Провадження №22-ц/784/2726/15
Головуючий у першій інстанції-Подзігун Г.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Харитоновою І.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 8 червня 2015 року у цивільній справі за позовом

публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

(далі ОСОБА_3)

до ОСОБА_4

про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності та виселення

У С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_3, інтереси якого за дорученням представляє ТОВ «Про Консалтінг» (а.с. 64), звернувся з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності та виселення.

Позивач зазначав, що 30 березня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким останній отримав 52 800 швейцарських франків (далі - шв.фр.) зі сплатою 8, 99 відсотків річних та строком повернення до 29 березня 2017 року. На забезпечення виконання кредитних зобовязань цього ж дня між банком і ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 40, 3 кв.м., яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2002 року.

Посилаючись на порушення позичальником ОСОБА_5 кредитних зобовязань та виникнення станом на 26 червня 2013 року заборгованості у розмірі 65 048, 64 шв.фр., що еквівалентно 556 635, 98 грн., з яких: 43 559. 58 шв.фр. (372749, 21 грн.) заборгованості за кредитом та 21 489 06 шв.фр. (183 886, 77 грн.) за процентами, банк просив в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на іпотечне майно, визнати за банком право власності на квартиру, припинити право власності іпотекодавця та виселити усіх мешканців, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі.

До участі в справі як третіх осіб залучено ОСОБА_5 та Державну реєстраційну службу України.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав, посилаючись на діючий мораторій на відчуження іпотечного майна відповідно до Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року (далі ОСОБА_6 про мораторій).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 8 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт не погодився з висновком суду, що дія мораторію позбавляє права кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки.

В судове засідання апеляційного суду відповідач та третя особа не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 230,235,236).

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 30 березня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким позичальник отримав 52 800 шв.фр. зі сплатою 8, 99 відсотків річних та строком повернення до 29 березня 2017 року (а.с. 15-27).

На забезпечення виконання кредитних зобовязань цього ж дня між банком і ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку банку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 40, 3 кв.м., що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 22 лютого 2002 року за № 1560 (а.с. 28-31,48).

За договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року здійснено відступлення право вимоги ОСОБА_8, який у встановленому законом порядку набув права іпотекодержателя (а.с. 59, 60-63, 164).

За розрахунком позивача ОСОБА_5 станом на 26 червня 2013 року має заборгованість у розмірі 65 048, 64 шв.фр., що еквівалентно 556 635, 98 грн. з яких: 43 559. 58 шв.фр. (372749, 21 грн.) заборгованості за кредитом та 21 489 06 шв.фр. (183 886, 77 грн.) за процентами (а.с. 37, 40-47).

Наявність та розмір заборгованості, в тому числі і простроченої, боржник та іпотекодавець не заперечують.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_5, громадянин України, отримав споживчий кредит в іноземній валюті, предмет іпотеки квартира є місцем постійного проживання іпотекодавця, її площа складає 40,3 кв.м, а іншого майна відповідач не має, то дія Закону про мораторій є підставою для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на іпотечне майно.

Але з таким застосуванням Закону про мораторій, а тому і підставами для відмови в задоволенні позову погодитись не можна.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений цим Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

ОСОБА_6 про мораторій не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Такі правові висновки містять постанови Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (№ 6-58цс15), 9 вересня 2015 року (№ 6-483цс15), 21 жовтня 2015 року (№6-1644цс15).

Отже, колегія суддів не може погодитись з підставою відмови в задоволенні позову ОСОБА_8, зазначеної судом першої інстанції.

Разом з тим, при вирішенні спору по суті колегія суддів виходить з обраного позивачем способу захисту порушеного права, норм Закону «Про іпотеку» та умов іпотечного договору.

Так, відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, а також згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що є позасудовим врегулюванням спору.

Способами судового вирішення спору є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу цього предмету з публічних торгів або надання іпотекодержателю права продажу предмета іпотеки (стаття 38, 39 Закону «Про іпотеку»).

Позасудове врегулювання здійснюється, як зазначено вище, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який укладають сторони, або згідно з застереженням, що міститься в іпотечному договорі.

До способів позасудового врегулювання, поряд з іншими, відноситься і передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання (частина 3 статті 36 Закону «Про іпотеку»).

Такий спосіб позасудового регулювання як звернення стягнення шляхом передачі права власності на предмет іпотеки може бути застосований судом лише за умови, що це прямо передбачено умовами іпотечного договору.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 грудня 2013 року (справа № 6-124цс13) і відповідно до статті 360-7 ЦПК є обовязковою для застосування судами України.

За пунктом 4.2 Договору іпотеки, який відтворює положення статті 33 Закону «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса та застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок направлення повідомлення про застосування застереження, його зміст та наслідки передбачені пунктами 5.1-5.4 Договору іпотеки (а.с.30).

Проте, умови Договіру іпотеки прямо не передбачають право іпотекодержателя обрати на власний розсуд будь-який із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі і шляхом передачі права власності на предмет іпотеки, тобто угодою сторін не передбачено застосування способів позасудового врегулювання (стаття 36 Закону «Про іпотеку») при судовому вирішенні спору (стаття 39 Закону «Про іпотеку»).

У позасудовому порядку сторони не досягли згоди на передачу у власність банку предмета іпотеки.

Крім того, частиною 3 статі 37 Закону «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності.

Разом з тим, вартість предмета іпотеки у встановленому законом порядку позивачем не визначалась.

Застосування вартості предмета іпотеки за домовленістю сторін, досягнутої при укладенні договору іпотеки, при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки суперечить правилу частини 3 статті 37 Закону «Про іпотеку», а тому є безпідставним (Верховний суд України. Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна. Розділ УІІ).

Застосування судом іншого, ніж зазначено в позові, способу звернення стягнення на предмет іпотеки, є виходом за межі позовних вимог.

Отже, на підставі викладеного колегія суддів вважає недоведеними підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі позивачеві права власності на іпотечне майно та визнання за ОСОБА_8 права власності на квартиру.

Вимоги про виселення мешканців та зобов'язання вчинити інші дії є наслідком звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому також задоволенню не підлягають.

Оскільки суд першої інстанції невірно визначив підстави для відмови в позові, судове рішення в цій частині підлягає зміні.

Керуючись статтями 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 8 червня 2015 року змінити в частині підстав відмови в позові.

Вважати підставою відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» недоведеність підстав для передачі права власності на іпотечне майно.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

ОСОБА_9