Справа № 344/2328/15-ц
Провадження № 2/344/2152/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Бабій О.М.

секретаря Орнат Л.І.

за участі позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача, мотивуючи тим, що 01 квітня 1993 року померла її бабуся ОСОБА_5, яка на випадок своєї смерті залишила заповіт за яким все належне їй майно заповіла відповідачу. Позивачка є спадкоємцем першої черги, оскільки на час смерті ОСОБА_5 батька позивачки та сина ОСОБА_5 не було в живих. Позивачка вважає, що заповіт бабуся склала без свого волевиявлення, оскільки на час складання заповіту перебувала без свідомості, в стані агонії. Заповіт замість неї підписав її син ОСОБА_6, від якого позивачці стало відомо про ці всі обставини.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві. Також представник позивача суду пояснив, що свої вимоги позивач обґрунтовує показами свідків та медичною карткою ОСОБА_5. Позивачка в судовому засіданні пояснила, що їй відомо про те, що власником будинку є відповідач, однак, про обставини складання заповіту їй стало відомо недавно, зі слів ОСОБА_6

Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги позову заперечили, вказали, що позивачкою пропущено строк позовної давності. Крім того, рішенням суду від 1994 року визначено коло спадкоємців, за відповідачем визнано право власності на спадкове майно. Позивачкою та її представником не надано суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_5 на час підписання заповіту не усвідомлювала чи не могла усвідомлювати своїх дій та керувати ними.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, який є сином померлої ОСОБА_5, дав покази в яких вказав, що замість ОСОБА_5 він писав заповіт, оскільки та була без свідомості вже два дні. В кімнаті, окрім ОСОБА_5 та свідка, були ще відповідач ОСОБА_3 та секретар сільської ради ОСОБА_7, який посвідчував заповіт. Свідок заперував щодо підписання заповіту, але секретар сказав, що на позивачку не можна складати заповіт бо вона неповнолітня, свідок підписав заповіт з умовою, що відповідач перепише будинок на позивачку коли та стане повнолітньою. Щодо медичної картки ОСОБА_5, то свідок вказав, що взяв картку в амбулаторії.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8, яка є сусідкою померлої ОСОБА_5, дала покази в яких вказала, що перед смертю ОСОБА_5 перебувала в комі, на час підписання заповіту свідок була в будинку померлої, однак в кімнаті де підписували заповіт її не було. В кімнату до ОСОБА_5 зайшов ОСОБА_3, секретар сільської ради та голова, покликали ОСОБА_6. Михайло згодом вийшов і сказав, що підписав заповіт. ОСОБА_3 сказав, що це тимчасово. Два тижні до смерті ОСОБА_5 казала, що залишить будинок ОСОБА_1. Софія була грамотною та вміла писати, перед смертю погано володіла руками, довго хворіла, лежала і нічого не говорила.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9, який є лікарем, працював в амбулаторії с. Вікторів, дав покази в яких вказав, що запис у медичній картці ОСОБА_5 від 28.03.1993 року робив він, на той час ОСОБА_5 була без свідомості. ОСОБА_5 було постановлено діагноз гостре порушення мозкового кровообігу, вперше такий діагноз поставлено 28.03.1993 року. Також вказав, що він не є лікарем невропатологом, тому його діагноз є попереднім, свідок приходив до ОСОБА_5 кожного дня, аж до смерті. Свідок виписав лікування, а ліки давав фельдшер, весь цей час ОСОБА_5 була без свідомості, але в стаціонар її не переводили, швидку допомогу він не викликав.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, який був секретарем сільської ради в 1993 році та посвідчував заповіт ОСОБА_5, дав покази в яких вказав, що коли свідок зайшов до кімнати, то там були ОСОБА_5, яка лежала в ліжку, був її син ОСОБА_6 та брат ОСОБА_3, більше нікого не було. Софія була хвора, але свідома, говорила, руки в неї не працювали, заповіт підписав ОСОБА_6, тиску не було.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, який був сільським головою в 1993 році, дав покази в яких вказав, що при складанні заповіту ОСОБА_5 його не було та про це йому нічого не відомо. Скарг зі сторони спадкоємців до сільської ради не надходило.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивачка є онукою ОСОБА_5, яка померла 01 квітня 1993 року, що сторонами визнається, а тому доказуванню не підлягає. Факт смерті ОСОБА_5 підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.6).

На час смерті ОСОБА_5 батько позивачки та син померлої ОСОБА_11 помер 15 жовтня 1992 року, що підтверджується копіями свідоцтв про народження ОСОБА_11 та ОСОБА_12, копією свідоцтва про смерть, (а.с.8, 9, 7).

На випадок своєї смерті ОСОБА_5 залишила заповіт від 28 березня 1993 року (а.с.5).

Позивачка вказує, що про обставини посвідчення заповіту їй стало відомо від свого дядька ОСОБА_6 недавно, тому нею не пропущено строк позовної давності щодо оскарження заповіту.

Відповідач та його представник просять застосувати строк позовної давності, оскільки вважають, що ОСОБА_6 та позивачці було відомо про всі обставини посвідчення заповіту.

Так, справді ОСОБА_6 було достеменно відомо про всі обставини посвідчення заповіту оскільки він його підписав замість ОСОБА_5, однак, доказів про те, що позивачці про це було відомо, відповідачами суду не надано та тверджень позивачки щодо строку позовної давності не спростовано.

Отже, суд прийшов до переконання, що позивачкою не пропущено строк позовної давності щодо оскарження заповіту.

Як вбачається із копії заповіту, ОСОБА_5 частину будинку під по господарським № 846 жилою площею 24,20 кв.м. і веранди 11,50 кв.м. розташованих з східної сторони, що знаходяться в с. Височанка Галицького району заповіла своєму брату ОСОБА_3. По просьбі ОСОБА_5 заповіт підписав ОСОБА_6.

Враховуючи те, що вищевказаний заповіт був складений 28 березня 1993 року, спадщина відкрилась 01 квітня 1993 року, то дійсність чи недійсність заповіту слід встановлювати з урахуванням норм ЦК УРСР, який діяв на той час.

Відповідно до пунктів 4 та 5 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, даний Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Також, відповідно до ч.3 ст. 5 Цивільного кодексу України (2004 р.) - якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР в редакції 1964 р.

На час смерті спадкодавця ОСОБА_5 був чиним ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР станом на 08.10.1999 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

ОСОБА_5 заповіла все своє майно одній особі, а саме відповідачу по справі.

Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР станом на 08.10.1999 року заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

В той же час, відповідно до ст. 543 ЦК УРСР, якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено.

Сторонами визначено, що заповіт за згодою всіх осіб, які були присутні при його підписанні через хворобу та неграмотність ОСОБА_5 підписав їх син ОСОБА_6.

Твердження позивача та її представника про те, що не було волевиявлення ОСОБА_5 не підтверджено належними та допустимими доказами.

Медична картка ОСОБА_5, яка самовільно отримана без належних на те підстав ОСОБА_6, не є належним та допустимим доказом того, що ОСОБА_5 не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Запис лікаря ОСОБА_9 свідчить про передній діагноз ОСОБА_5, вона не була оглянута лікарем спеціалістом (невропатологом).

Про призначення посмертної судово-медичної чи судово-психіатричної експертизи позивачка та її представник не клопотали.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Крім того, суд оцінює критично покази ОСОБА_6, як вбачається із його пояснень наданих під час розгляду справи в Галицькому районному суді Івано-Франківської області 16 лютого 1994 року, ОСОБА_6 позов визнав, та вказав, що заповіт є законним (а.с.75-79).

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 дають протилежні покази щодо стану ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_7 був присутніц при посвідченні заповіту та посвідчував його, в той час як свідка ОСОБА_8 в кімнаті не було. Крім того, свідок ОСОБА_8 вказувала, що при посвідченні заповіту був голова сільської ради, в той час як свідок ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_7 вказують, що такої особи при посвідченні заповіту не було.

Рішенням Галицького районного суду від 16 лютого 1994 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_13, ОСОБА_14 про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 та визнання права власності на спадкове майно позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено та за ним визнано право власності на спадкове майно, а саме: частину будинку під погосподарським № 846, жилою площею 24,20 кв.м. і веранди 11,50 кв.м. розташованих з східної сторони, що знаходяться в с. Височанка Галицького району (а.с.26).

Отже, фактично відповідач ОСОБА_3 набув у власність спадкове майно не на підставі заповіту, який оспорюється, а на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Крім того, згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на спадкування пред'явлення позову про визнання заповіту недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Позивачем не надано суду доказів на підставі яких заповіт ОСОБА_5 слід визнати недійсним.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 534, 541, 543 ЦК УРСР, п. п. 4 та 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 16, 57-60, 131, 303 ЦПК України, керуючись ст. ст. 213-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 08 грудня 2015 року.

Суддя Бабій О.М.