Ухвала

іменем україни

25 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ЛеванчукаА.О., МазурЛ.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_5, яка діє через представника ОСОБА_6, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 18 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача отриману нею позику у розмірі 531 990,00 грн, що за курсом НБУ на момент подання позову становить 23 тис. дол. США.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 18 серпня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг у розмірі 504 068,00 грн, що за курсом НБУ на момент ухвалення місцевим судом рішення становить 23 тис. дол. США, та 3 654,00 грн судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 11 вересня 2012 року ОСОБА_5 власноручно підписала розписку про те, що отримала від позивача 23 тис. доларів США для придбання квартири та зобов'язалась повернути цю суму до 01 січня 2014 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керуючись положеннями статей 1046, 1047 та 1049 ЦК України, виходив із того, що між сторонами було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого й надана вищевказана розписка, а тому ОСОБА_5 зобов'язана повернути ОСОБА_4 отримані у борг кошти.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15).

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З наявного у матеріалах справи оригіналу розписки, складеної 11 вересня 2012 року вбачається, що ОСОБА_5 отримала від позивача 23 тис. дол. США для придбання квартири та зобов'язалась повернути цю суму до 01 січня 2014 року. Також судами встановлено, що вказана розписка підписана саме ОСОБА_5

Отже у розписці від 11 вересня 2012 року зазначено й умову отримання позичальником у борг грошей, й зобов'язання щодо їх повернення, й дату отримання коштів

Таким чином, суди встановили справжню правову природу укладеного між сторонами правочину та дійшли правильного висновку про укладення договору позики.

Вказаний висновок судів відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Доводи скаржника про те, що вона не підписувала розписку спростовуються висновком експерта від 07 липня 2015 року № 1668/15-26. Крім того, свідок ОСОБА_7 вказала, що ОСОБА_4 у приймальні нотаріуса Папки Т.В. в оплату за придбану квартиру передав ОСОБА_5 кошти, а вона відповідно підписала розписку. Доводи касаційної скарги не містять обставин та доказів, якими спростовуються обставини, встановлені судами.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє через представника ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 18 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана