Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/7252/15-ц Головуючий у 1-й інст. Колупаєв В. В.
Категорія 43 Доповідач Жигановська О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Жигановської О.С.

суддів Коломієць О.С., Якухно О.М.

при секретарі судового засідання Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням та усунення перешкод у його користуванні

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 жовтня 2015 року

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом. В обґрунтування вимог зазначила, що на праві спільної часткової власності їй належить ? частина квартири АДРЕСА_1. Вказує, що відповідачка ОСОБА_2 не впускає її до квартири, чим перешкоджає користуватися майном та порушує її право власності. Виходячи із наведеного, просила вселити її у зазначену квартиру, встановити порядок користування квартирою, виділивши їй у користування кімнату площею 14,9 кв.м, а ОСОБА_2 кімнати площею 12 та 9,9 кв.м, кухню ванну кімнату, вбиральню, балкон коридор залишити у спільному користуванні, а також зобовязати відповідачку не порушувати встановлений порядок користування квартирою.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 29 жовтня 2015 року, позов задоволено та вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю. На думку апелянта, судом 1-ї інстанції при вирішенні спору не досліджено обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що співвласники майна у спільній частковій власності володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а при відсутності згоди спір вирішується судом, при цьому кожний співвласник має право отримати в користування ту частку спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розяснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно ст.ст.317, 319, 391 ЦК України власник має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання належною йому власністю на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним пава користування та розпорядження своїм майном.

Отже, користування майном є однією із складових права власності (ст.ст. 317,319 ЦК Украни), яке гарантоване ст.41 Конституції України.

Судом встановлено, що сторонам на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 (а.с.7).

Вказана квартира складається з трьох ізольованих кімнат площею 14.9 кв.м., 12 кв.м., 9.9 кв.м. та підсобних приміщень: кухні, коридору, вбиральні, ванної кімнати, балкону (а.с.8-10).

Відповідно до правовстановлюючих документів спірна квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках, тобто по 1/2 частині кожній (а.с.7,15).

За даних обставин, кожній із сторін належить по 18.4 кв.м. жилої площі спірної квартири. Виходячи із наявних житлових кімнат, їх площі, згоди позивачки на отримання у користування кімнати меншою площею, ніж їй належить, суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 в користування слід виділити кімнату площею 14.9 кв.м., а ОСОБА_2 житлові кімнати загальною площею 21.9 кв.м. Підсобні приміщення суд вірно залишив в спільному користуванні сторін.

Встановлення таким чином порядку користування житлом максимально відповідає визначеним часткам співвласників у праві власності на квартиру із врахуванням інтересів обох співвласників та членів їх сімей, а також усуває підстави для виникнення конфліктів між сторонами, створює нормальні умови для користування даним житлом і вирішить питання щодо оплати комунальних послуг шляхом укладення окремих договорів про надання відповідних послуг.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачка чинить позивачці перешкоди в користуванні даною квартирою, тому суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги щодо вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру та зобовязав ОСОБА_2 не чинити їй перешкод в користуванні цим житлом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Посилання апелянта про наявність судового рішення, яке набрало законної сили, по спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а відтак і підстав для закриття провадження у даній справі за п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, є необґрунтованими, оскільки ці позови не є тотожними. Так, у справі, що переглядається, ОСОБА_1 просить встановити інший порядок користування спірною квартирою, ніж був нею заявлений у справі №2-1710/12. Та обставина, що позивачка була вселена у дану квартиру у порядку виконання рішення апеляційного суду Житомирської області від 06.11.2012 року, не є беззаперечним доказом того, що відповідачка не чинить перешкод позивачці у користуванні квартирою вже після цього вселення. Під час апеляційного розгляду справи, ОСОБА_2 підтвердила ту обставину, що позивачка не має ключів від даної квартири, а відтак і вільного доступу до неї.

Наявність інших судових рішень, що стосуються боргових зобовязань колишнього чоловіка відповідачки перед ОСОБА_1, не мають ніякого правового значення при вирішенні даного спору, як і проживання у спірній квартирі інших членів сімї ОСОБА_2, які не є співвласниками цього житла.

З огляду на наведене, підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: