АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Слободянюк С.В.

при секретарі: Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою через представника ОСОБА_2, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

у червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати за нею право власності на об'єкт незавершеного будівництва площею 160 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_1 на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.

Надалі позивач уточнила позовні вимоги та зазначила співвідповідачем ОСОБА_4

Справа № 753/11209/14 Апеляційне провадження № 22-ц-796/14456/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Кириченко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обґрунтування позову зазначала, що в квітні 2010 року вона з відповідачами домовилася про придбання у останніх земельної ділянки для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. Вона сплатила відповідачці обумовлену суму грошей в розмірі 35 000 грн., на підтвердження своїх зобов'язань ОСОБА_1 07.04.2010 року написала розписку та надала нотаріально завірену заяву про те, що не заперечує проти приватизації нею земельної ділянки, а також дозволяє проводити на ній будівництво. До кінця 2012 року вона розчистила земельну ділянку та звела на ній фундамент під будівництво житлового будинку. Проте виявилось, що без участі ОСОБА_1 оформити всі необхідні документи на право власності на земельну ділянку вона не має можливості, оскільки остання є землекористувачем ділянки. ОСОБА_1 постійно ухилялася від будь-яких дій щодо оформлення документів на приватизацію, а коли вже був побудований фундамент будинку повідомила, що не збирається передавати їй ділянку, оскільки вирішила розпорядитися нею по іншому. Такими діями відповідач завдала їй моральних страждань, оскільки порушилися її звичайний ритм життя та погіршились стосунки в сім`ї.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30.09.2015 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, з яких складається об'єкт незавершеного будівництва площею 160 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.10.2015 року вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що спірна земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_4, яка не укладала правочинів по відчуженню земельної ділянки і є єдиним законним власником, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку. Крім того, суд порушив процедуру проведення допиту свідків, долучення до справи копій документів без заслуховування думки сторін та після переходу до розгляду справи по суті. Також суд не врахував, що позивач не отримувала дозволів у відповідних державних установах на проведення будівничих робіт, не розробляла відповідний проект, що вимагає закон. Вважає також, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не вимагала визнання за нею права власності на будівельні матеріали та не застосував позовну давність.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Інші сторони у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є матір`ю та донькою.

На підставі договору дарування житлового будинку, ОСОБА_4 є користувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

На початку квітня 2010 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було досягнуто домовленостей про купівлю - продаж земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до довіреностей від 01.03.2010 року та від 01.04.2010 року ОСОБА_8 була довіреною особою ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

Відповідно до розписки від 07.04.2010 року на виконання домовленостей про купівлю - продаж земельної ділянки позивачем було сплачено відповідачам 35 000 грн..

Згідно копії додаткової угоди № 1 від 09.04.2010 року, в рахунок оплати вартості земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, батьком позивачки ОСОБА_9 було безоплатно передано довіреній особі відповідачів ОСОБА_8 право вимоги за договором про участь у фонді фінансування будівництва, об`єктом фінансування є квартира АДРЕСА_2.

В період часу з квітня 2010 року по осінь 2013 року позивач з дозволу та за погодженням з відповідачами звела на земельній ділянці АДРЕСА_1 фундамент житлового будинку площею 160 кв. м.

Восени 2013 року відповідачі повідомили позивачку про те, що їх представники ОСОБА_8 вчинили відносно них шахрайські дії, не віддали гроші, а тому вони вже не мають наміру здійснювати переоформлення земельної ділянки на ім`я позивачки.

Задовольняючи частково позовні вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач побудувала фундамент будинку з дозволу відповідачів та останні не заперечували факт будівництва фундаменту будинку саме позивачкою. Оскільки позивач не набула права власності на об`єкт будівництва, позов може бути задоволений шляхом визнання за позивачкою права власності на будівельні матеріали, які використані нею при зведенні будинку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ст. 376 цього ж Кодексу житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

З аналізу зазначених норм вбачається, що якщо особа здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, яка належить іншій особі, та власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на самочинне будівництво, особа яка здійснила самочинне будівництво має знести здійснені нею забудови. Вищевказані норми не передбачать права власника земельної ділянки на будівельні матеріали, які використані при будівництві. Більше того, при визнанні права власності на самочинне будівництво за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене, особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво.

Судом першої інстанції встановлено, що будівництво фундаменту на земельній ділянці, яка не належить позивачці здійснено останньою за власний рахунок та при будівництві, використані будівельні матеріали, які придбані нею за власні кошти.

Відповідачі заперечуючи проти позову не спростовували доводи позивачки про те, що будівництво велося за рахунок позивачки.

Відтак визнання за позивачкою права власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи, з яких складається об'єкт незавершеного будівництва відповідає як встановленим у справі обставинам, так і нормам матеріального права.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки за відсутності права на самовільне будівництво суд може визнати право на будівельні матеріали.

Доводи апеляційної скарги про процесуальні порушення при розгляді справи не впливають на висновки суду, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушень норм процесуального права, які б призвело до неправильного вирішення справи колегією суддів не встановлено.

Рішення в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди не оскаржується, а відтак у апеляційному порядку не перевіряється.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді