Справа № 363/3614/15-ц Головуючий у І інстанції Скарлат О. І.
Провадження № 22-ц/780/6550/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 1 09.12.2015
УХВАЛА

Іменем України

09 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Березовенко Р.В., Таргоній Д.О.,

при секретарі: Дрозд Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання шлюбного контракту частково недійсним поділ майна подружжя,-

встановила:

у серпні 2015 року позивач звернувся до суду з названим позовом, в якому вказав, що 13 липня 2003 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, за час якого 02.09.2003 року сторони придбали чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку оформлено на відповідачку.

Позивач зазначає, що для придбання даної квартири подружжям був взятий кредит в ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 23 215 доларів США. В грудні 2003 року заборгованість за кредитом була подружжям погашена, сторони брали участь у погашенні заборгованості по кредиту спільно.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13.08.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний.

06 квітня 2004 року між позивачем та відповідачем укладено шлюбний контракт, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу, яким квартира АДРЕСА_2 що зареєстрована на імя дружини, віднесена до особистої власності ОСОБА_3

Після припинення шлюбних відносин в квітні 2012 року та розірвання шлюбу в серпні 2012 року позивачу, якого відповідач примусово виселив з квартири, стало зрозуміло, що дане положення шлюбного договору ставить позивача як одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

ОСОБА_2 після розірвання шлюбу в серпні 2012 року звертався до відповідача з пропозицією укласти договір про поділ в натурі квартири як обєкта права спільної власності подружжя, однак відповідач заперечує та не визнає право позивача на виділ такої частки, посилаючись на п.2 шлюбного контракту.

Позивач просив суд визнати недійсним пункт 2 шлюбного контракту, укладений 06 квітня 2004 року; визнати за позивачем право власності на1/2 частку квартири АДРЕСА_3. Також виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в натурі по 1/2 частині квартири АДРЕСА_4.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської від 29 жовтня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та необґрунтованим, та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

В обґрунтуваннях доводів апеляційної скарги зазначив, що категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині ст.93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України.

Апелянт стверджує у своїй апеляційній скарзі, що докази надзвичайно невигідного матеріального становища, в якому він опинився за наслідками п.2 контракту, стало те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 був позбавлений власності взагалі і жила зокрема. Вселитися до квартири, яка була придбана у шлюбі за спільні кошти, і в якій апелянт має право поживати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 липня 2003 року по 13 серпня 2012 року.(а.с.6-7).Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.2003 року на імя ОСОБА_3 придбана квартира АДРЕСА_2 (а.с.8).

06 квітня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюбний контракт, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу ОСОБА_4, згідно з умовами п.2 якого подружжя дійшли згоди, що квартира АДРЕСА_2, що зареєстрована на імя дружини, та була придбана у шлюбі, вважається особистою власністю дружини. (а.с.5).

Пунктом 2 шлюбного контракту сторони визначили саме правовий режим квартири АДРЕСА_5 яка зареєстрована на імя ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 02.09.2003 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними під час шлюбу.

Суд правомірно не прийняв до уваги твердження позивача, про невідповідність п.2 шлюбного контракту вимогам ч.5 ст.93 СК України, оскільки за умовами цього пункту позивач фактично передав належну йому частку у спільному майні подружжя відповідачу.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що шлюбний контракт відповідає вимогам статей 93,97 СК України, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Разом з цим відсутні підстави для визнання права власності за позивачем на 1/2 частку спірної квартири та виділ її в натурі, оскільки вони є похідними від первісної вимоги.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обовязки.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначити у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Згідно із ст.103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст.203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Шлюбний контракт відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки спірним п.2 зазначеного шлюбного контракту сторони визначили правовий режим квартири.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

З урахуванням наведеного суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає обставинам справи, постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді