Справа № 752/8044/14-ц
Провадження № 2/752/596/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 жовтня 2015 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Криган Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Платінум Банк», про визнання договору фіктивним, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 63/100 частини квартири АДРЕСА_1; визнати недійсним договір іпотеки від 02.07.2007 року, скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 63/100 частини квартири АДРЕСА_1.

В подальшому позивач в порядку ст. 31 ЦПК України подав до суду заяву про зміну предмету позову, у якій просив визнати договір дарування від 14.11.1995 року фіктивним.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що з 1980 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 З 1993 року сторони по справі доглядали та утримували ОСОБА_3, яка за життя проживала у комунальній квартирі АДРЕСА_1. 14.11.1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 63/100 частини квартири АДРЕСА_1. Позивач зазначає, що подружжя доглядало та утримало ОСОБА_3 за спільний кошт, однак останньою подаровано квартиру лише ОСОБА_2, а не в рівних частках подружжю, а тому позивач вказує, що укладений договір дарування від 14.11.1995 року є фіктивним, оскільки приховує під собою інший правочин договір довічного утримання.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила задовольнити позов та визнати договір дарування від 14.11.1995 року фіктивним.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, однак більш детальні пояснення по суті позовних вимог побажала надати після допиту судом свідків, однак в подальшому у судові засідання не зявлялась.

Представник відповідача ПАТ «Платінум Банк» у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність.

Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що з 26.06.1980 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 28.06.1980 року Відділом РАЦС Московського району.

14.11.1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 63/100 частин квартири АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 1-1089.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що укладений 14.11.1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір дарування частини квартири є фіктивним правочином, оскільки приховув під собою інший договір довічного утримання.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ст.10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним? вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6197цс14).

Позивачем не заявлено позовних вимог про визнання договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, недійсними у зв'язку із їх фіктивністю.

Судом достовірно встановлено, що сторони договору дарування від 14.11.1995 року, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, діяли добровільно, за внутрішнім покликанням, усвідомлювали зміст, умови, значення та наслідки такої події. Даний договір дарування укладений у письмовій формі та посвідчений державним нотаріусом .

Жодних допустимих та належних доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б спростували вказані обставини стороною позивача суду надано не було, а в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Допитані у судовому засіданні свідки вказаних обставин також не спростували.

При цьому, суд в порядку ч. 4 ст. 174 ЦПК України, не приймає визнання відповідачем ОСОБА_2 позову, оскільки останнє суперечить закону з наведених вище підстав.

Крім іншого, суд окремо звертає увагу наступне.

Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням вказаних норм закону правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи і інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Таким чином, враховуючи, що в силу ст.ст. 3 ЦПК України, 15 ЦК України, судовому захисту підлягає порушене, невизнане, або оспорюване цивільне право особи, а з наведених вище підстав, позивачем не доведено факт порушення саме його цивільного права, яке б підлягало захисту судом, суд надходить до висновку про те, що в задоволенні позову ОСОБА_4 слід відмовити.

ОСОБА_1 не є стороною спірного договору дарування від 14.11.1995 року, і останнім не надано суду доказів на підтвердження обставин, що вказаний договір порушує його права або цивільний інтерес.

Оцінюючи у сукупності вказані вище обставини, суд надходить до висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити, у звязку із їх необґрунтованістю та недоведеністю.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись ст.ст.15, 16, 21, 202, 203, 204, 717 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 15, 30, 60, 61, 212 та 213 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Платінум Банк», про визнання договору фіктивним, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя