Ухвала

іменем України

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третя особа - ОСОБА_9, про звернення стягнення на предмет іпотеки та зняття з нього арешту, та за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, про визнання іпотеки припиненою, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 01 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом та, уточнивши його, просив у рахунок погашення заборгованості за договором позики від 27 жовтня 2008 року у розмірі 822 150 грн звернути стягнення як на предмет іпотеки на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_7, та двокімнатну квартиру № 8 у цьому ж будинку, яка належить ОСОБА_8, шляхом їх продажу позивачем з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, витребувати від відповідачів правовстановлюючі документи на квартири та зняти з них арешт.

На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що відповідачі не виконали взятих на себе зобов'язань за договором позики і позивач звернувся до нотаріуса з метою задоволення своїх грошових вимог шляхом звернення стягнення на квартири, які передані йому в іпотеку, проте йому було відмовлено, оскільки 17 березня 2009 року старшим слідчим СУ ГУ МВСУ у Львівській області винесена постанова в рамках розслідування кримінальної справи про накладення арешту на все майно, яке належить ОСОБА_7 та ОСОБА_8, в тому числі і на спірні квартири.

14 червня 2011 року Галицьким районним судом м. Львова постановлено вирок, яким засуджено ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до різних термінів позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належало засудженим на час постановлення вироку, в перелік якого увійшла і квартира № 15, яка належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_10 та її чоловіку ОСОБА_7 та перебувала в іпотеці.

Разом із тим, ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності не притягався, однак на його квартиру також було накладено арешт і при постановленні вироку питання скасування постанови про накладення та зняття арешту не розглядалось.

Позивач вважає, що він має переважне право перед іншими особами на задоволення своїх вимог за рахунок предметів іпотеки, однак позбавлений цього права, просив задовольнити позов.

У листопаді 2014 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_9 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати недійсним договір іпотеки від 27 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в частині передачі в іпотеку двокімнатної квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_7, припинити іпотеку цього нерухомого майна та вилучити запис про заборону її відчуження.

На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що він є вкладником кредитної спілки «Християнська злагода», посадові особи якої засуджені вироком Галицького районного суду м. Львова, що набрав законної сили, та яким встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за кошти депозитних вкладників кредитної спілки, які засуджені привласнили злочинним шляхом, і квартира була фіктивно оформлена на ОСОБА_7, а тому він не мав права передавати її в іпотеку.

Крім того, рішенням суду на його користь стягнуто із засуджених за вироком суду осіб, матеріальну шкоду, завдану злочином, шляхом звернення стягнення на майно, здобуте злочинним шляхом, а саме квартиру № 15, однак виконати рішення неможливо, оскільки спірна квартира є такою, що передана в іпотеку на підставі спірного договору, та зареєстровано заборону її відчуження.

Отже, договір іпотеки суперечить вимогам закону та порушує його права, просив задовольнити позов.

17 лютого 2015 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області позов ОСОБА_6 задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за договором позики від 27 жовтня 2008 року в розмірі 822 150 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки -двокімнатну квартиру № 8, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 69,8 кв. м, житловою - 43,9 кв. м, яка належить іпотекодавцю ОСОБА_8, шляхом продажу предмета іпотеки з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, в порядку, визначеному ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Знято арешт з цієї квартири, зареєстрований Першою львівською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 9099449 від 29 вересня 2009 року, накладений під час розслідування кримінальної справи № 141-2596 СУ ГУМВСУ у Львівській області.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_9 про визнання іпотеки припиненою відмовлено.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 6 квітня 2015 року стягнуто солідарно із ОСОБА_7, ОСОБА_8, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь позивача 3 897 грн 60 коп. судового збору.

У задоволенні позову ОСОБА_9 про визнання недійсним договору іпотеки, вилучення з державного реєстру іпотек реєстраційного номера обтяження відмовлено.

01 липня 2015 року рішенням апеляційного суду Тернопільської області рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано недійсним договір іпотеки від 27 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в частині предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_7

Припинено іпотеку цього нерухомого майна та вилучено з Державного реєстру іпотек реєстраційний номер обтяження 8119367, зареєстрований 27 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л.О. та реєстраційний номер обтяження - 8119440 з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, зареєстрований 27 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Мартюк Л.О.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_9, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню та, враховуючи, що при розгляді справи було виявлено порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування судових рішень на підставі ч. 3 ст. 335 ЦПК України, колегія суддів виходить за межі доводів касаційної скарги та переглядає рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в повному обсязі з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_6, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що його вимоги про звернення стягнення на квартиру № 15 та зняття з неї арешту заявлені до неналежних відповідачів, оскільки право власності на неї перейшло до держави, яка набула статус іпотекодавця.

Крім того, рішенням суду було звернуто стягнення на цю квартиру на користь ОСОБА_9 та скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7, тому його право власності припинено і підстав для звернення стягнення на квартиру № 15 немає.

ОСОБА_8 не виконав взятих на себе зобов'язань щодо повернення коштів, отриманих у позику від позивача, внаслідок чого утворився борг, тому ОСОБА_6 має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, що є підставою для звернення стягнення на належну відповідачу квартиру № 8 шляхом її продажу з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, в порядку, визначеному ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки накладення арешту на спірну квартиру перешкоджає позивачу реалізувати предмет іпотеки, а її іпотекодавець ОСОБА_8 не був учасником кримінального провадження і передане ним в іпотеку майно не включене в перелік майна, придбаного в результаті здійснення злочинної діяльності, суд дійшов висновку про можливість зняття арешту з цієї квартири, накладеного під час розслідування кримінальної справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_9, суд першої інстанції виходив з того, що він не надав доказів на підтвердження своїх вимог, оскільки на час укладення оспорюваного договору іпотеки ОСОБА_7 був її власником і права ОСОБА_9 не порушені.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_9 та задовольняючи його позов, апеляційний суд виходив з того, що квартира № 15 придбана за кошти, здобуті злочинним шляхом, що встановлено вироком суду, і на неї було звернуто стягнення за рішенням суду в рахунок відшкодування ОСОБА_9 матеріальної шкоди.

ОСОБА_7 набув її у власність та передав в іпотеку безпідставно, тому договір іпотеки є таким, що спрямований на незаконне заволодіння майном фізичних осіб, та порушує публічний порядок, що є підставою для визнання його недійсним.

Проте з такими судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна на таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно з законом, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилають як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 27 жовтня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачам 822 150 грн, а вони зобов'язалися повернути кошти до 27 грудня 2008 року.

У цей же день на забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між сторонами укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_7 передав в іпотеку належну йому на підставі договору-купівлі продажу від 29 січня 2008 року двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_8 - належну йому на підставі договору-купівлі продажу від 25 січня 2008 року двокімнатну квартиру № 8 у цьому ж будинку.

Однак відповідачі не виконали взятих на себе зобов'язань і 10 березня 2009 року приватним нотаріусом за заявою ОСОБА_6 їм направлено повідомлення про виконання договору позики, проте вони не повернули позичені кошти.

14 червня 2011 року вироком Галицького районного суду м. Львова, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2012 року та ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дружина відповідача ОСОБА_10 визнана винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209, ч. ч. 2, 3 ст.358, ч. 2 ст. 366 КК України, та їй призначено покарання у вигляді позбавлення волі на відповідний строк з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, з конфіскацією особистого майна, з конфіскацією коштів та іншого майна, одержаних злочинним шляхом.

Крім того, вироком установлено, що 29 січня 2008 року підсудна ОСОБА_10, переслідуючи мету легалізації здобутих злочинним шляхом коштів, діючи за попередньою змовою із підсудним ОСОБА_11 та підсудною ОСОБА_12 та іншими невстановленими слідством особами, придбала за 707 000 грн у ОСОБА_14 спірну квартиру АДРЕСА_1. З метою приховування своєї злочинної діяльності у договорі вказала покупцем квартири свого чоловіка ОСОБА_7 та зареєструвала на нього право власності.

Крім того, 30 серпня 2013 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області задоволено позов ОСОБА_9 до ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_7, третя особа - кредитна спілка «Християнська злагода», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, та стягнуто із ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_11 на користь позивача матеріальну шкоду, завдану злочином у сумі 294 523 грн 10 коп., шляхом звернення стягнення на майно, здобуте злочинним шляхом, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_7, скасовано у реєстрі прав власності на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на неї та визнано за позивачем право власності на квартиру.

02 січня 2014 року рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області рішення суду першої інстанції скасовано в частині визнання за ОСОБА_9 права власності на квартиру та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову в цій частині. У решті рішення залишено без змін.

На виконання цього рішення 20 січня 2015 року відкрито виконавче провадження, однак звернення стягнення на спірну квартиру не може бути проведено у зв'язку із наявністю арештів та заборон на відчуження майна боржника, у тому числі за договором іпотеки від 27 жовтня 2008 року, що підтверджується листом Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції від 08 квітня 2015 року.

Згідно з листом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 20 листопада 2014 року у ході розслідування кримінальної справи на спірну квартиру № 15 накладено арешт, оскільки розслідуванням встановлено, що вона була предметом легалізації грошових коштів, здобутих злочинним шляхом.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не виконав вимог процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи та не встановив, у зв'язку з чим та на підставі чого було накладено арешт на спірні квартири, чи містяться в матеріалах справи докази на підтвердження цих обставин, яке саме майно було конфісковано за вироком суду та в якості чого і чим це підтверджується, не надав належної оцінки цим обставинам.

Вирішуючи питання про зняття арешту з квартири № 8, не з'ясував, чи може бути знято арешт з майна, який накладений в межах розслідування кримінальної справи, та який порядок, визначений законом, для здійснення таких дій, не надав належної оцінки цим обставинам, а пославшись на те, що власник квартири ОСОБА_8 не був учасником кримінального провадження і ця квартира не включена в перелік майна, придбаного в результаті злочинної діяльності інших осіб, а позивач у зв'язку із накладенням арешту позбавлений можливості реалізувати свої права, зробив передчасний висновок про задоволення цих вимог.

Апеляційний суд цих недоліків не усунув, на порушення ст. 303 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, а задовольнивши позов ОСОБА_9 про визнання недійсним договору в частині передачі квартири № 15 в іпотеку позивачу, не з'ясував, чи був він стороною договору іпотеки та яким чином були порушені його права при його укладенні цього договору.

Не врахував, що власником квартири був ОСОБА_7, який розпорядився нею на власний розсуд, а пославшись на вирок суду, яким встановлено, що квартира здобута злочинним шляхом, не з'ясував, чи встановлена вироком вина іпотекодавця та незаконність заволодіння ним цією квартирою чи вина інших осіб, що мало наслідком припинення права власності ОСОБА_7 на цю квартиру, а отже, чи є підстави для визнання недійсним договору, не надав цим обставинам відповідної оцінки.

Крім того, визнавши недійсним договір з тих підстав, що він порушує публічний порядок, не перевірив, з яких підстав був заявлений позов і які саме вимоги закону були порушені під час укладення договору та яким чином, зробив передчасний висновок про задоволення цих позовних вимог, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Невиконання судами норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 01 липня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 01 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян
Судді: В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко