22-ц/775/1115/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Шиян В.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

І м е н е м У к р а ї н и

02 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді - Биліни Т.І.,

суддів - Гаврилової Г.Л., Бугрим Л.М.,

при секретарі - Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про виділ в натурі частини житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, усунення перешкод у користуванні житлом та вселення та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про виділ в натурі 3/4 частин житлового будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою, про усунення перешкоди в користуванні житлом та вселення. Позовні вимоги вмотивувала тим, що їй на праві власності належить 3/4 частини житлового будинку 16 по вулиці Орджонікідзе в місті Маріуполі, а решта будинку належить відповідачу ОСОБА_7.

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_7 помер, та в якості відповідачів по справі були залучені його спадкоємці ОСОБА_4 та ОСОБА_6

В остаточно уточнених позовних вимогах ОСОБА_2просила розділити в натурі житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, по вулиці Орджонікідзе, будинок 16 в місті Маріуполі Донецької області, припинити право сумісної часткової власності на вказане нерухоме майно. Просила визнати право власності за нею на ? частини вказаного будинку , а за відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_6 визнати право власності на решту будинку, відповідно до їх часток в спадковому майні. Крім того просила зобов'язати відповідачів здійснити переобладнання будинку відповідно висновку експертизи та відшкодувати їй понесені судові витрати.

В листопаді 2014 року до суду звернувся ОСОБА_4 із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7А про визнання права власності на вказаний житловий будинок за набувальною давністю.

Позовні вимоги вмотивував тим, що спірний будинок був спільною сумісною власністю його дідуся та бабусі з якими проживав його батько ОСОБА_7, до своєї смерті. Його батьки під час проживання ремонтували будинок, оплачували комунальні послуги. В 2000 році його батько прийняв спадщину після смерті бабусі ОСОБА_7 В 2004 році помер дідусь, і в спірному будинку залишилися проживати позивач разом з батьками. В липні 2008 року батьку стало відомо, що дідусь подарував весь будинок своїй доньці ОСОБА_2 Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 10 листопада 2009 року договір дарування було визнано частково не дійсним і за батьком ОСОБА_7 було визнано право власності на 1/4 частину спірного будинку. Після смерті батька він є спадкоємцем 1/4 частини вказаного будинку так як його матір відмовилася від спадщини на його користь. ОСОБА_4 вважає, що він придбав право власності за набувальною давністю на 3/4 частини житлового будинку 16 по вулиці Орджонікідзе в місті Маріуполі, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в спірному будинку не проживали майже 13 років, своєю власністю не володіли, утриманням будинку не займалися.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить змінити рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2015 року в частині відмови в задоволенні її позовних вимог, та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду про неможливість виділу частки будинку ОСОБА_2 суперечить висновку судової будівельно технічної експертизи №7 від 10 липня 2015 року.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5Ф в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2015 року, в частині відмови в задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання права власності на 3/4 частини житлового будинку за набувальною давністю та ухвалити нове рішення у справі, яким вищезгадані вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновків, що ОСОБА_4 було відомо про набуття громадянкою ОСОБА_2 права власності на спірний будинок за договором дарування, оскільки він постійно проживав у вказаному будинку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_8, третю особу ОСОБА_9, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для відхилення обох апеляційних скарг.

Відповідач позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 та представник третьої особи Маріупольської міської ради в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а саме телефонограмою зареєстрованою в журналі телефонограм Апеляційного суду.(а.с.267)

Зважаючи на положення ч.2 ст.305 ЦПК України така неявка не є перешкодою для розгляду справи, крім того інтереси відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні забезпечені його представником ОСОБА_5

У відповідності зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, щодо визнання права власності, суд першої інстанції виходив з того, що право власності позивача ОСОБА_2 підтверджується, посвідченим приватним нотаріусом, договором дарування від 9 жовтня 2001 року. Крім того дана обставина підтверджена рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 10 листопада 2009 року, за яким договір дарування, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 від 9 жовтня 2001 року за реєстровим номером № 5304 було визнано частково не дійсним в частині дарування 1/4 частини домоволодіння № 16 по вулиці Орджонікідзе в місті Маріуполі..( а.с. 5, 6,8)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, щодо виділення в натурі часток за кожною стороною, суд першої інстанції виходив з того, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна право спільної часткової власності припиняється. Частка, що виділена власнику та частка, що залишаються, повинні бути ізольованими, тобто мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року N 1117 "Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них".

Проте, таким якостям частка спірного будинку, що залишається, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 7 від 10 липня 2015 року не відповідає та потребує переобладнання.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції оскільки вважає позовні вимоги ОСОБА_2 в частині виділу в натурі 3/4 частин будинку передчасними.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2 ст. 183 ЦК).

Верховний Суд України у абзаці першому пункту 6 постанови Пленуму "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок" від 4 жовтня 1991 р. N 7 підкреслює, що судам при вирішенні справ про виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

В експертному висновку судової будівельно технічної експертизи № 7 від 10 липня 2015 року зазначено, що існує можливість розподілу житлового будинку шляхом виділу ОСОБА_2 в натурі ? ідеальних частин, ? ідеальної частини ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з цілого.

Технічна можливість організації квартир полягає у переплануванні та переобладнанні приміщення. (а.с.158-168)

У статті 152 ЖК визначено підстави та умови переобладнання і перепланування жилого будинку, для чого необхідно отримати дозвіл органу влади. За змістом цієї норми права та з урахуванням Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 N 76, перепланування - це, зокрема, перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів.

Порядок отримання дозволів на переобладнання та перепланування житлових будинків регулюється ЖК, законами України "Про місцеве самоврядування в Україні" та "Про житлово-комунальні послуги", Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.92 N 572, Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 N 76, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.08.2005 за N 927/11207.

З результату аналізу зазначених норм вбачається, що переобладнання і перепланування житлового будинку проводяться з дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів, який може бути лише у вигляді відповідного рішення виконавчого комітету (або іншого державного органу, якому в кожному конкретному регіоні можна делегували такі повноваження).

Згідно позиції ВССУ згода органу державної влади на заплановані переобладнання та перепланування згідно з висновком експертизи повинні бути отримані до ухвалення рішення суду, а не після його ухвалення, оскільки така згода є однією з умов для вирішення та задоволення позову.

Оскільки висновком експертизи саме такі роботи передбачені як умова визначення порядку виділу часток в натурі, а дозвіл виконавчого комітету місцевої ради на такі роботи відсутній, то у суду першої інстанції не було підстав для задоволення вимог і в цій частині.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції і в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що 3/4 частини житлового будинку 16 по вулиці Орджонікідзе в місті Маріуполі на праві власності на підставі договору дарування належить ОСОБА_2

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно у особи, яка тривалий час ним користувалася не може виникнути при наявності титульного власника.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_4 набув право власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки він тривалий час доглядав за ним, сплачував комунальні послуги, здійснював ремонтні роботи не володіючи інформацією стосовно його власника неспроможні.

Враховуючи приписи ст. 344 ЦК України та роз'яснення постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для набуття права власності за набувальною давністю на спірний будинок у ОСОБА_4 Оскільки, позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником.

Усі доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи колегія суддів переглянула і дійшла висновків, що судом першої інстанції фактичні обставини з`ясовані повно та всебічно, висновки суду відповідають встановленим фактам. Суд розглянув цивільну справу з дотриманням загальних засад цивільного судочинства - принципу змагальності сторін і диспозитивності цивільного судочинства, що передбачено ст. 11 ЦПК України.

Будь-яких нових обставин чи нових доказів, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та які б свідчили про неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, і давали б апеляційному суду підстави провести переоцінку обставин та доказів, зроблену судом першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено та апеляційному суду не надано.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг і скасування судового рішення немає.

. Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цією ухвалою.

Головуючий : Т.І.Биліна

Судді: Г.Л.Гаврилова

ОСОБА_11