АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7591/15 Справа № 185/9515/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

02 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі Прудченко В.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ «КБ «Надра» у жовтні 2014 року звернулося до суду з позовом, який під час розгляду справи було уточнено, до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором /а.с.2-3, 31/.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2015 року позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 06 квітня 2007 року в розмірі 30 503,24 доларів США та 106 187,59 грн., яка складається з заборгованості по кредиту 16 831,07 доларів США, що еквівалентно 255 589,90 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 13 672,17 доларів США, що еквівалентно 207 620,10 грн., комісії 17 899,57 грн., штрафу у розмірі 28 093,36 грн. та пені 60 194,66 грн. також вирішено питання щодо судових витрат /а.с.8384/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» задовольнити частково, посилаючись на те, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, та рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с.90-97/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 629 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства у встановлений договором строк, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Нормами ст. 553, 554 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом встановлено, що 06 квітня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 8/2007/840-К/1516-ПР, відповідно до умов якого останньому було видано кредит на споживчі потреби в розмірі 18 500 доларів США, строком до 31 березня 2017 року включно, із сплатою 14,49% річних за користування кредитними коштами. /а.с.6-7/.

Кредитні кошти були отримані ОСОБА_2, що підтверджується заявою на видачу готівки № 460 та квитанцією від 06 квітня 2007 року /а.с. 8, 9/.

За кредитним договором ОСОБА_2 зобов'язався повертати кредит та сплачувати нараховані відсотки щомісячно, до 10 числа поточного місяця з визначенням щомісячного платежу в розмірі 309,59 доларів США (п.3.3.1, 3.3.3 кредитного договору).

Пунктом 4.2.4 договору передбачено право Банку вимагати від позичальника дострокового виконання зобовязань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс чергові мінімально необхідні платежі у термін, визначений п.3.3.3 договору, а також у випадку невиконання умов, передбачених п.4.3.6 цього договору. При цьому сторонами не було узгоджено виду даної вимоги, тобто Банк на свій розсуд обирає як саме звертатись до позичальника щодо повернення кредитних коштів або через предявлення вимоги про дострокове погашення кредиту, або звернутись до суду з позовом про захист порушених прав шляхом стягнення заборгованості.

Пунктом 5 кредитного договору сторони погодили відповідальність за неналежне виконання зобовязань і порушення позичальником умов щодо повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом.

Крім того, 06 квітня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №8/2007/840-К/1516-ПР відповідно до якого остання поручається перед кредитором за належне виконання взятих на себе зобовязань ОСОБА_2 відповідно до кредитного договору від 06 квітня 2007 року, що також відображено у п.2.4 кредитного договору /а.с.10/.

Пунктом 1.2 договору поруки передбачена відповідальність поручителя перед кредитором у повному обсязі, тобто поручитель та позичальник відповідають перед Банком як солідарні боржники.

Відповідно п.1.4 договору поруки відповідальність поручителя перед кредитором виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобовязань, так і при невиконанні позичальником зобовязань в цілому.

Також п.1.5 договору поруки встановлено, що поручитель підтверджує, що він ознайомлений та погоджується з умовами кредитного договору від 06 квітня 2007 року.

У порушення умов спірного кредитного договору від 06 квітня 2007 року, відповідач свої зобовязання виконував неналежним чином, у зв'язку з чим станом на 04 грудня 2014 року утворилася заборгованість в розмірі 30 503,24 доларів США та 106 187,59 грн., яка складається з заборгованості по кредиту 16 831,07 доларів США, що еквівалентно 255 589,90 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 13 672,17 доларів США, що еквівалентно 207 620,10 грн., комісії 17 899,57 грн., штрафу у розмірі 28 093,36 грн. та пені 60 194,66 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості /а.с.32-33/.

Встановивши зазначені обставини та враховуючи наведені норми закону, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «Надра».

Посилання відповідачів в своїй апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції при розгляді даної справи не було досліджено всіх обставин по справі, оскільки ухвалюючи рішення керувався лише доводами позивача про неналежне виконання зобовязань відповідача за спірним кредитним договором та не прийняв до уваги доводи наведені відповідачами у своїх запереченнях на позов, які також викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не може прийняти до уваги з наступних підстав.

Твердження апелянтів про те, що ОСОБА_3 як поручитель не була ознайомлена з умовами кредитного договору та відсутній її підпис на самому кредитному договорі, спростовуються матеріалами справи, оскільки пунктом договору поруки встановлена згода поручителя з умовами спірного кредитного договору. Даний договір поруки підписаний ОСОБА_3 та не був визнаний недійсним в судовому порядку як в цілому так і окремі його пункти. Наявність підпису поручителя на основному кредитному договорі не передбачено ні спірним договором ні чинним законодавством України.

Посилання про неможливість виконати свої зобовязання за кредитним договором, через зростання курсу долара США, зазначаючи що при видачі кредиту платоспроможність відповідача визначалась виходячи з доходів останнього в гривні, а не в валюті, також не можна прийняти до уваги, оскільки умовами договору визначена сума даного кредиту саме в доларах США, як і щомісячний мінімальних платіж. Крім того, умовами договору не передбачено встановленого курсу валюти за яким боржник повинен вносити грошові кошти в рахунок погашення кредиту.

Також щодо посилань апелянтів про відсутність у позивача індивідуальної ліцензії НБУ на видачу валютних кредитів на споживчі потреби, колегія суддів не може прийняти до уваги, за наступних підстав.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за №1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_4