин про те, що він не повідомляв страхову компанію про настання дорожньо - транспортної пригоди відповідач не визнавав.

Оскільки позовні вимоги ґрунтуються лише на припущеннях суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що такі вимоги підлягають задоволенню лише в частині стягнення франшизи.

Апелянт у апеляційній скарги фактично цитує роз`яснення, викладені у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди», проте не зазначає які ж обставини спростовують висновки суду першої інстанції та якими доказами вони підтверджуються.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді