Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю позивачки та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Обласного комунального підприємства „Міжнародний аеропорт Рівне на рішення Рівненського міського суду від 12 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства „Міжнародний аеропорт „Рівне про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

28 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Обласного комунального підприємства „Міжнародний аеропорт „Рівне про стягнення 22 867,78 грн. заборгованості по заробітній платі, 29 449,35 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування 5 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Рівненського міського суду від 12 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про судові витрати. Рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

В поданій апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що 22 травня 2014 року постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області було накладено арешт на всі його грошові кошти в національній та в іноземній валютах у межах суми стягнення в розмірі 11 782 273, 47 грн.

У звязку з накладенням арешту підприємство не мало можливості самостійно розпоряджатися власними коштами, в тому числі самостійно виплачувати працівникам заробітну плату. Відтак відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 17 Закону України „Про виконавче провадження списання коштів з рахунків підприємства на виплату заробітної плати працівникам проводилося на підставі посвідчень комісії по трудових спорах. Лише після предявлення посвідчень КТС до виконання Відділ примусового виконання рішень ДВС Головного управління юстиції у Рівненській області в рамках виконавчого провадження проводив списання коштів з рахунків підприємства та перераховував їх на банківські рахунки працівникам.

Для отримання коштів ОСОБА_1 необхідно було в день звільнення звернутися в комісію по трудових спорах із відповідною заявою з метою отримання посвідчення КТС.

Впродовж останніх двох місяців своєї роботи позивачка отримувала належну заробітну плату за вищеописаною процедурою на підставі посвідчення КТС. Тому їй достеменно було відомо про те, що в день звільнення з роботи для отримання заробітної плати та розрахункових їй необхідно написати відповідну заяву до комісії по трудових спорах.

ОСОБА_1 визнала, що в день звільнення вона відмовилася від підписання та отримання посвідчень комісії по трудових спорах, які були підготовлені для неї бухгалтером підприємства.

Підтвердженням відсутності вини відповідача у непроведенні розрахунку з позивачкою при звільненні є також довідка № 474 від 30 липня 2015 року, в якій зазначено, що заборгованість перед звільненими працівниками погашена, за винятком ОСОБА_1, яка відмовилася підписувати посвідчення КТС.

30 липня 2015 року відповідач направив позивачці письмове повідомлення про те, що для отримання коштів, належних при звільненні, їй необхідно звернутися до комісії по трудових спорах та отримати відповідне посвідчення.

З аналізу ст. 117 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці та ст. 34 Закону України „Про оплату праці слідує, що обчислення середнього заробітку за затримку заробітної плати працівнику законодавством не передбачено.

Тому позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати не відповідає передбаченим законом способам захисту порушеного права.

Згідно з чинним законодавством середній заробіток працівнику виплачується в разі непроведення з ним розрахунку в день звільнення та за умови відсутності в цьому вини роботодавця.

Розрахунок заборгованості, складений позивачкою, не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, є невірним та завищеним, оскільки для визначення розміру стягнення позивачка до своєї заробітної плати за квітень зарахувала компенсацію за невикористану відпустку, яка є виплатою одноразового характеру (підпункт «б» п. 4 постанови № 100).

При розгляді справи позивачка не подала суду доказів про те, що затримка розрахунку при її звільненні з роботи мала місце з вини відповідача, не довела факту заподіяння їй відповідачем моральної шкоди та належним чином не обґрунтувала її розмір.

Покликаючись на ці обставини, відповідач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З матеріалів справи вбачається, що задовольняючи позов у повному обсязі, місцевий суд виходив з обґрунтованості всіх предявлених позивачкою вимог.

Проте погодитися повністю з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що позивачка працювала у відповідача з 1979 року на різних посадах.

22 квітня 2015 року наказом № 26-к ОСОБА_1 з посади начальника відділу складського забезпечення була звільнена на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (винні дії працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) та в цей же день наказом відповідача № 27-к переведена на посаду інспектора бюро перепусток (а. с. 9-10).

16 червня 2015 року наказом № 50-к позивачка з роботи була звільнена згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України (а. с. 12).

Таким чином, 22 квітня 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника відділу складського забезпечення та переведено на посаду інспектора бюро перепусток, що, на переконання колегії суддів, свідчить про припинення відповідачем із нею 22 квітня 2015 року трудових відносин за одною посадою та про продовження позивачкою роботи (трудових відносин із відповідачем) на цьому самому підприємстві вже за іншою посадою інспектора бюро перепусток.

З роботи в Обласному комунальному підприємстві „Міжнародний аеропорт „Рівне ОСОБА_1 звільнилася лише 16 червня 2015 року, після чого у відповідача стосовно неї виникли обовязки, які передбачені ст.ст. 47 та 116 КЗпП України.

З довідки № 340 від 16 червня 2015 року, розрахункового листка за червень 2015 року та позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачкою із заробітної плати на день її звільнення з роботи (16 червня 2015 року) становила 20 909, 54 грн. за посадою начальника відділу складського забезпечення та 1 958, 24 грн. за посадою інспектора бюро перепусток, разом 22 867, 78 грн. (а. с. 1-6, 13-14).

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідач у справі визнав, що він дійсно не провів із позивачкою розрахунку при звільненні, однак посилався на те, що невиплата належних звільненому працівникові сум мала місце не з його вини, а з вини самої позивачки, яка відмовилася від підписання та отримання посвідчень комісії по трудових спорах, що були підготовлені для неї бухгалтером підприємства, для предявлення їх до виконання Відділу примусового виконання рішень ДВС Головного управління юстиції у Рівненській області в рамках виконавчого провадження з метою списання коштів з рахунків підприємства та перерахування їх на банківські рахунки працівникам (а. с. 26-29, 60-65).

Таким чином, установивши, що при звільненні позивачки з роботи відповідач не виплатив належну ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 22 867, 78 грн., суд першої інстанції законно й обґрунтовано задовольнив її позовні вимоги до відповідача із цього приводу.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У пункті 20 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України розяснив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе в цьому відсутності своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день постановлення місцевим судом оскаржуваного рішення, тобто з 16 червня по 12 жовтня 2015 року у кількості 83 робочих днів (10 роб. днів червня + 23 роб. дні липня + 20 роб. днів серпня + 22 роб. дні вересня + 8 роб. днів жовтня = 83).

Згідно з підпунктом «л» п. 1 та п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати середньомісячну заробітну плату у даному випадку слід обчислювати, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов'язана відповідна виплата.

З розрахунку відповідача від 12 жовтня 2015 року, зробленого відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, вбачається, що середньоденна заробітна плата позивачки за квітень-травень 2015 року склала 98, 18 грн. (а. с. 50).

У звязку з цим з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8 148, 94 грн. (98, 18 грн. х 83 роб. дні = 8 148, 94 грн.).

На думку апеляційного суду, факт накладення 22 травня 2014 року постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області арешту на всі грошові кошти відповідача в національній та в іноземній валютах у межах суми стягнення в розмірі 11 782 273, 47 грн. не свідчить про відсутність вини підприємства у невиплаті належних звільненому працівникові сум.

Доказів про те, що невиплата належних позивачці при звільненні сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, мала місце не з вини відповідача, останній суду не подав.

Доводи апелянта про те, що для отримання заробленої заробітної плати та інших коштів, належних при звільненні, позивачці належало було звернутися до комісії по трудових спорах та отримати відповідне посвідчення, не заслуговують на увагу, оскільки обовязок з виплати заробітної плати законом покладено на працедавця (глава VII КЗпП України).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на працю включає в себе можливість людини заробляти собі на життя.

Непроведення відповідачем із позивачкою повного розрахунку при її звільненні з роботи частково позбавило позивачку частини зароблених нею засобів до існування.

У звязку з цим, на переконання апеляційного суду, допущені відповідачем порушення законних прав позивачки, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, порушили її нормальні життєві звязки та призвели до моральних страждань.

Проте за обставин, які викладені вище, виходячи з характеру та обсягу моральних страждань позивачки, засад розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає за необхідне визначений місцевим судом розмір відшкодування моральної шкоди зменшити з 5 000 до 500 грн.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає передбаченим законом способам захисту порушеного права суперечить ст. 117 КЗпП України.

Тому зважаючи на викладене, рішення місцевого суду не у повній мірі відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає частковим скасуванню та зміні.

Керуючись ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства „Міжнародний аеропорт Рівне задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 12 жовтня 2015 року у частині, що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства „Міжнародний аеропорт „Рівне про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Обласного комунального підприємства „Міжнародний аеропорт „Рівне на користь ОСОБА_1 8 148 (вісім тисяч сто сорок вісім) грн. 94 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішення Рівненського міського суду від 12 жовтня 2015 року у частині відшкодування моральної шкоди змінити, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, з 5 000 до 500 (пятисот) грн.

В решті рішення місцевого суду (в частині, що стосується стягнення 22 867, 78 грн. заборгованості по заробітній платі, та щодо допущення його до негайного виконання в частині стягнення заробітної плати за один місяць) залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: