У Х В А Л А

27 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Сеніна Ю.Л.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенська Інна Романівна, про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

встановила:

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування від 29 грудня 2011 року виставкового салону непродовольчих товарів, що розташований по АДРЕСА_1, укладеним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р.(реєстровий № 5887).

Провадження у справі в частині скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 грудня 2014 року( у силу ч.2 ст. 348 ЦПК України) скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року та залишити в силі рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: частини першої статті 234 ЦК України.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

ОСОБА_4 пропущено строк подання заяви про перегляд, однак заявниця ставить питання про поновлення цього строку з посиланням на поважність причин його пропуску.

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд підлягає поновленню, оскільки він пропущений з поважних причин, що стверджується наявними у заяві доводами.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої та ухвалу апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції виходив із того, що у порушення вимог статті 212 ЦПК суд першої та апеляційної інстанцій належним чином доводи сторін не перевірили, не врахували вимоги частини 4 статті 60, статей 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази й беручи за основу інші, суд має надати оцінку всім доказам у сукупності, що апеляційним судом зроблено не було. Крім того, позивач не є стороною договору дарування, а доказів про невідповідність договору вимогам закону та про те, що при укладенні договору порушенні права ОСОБА_4, останньою не надано. Зазначене свідчить про неповне встановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що, у свою чергу, призвело до поверхневого вирішення спору.

У наданих для порівняння:

- рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2012 року суд касаційної інстанції виходив із того, що за змістом статті 152 ЗК України визнання недійсним державного акта на право власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа не передбачено зазначеною нормою, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідним й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У заявку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що судами попередніх інстанцій повно встановлені фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів та вірно застосовані норми матеріального права до спірних правовідносин.

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційний суд, надавши належну оцінку обставинам справи, повно та всебічно з'ясувавши та встановивши їх, правильно виходив з того, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладення були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне приміщення від відповідача до його доньки, та вважав встановленим наявність умислу на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов'язання, шляхом звернення стягнення на це майно, що є підставою для визнання його недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку для подання заяви про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк для подання заяви про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенська Інна Романівна, про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

Ю.Л. Сенін