У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 3 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, у якому просила зобов'язати відповідача звільнити позивача від 06 червня 2013 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням або відповідно до ст. 36 КЗпП України визначити іншу причину звільнення та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 10 126 грн 95 коп.

На обґрунтування позову вказувала, що 27 серпня 2014 року апеляційним судом Харківської області скасовано рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2014 року про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причини звільнення та стягнення заборгованості та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за затримку розрахунку в сумі 5 300 грн, моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн та звільнення позивачки від 06 червня 2013 року наказом № 6 за п. 4 ст. 40 КЗпП України визнано незаконним. Зазначає, що її статус стосовно трудових відносин з відповідачем залишається невизначеним, що унеможливлює оформлення трудової книжки належним чином та влаштування на іншу роботу. Крім того, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача середній заробіток за час розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України у розмірі 10 126 грн 95 коп. за період з 29 серпня 2014 року до 15 травня 2015 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 липня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Зобов'язано фізичну особу - підприємця ОСОБА_4 звільнити ОСОБА_3 за ст. 38 КЗпП України відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 10 126 грн 95 коп. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 3 вересня 2015 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив із того, що за рішенням суду звільнення ОСОБА_3 було визнано незаконним, а тому вимоги про зобов'язання відповідача звільнити позивача за ст. 38 КЗпП України, з урахуванням норм ст. 235 КЗпП України, є обґрунтованими. Крім того, відповідно до ст. 117 КЗпП України наявні підстави для стягнення на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що підстави для зобов'язання відповідача звільнити ОСОБА_3 з 6 червня 2013 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням або відповідно до ст. 36 КЗпП України визначити іншу причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) відсутні.

Колегія суддів вважає, що такі висновки апеляційного суду є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Судами установлено, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за весь період її роботи з 5 червня 2006 року по 26 червня 2013 року у розмірі 5 236 грн 86 коп., у решті вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 серпня 2014 року рішення районного суду змінено та ухвалено нове рішення, яким визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 за наказом від 6 червня 2013 року № 6 за п. 4 ст. 40 КЗпП України та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за затримку у розрахунку в сумі 5 300 грн та моральну шкоду в сумі 1 тис. грн, а всього 6 300 грн, у решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 грудня 2014 року рішення апеляційного суду Харківської області від 27 серпня 2014 року залишено без зміни.

ОСОБА_3 у позовній заяві зазначала, що після визнання незаконним звільнення за наказом від 6 червня 2013 року № 6 за п. 4 ст. 40 КЗпП України на підставі рішення суду, її статус щодо трудових відносин з відповідачем залишається невизначеним, що не дає можливості оформити належним чином трудову книжку та влаштуватися на іншу роботу, при цьому, вимог про поновлення вона не заявляє.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відповідно до п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутні відомості про звернення ОСОБА_3 до відповідача із заявою про звільнення за будь-якої підстави. Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 3 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко