АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої В.Ю.

суддів Ремеза В.А., Свистунової О.В.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2010 року по справі

за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про зобовязання вчинити певні дії та визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2010 року до суду звернулась ОСОБА_10 з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсним попереднього договору оренди нежитлового приміщення № 9 в будинку № 13 по вул.Червоній у м.Дніпропетровську.

У травні 2010 року ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулись із зустрічним позовом про зобовязання ОСОБА_10 укласти з ними договір оренди нежитлового приміщення № 9 в будинку № 13 по вул.Червоній у м.Дніпропетровську та визнати за ними право власності на зазначене нежитлове приміщення, яке складається з літ.Б-2, загальною площею 43 кв.м, літ. Е-3 новобудова, загальною площею 824,3 кв.м, 1- ворота, без акту введення в експлуатацію.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2010 року обидва позови було обєднано в одне провадження.

У червні 2010 року ОСОБА_10 відмовилась від своїх позовних вимог та ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2010 року провадження у справі в частині позову ОСОБА_10 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було закрито.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2010 року зустрічні позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 право спільної часткової власності по 1/3 частині за кожним на нежитлове приміщення № 9 за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Червона, буд.13, яке складається з приміщень: літ. Б-2, загальною площею 43 кв.м, новобудови літ. Е-3, загальною площею 824,3, воріт 1, без акту вводу в експлуатацію.

В іншій частині зустрічного позову було відмовлено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2010 року виправлено описку в мотивувальній та резолютивній частині рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2010 року та зазначено замість «нежитлове приміщення № 9 за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Червона, буд.13, яке складається з приміщень: будівля літ. Б-2, загальною площею 43 кв.м., новобудови літ.Е-3, загальною площею 824,3, воріт 1» вірно «нежитлове приміщення № 9 за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Червона, буд.13, яке складається з приміщень: будівля літ. Б-2, приміщення 9, позиції 1-5, площею 43 кв.м., будівля літ Е-3, приміщенні 9, позиції 6-50, загальною площею 681,3 кв.м., загальною площею по літ Б-2 та літ. Е-3 724,3 кв.м., воріт -1».

В апеляційній скарзі особи, які не брали участь у справі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просять скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2010 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обовязки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України, особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в разі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки.

З копії довідки про склад сімї убачається, що заявники апеляційної скарги зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_3, ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право власності від 16 червня 2009 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, зареєстрованого 19 серпня 2009 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, є власниками зазначеної квартири (а.с.85,86,87).

Будинки, у яких розміщені квартира заявників апеляційної скарги та спірне приміщення, розміщені впритул у зоні щільної забудови у внутрішньому дворі квартала, що підтверджується висновком за наслідками інженерно-технічного дослідження несучих конструкцій квартири № 7 у житловому будинку № 11 по вул.Червоній у м. Дніпропетровську, складеного у 2008 році ТОВ Дніпропетровський вишукувально-будівельний інститут (а.с.88-95).

Як зазначають заявники в апеляційній скарзі, будинок 13 по вул. Червона у м. Дніпропетровську було розібрано забудовниками та на його місці, впритул до будинку 11, замість одноповерхової будівлі, зведено триповерхову цегляну будівлю, при цьому два поверхи новобудови надбудовано на одну із спільних несучих стін їх квартири, що призводить до руйнування їх квартири, з приводу чого вони неодноразово зверталися до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, правоохоронних органів, Дніпропетровської міської ради (а.с.96-108).

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, яким визнано за позивачами право власності на спірне нерухоме майно без введення його в експлуатацію, безпосередньо стосується прав та обовязків заявників апеляційної скарги, які є власниками та користувачами квартири, що розташована у суміжному будинку.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції застосував положення ст.ст. 376, 392 ЦК України та виходив з того, що право власності на реконструйоване нежитлове приміщення не визнається відповідачкою, позивачі є єдиними власниками реконструйованих будівель, тому визнання за ними права власності на обєкт самочинного будівництва не порушує прав фізичних та юридичних осіб, будь-які скарги від власників інших квартир, розташованих у будинку, або третіх осіб відсутні.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного зясування дійсних обставин справи, прав та обовязків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11, реєстр 1463, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_7 стали власниками по 1/3 частині квартири № 9 за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Червона, буд.13.

Зазначена квартира знаходиться у житловому будинку літ.Б-2 та складається з 1,5 коридори, 2,3,4 житлові кімнати, 6,7,8,9,10,11,12,13,14,15,16,17,18,19,20,21, 22, 23,24,25 підсобні; житловою площею 28,8 кв.м, загальною площею 216,0 кв.м (а.с.22).

Право власності позивачів на зазначену квартиру 24 жовтня 2007 року було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (далі КП «ДМБТІ») (а.с.23).

Як убачається з копії технічного паспорту на громадський будинок, виготовленого КП «ДМБТІ» станом на 04 вересня 2009 року, позивачі самовільно переобладнали квартиру № 9 у житловому будинку № 13 по вул. Червона у м. Дніпропетровську (літ.Б-2) під нежитлове приміщення загальною площею 43 кв.м та здійснили самовільне будівництво новобудови літ. Е-3 загальною площею 824,3 кв.м (а.с.24-26).

Зі змісту ч.5 ст. 11 ЦК України випливає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Згідно із ч. ч. 1-3, 5 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Із аналізу зазначених норм матеріального права випливає, що вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними, чи порушує таке майно права інших осіб.

Зазначені норми права судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховані.

За відсутності доказів, що позивачі є власниками або користувачами земельної ділянки, на якій самочинно збудовано спірне нерухоме майно, а також будь-яких даних щодо звернення позивачів до органів місцевого самоврядування про прийняття в експлуатацію спірних нежитлових приміщень, про відмову цих органів у його вирішенні, висновок суду про визнання права власності на самочинне будівництво є передчасним.

Крім того, висновок суду, шо на виконання вимог ч.3 ст. 376 ЦК України позивачам не може бути виділена земельна ділянка під реконструйований обєкт нерухомості відповідно до законодавства, оскільки вони є власниками квартири, яка знаходиться у багатоквартирному та багатоповерховому будинку і виділ в натурі частки майна у такому випадку неможливий, є необґрунтованим та безпідставним.

Також, посилаючись у рішенні на технічний висновок про стан будівельних конструкцій спірного майна, суд першої інстанції не взяв до уваги, що у справі відсутні висновки державних органів (відділу архітектури і будівництва, органів пожежного та санітарного нагляду тощо) з питань відповідності будівництва об'єкта архітектури проектній документації, державним стандартам, нормам і правилам, місцевим правилам забудови населених пунктів.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивачі на підставі договору купівлі-продажу є співвласниками житлової квартири та без дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, належно затвердженого проекту та необхідних погоджень, здійснили самочинне будівництво на земельній ділянці, яка в установленому законом порядку не була відведена для цієї мети, безпідставно визнав за ними право власності на нежиле приміщення із значно більшою площею, не залучив до участі у справі відповідні органи влади та місцевого самоврядування, що є порушенням норм матеріального і процесуального права та у відповідності з положеннями ст. 309 ЦПК України, тягне за собою скасування рішення суду у частині задоволених зустрічних позовних вимог з ухваленням нового рішення про відмову у їх задоволенні.

Рішення суду в частині відмови зобовязати відповідачку укласти з позивачами договір оренди спірного нерухомого майна є обґрунтованим та законним, а тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів відповідно до вимог ч.5 ст. 88 ЦПК України, стягує з відповідачів у рівних частках на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір згідно квитанції (а.с.65).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2015 року в частині визнання за ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 права власності на нежитлове приміщення № 9 за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Червона, буд.13, яке складається з приміщень: будівля літ. Б-2, приміщення 9, позиції 1-5, площею 43 кв.м, будівля літ Е-3, приміщенні 9, позиції 6-50, загальною площею 681,3 кв.м, загальною площею по літ Б-2 та літ. Е-3 724,3 кв.м, воріт -1 скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права власності на нежитлове приміщення № 9 за адресою м.Дніпропетровськ, вул.Червона, буд.13 відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 витрати по сплаті судового збору у розмірі по 83,33 грн. (вісімдесят три грн. 33 коп.) з кожного.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді