Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/5081/14-ц Головуючий у 1-й інст. Зайцев А. В.
Категорія 5 Доповідач Заполовський В. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу і поділ спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання втратившим права на користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 вересня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна.

Зазначав, що з грудня 1996 року проживав з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в квартирі його батьків. У листопаді 2004 року він разом з відповідачкою за спільні кошти та кошти надані його батьком, які виручені останнім від продажу квартири, придбали 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 та стали проживати в ньому і вести спільне господарство. Тому вважає, що відповідно до ст. 74 СК України придбані ними 55/100 ідеальних частин будинку є спільною сумісною власністю його та відповідачки.

У 2008 році сімейні відносини з відповідачкою припинилися, після чого він був змушений переїхати жити до своїх батьків.

За наведених обставин позивач просив встановити факт спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з грудня 1996 року по 2008 рік; визнати 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 їх спільною сумісною власністю; поділити спільне майно та визнати за ним право власності на половину вказаної частини будинку.

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом. Просила визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщеннями 2-2, 2-3, 2-5, 2-6, 2-1 в квартирі НОМЕР_1, які складають 55/100 ідеальних частин житлового будинку під АДРЕСА_1 та зобов'язати останнього знятися з реєстраційного обліку. Посилалась на те, що вона є власником спірної частини домоволодіння, позивач з 2008 року в будинку не проживає, а його реєстрація в будинку перешкоджає їй належним чином використовувати належне їй майно.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 залишено без задоволення у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування приміщеннями 2-2, 2-3, 2-5, 2-6, 2-1 в квартирі, яка складає 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 та зобов'язано його знятись з паспортної реєстрації.

Додатковим рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 вересня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Зокрема зазначає, що факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою та придбання спільного майна доведений і підтверджується показами допитаних судом свідків, наданими ним фото, фактом придбання за спільні кошти майна, зокрема 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Також вказує, що про порушення свого права йому стало відомо з довідки БТІ від 14.03.2014 року, із якої вбачається, що власником всього спірного майна є відповідачка. Тому вважає, що відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України вказана дата є початком перебігу строку позовної давності і такий строк ним не пропущений.

Крім того зазначає, що ОСОБА_2 не є власником квартири АДРЕСА_1, оскільки право власності за нею зареєстроване на 55/100 ідеальних частин вказаного житлового будинку, а не на квартиру НОМЕР_1 в даному будинку, як зазначає в зустрічному позові остання. Крім того, перелік приміщень, щодо яких ОСОБА_2 просить визнати його таким, що втратив право користування, не співпадає з переліком приміщень вказаних у договорі купівлі-продажу спірної нерухомості.

Тому вважає, що заявлені ОСОБА_2 вимоги не узгоджуються з матеріалами справи і є безпідставними.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

З матеріалів позову вбачається, що позивач заявив вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_2; визнання майна спільною сумісною власністю та визнання за собою права власності на 1/2 частину цього майна, посилаючись на ст.ст. 60, 70, 74 Сімейного кодексу України.

Відповідачем ОСОБА_2 вимоги позивича не визнаються повністю.

Вирішуючи спір суд визнав, що позивач ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_2 однією сім'єю без шлюбу протягом 1997 - 2008 років та вели спільне господарство, а також визнав придбані за договором купівлі - продажу від 04.11.2004 року 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю останніх. При цьому, ухвалюючи дане рішення суд не зазначив будь-яких встановлених ним обставин, на підставі яких прийшов до такого висновку.

У задоволенні позову суд відмовив з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 суд виходив з того, що ОСОБА_1 був зареєстрований в належній відповідачці частині будинку на правах члена її сім'ї, проте втратив право користування ним по причині відсутності понад один рік без поважних причин. Тобто задовольнив зустрічний позов з підстав, передбачених ч.2 ст.405 ЦК України.

З такими висновками суду погодитися не можливо, з огляду на таке.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Положення частини 2 ст.3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Частина 3 ст. 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбане спірне майно.

Отже, якщо навіть сторони й перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом на період придбання спірного майна, не залежно від причин, положення статті 74 СК України на ці правовідносини не поширюється.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

На обґрунтування позову позивач посилався на те, що факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою та придбання спірного майна підтверджується показами свідків, наданими ним фото, фактом ведення спільного господарства та наявністю спільного бюджету, а також народженням у них 30.12.2004 року сина ОСОБА_3

Проте обставини, на які посилається позивач обґрунтовуючи позов, матеріалами справи не доведені.

Так, на підтвердження факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу позивач посилається на наявність у нього та відповідачки спільної дитини - сина ОСОБА_3. Проте безспірних доказів про це матеріали справи не містять. Зокрема, наявне в матеріалах справи свідоцтво про народження дитини - ОСОБА_3 не містить відомостей про те, що ОСОБА_1 є його батьком, а таким зазначена інша особа. Тобто, у свідоцтві про народження даної дитини ОСОБА_1 у добровільному порядку не записаний як її батько (а.с.89).

Крім того, не доведений матеріалами справи і факт придбання в період проживання однією сім'єю та за спільні кошти сторін 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1. Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази про наявність у сторін спільних коштів, одержання позивачем доходу від роботи чи від зайняття підприємницькою діяльністю, чеки, квитанції, свідоцтва про право власності, тощо.

Також не підтверджені доводи позивача, що спірна частина будинку була придбана частково за кошти надані його батьком, зокрема 4700 доларів США, які той одержав від продажу своєї квартири у жовтні 2004 року, оскільки факт передачі зазначених коштів не підтверджений відповідними договорами чи письмовими розписками, як і не підтверджено, що саме ці кошти були витрачені на купівлю вказаного житла.

Разом з тим, як свідчить копія договору купівлі-продажу квартири, її продаж було здійснено за 4744 грн., а не за суму, яку зазначає позивач, яка ніби - то була передана його батьком на придбання спірного майна (а.с.7).

Не доводять матеріали справи і наявність у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільного бюджету, спільного господарства та побуту, проявів взаємної постійної турботи один про одного, а також виникнення інших конкретних прав та зобов'язань як у членів існуючої сім'ї в розумінні ст. 3 СК України

Не підтвердили достовірно і цих обставин допитані судом за клопотанням позивача свідки, показання яких суттєво різняться з показаннями свідків, допитаних судом за клопотанням сторони відповідача, як і не підтверджено такого наданими позивачем фото.

Тобто, позивач не довів, що з 1996 року по 2008 рік проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 та факту придбання за спільні кошти у цей період майна, зокрема частини житлового будинку АДРЕСА_1, хоча це є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Отже, позивач не довів, що ними була створена сім'я і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відтак, висновок суду першої інстанції про те, що сторони протягом 1997 - 2008 років проживали однією сім'єю без шлюбу та за спільні кошти придбали частину житлового будинку АДРЕСА_1 зроблений на припущеннях, а не на наявних у справі доказах, як визначено ст.60 ЦПК України.

За наведених обставин колегія суддів визнає, що позов ОСОБА_1 не є обґрунтованим і підстави для його задоволення відсутні, а відмова суду першої інстанції у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності не ґрунтується на вимогах закону.

Крім того, вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_2 суд визнав ОСОБА_1 таким, що втратив право користування 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 з підстав передбачених ч.2 ст.405 ЦК України.

Проте такий висновок є помилковим, він не узгоджується з матеріалами справи та нормами закону, що регулюють спірні правовідносини.

Так, за змістом ст.ст. 316, 319 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 04.11.2004 року є одноособовим власником 55/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1, в якому з її дозволу був зареєстрований ОСОБА_1 При цьому, доказів про те, що останній являвся членом сім'ї ОСОБА_2 в розумінні ст.ст.64, 156 ЖК України матеріали справи не містять.

Також, про те, що ОСОБА_1 зареєстрований у частині будинку належного ОСОБА_2 не як член її сім'ї, свідчить довідка МК ВЖРЕП-7 м.Бердичів від 16.01.2015 року №20 (а.с.39).

Тому, враховуючи наведені обставини та норми закону, що регулюють захист права власності, зустрічний позов підлягав задоволенню з підстав передбачених ст.ст. 391 ЦК України, а не з підстав передбачених ч.2 ст.405 ЦК України як вирішив суд.

Оскільки рішення ухвалено за неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, то відповідно до вимог ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову з інших підстав, задовольнивши апеляційну скаргу частково.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділу.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування 55/100 частинами житлового будинку по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2.

У задоволенні решти зустрічних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді