Справа № 361/6218/13-ц Головуючий у І інстанції Шинкар А. О.
Провадження № 22-ц/780/6851/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

07 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, третя особа - відділ Держземагенства у Броварському районі Київської області, про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та встановлення порядку користування земельними ділянками,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала наступним: вона є власником 1/2 частини житлового будинку № 34 по вул. Новоселиця в с. Зазим'є Броварського району Київської області, яку придбала у ОСОБА_5 Інша 1/2 частина цього будинку на момент придбання належала ОСОБА_6 10 квітня 1997 року їй була передана у постійне користування земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва і обслуговування1/2 частини зазначеного житлового будинку. Рішенням Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 11 квітня 2007 року № 371 їй було передано у власність 0,0950 га для будівництва та обслуговування 1/2 частини житлового будинку, а 10 лютого 2009 року видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

У 2008 році належну ОСОБА_6 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку площею 0,1469 га для будівництва та обслуговування будинку отримали у спадщину ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яким 18 листопада 2010 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1469 га.

У 2013 році позивач звернулась до ТОВ «Земприватсервіс» з проханням скласти кадастровий план земельної ділянки із зазначенням будинку, що на ній розташований. З наданого кадастрового плану їй стало відомо, що земельна ділянка, на якій розташований належний сторонам будинок, поділена між його власниками не по 1/2 частині, тобто не відповідно до часток у праві власності на будинок, а саме: позивачеві належить 0,0950 га, а відповідачам - 0,1469 га, хоч рішенням Зазимської сільської ради від 18 травня 1994 року земельна ділянка була розподілена між співвласниками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частинах по 0,12 га. Крім того з кадастрового плану вбачається, що межа розподілу земельних ділянок проходить не вздовж спільної стіни будинку, а через частину будинку, яка належить позивачу.

Посилаючись на те, що при прийнятті рішень Зазимською сільською радою Броварського району Київської області про передання у власність земельних ділянок сторонам та при виготовленні державних актів про право власності на земельні ділянки не було взято до уваги місце розташування будинку та не дотримано принципу справедливого розподілу власності між співвласниками (відповідно до часток сторін у праві власності на будинок), позивач з урахуванням уточнення позовних вимог просила суд визнати недійсним державний акт серії ЯД № 750133 на право власності на земельну ділянку площею 0,0950 га, виданий 10 лютого 2009 року на її ім'я, визнати недійсним державний акт серії ЯЛ №837449 на право власності на земельну ділянку площею 0,1469 га, виданий 18 листопада 2010 року на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_4, встановити порядок користування земельною ділянкою відповідно до варіанту судової земельно-технічної експертизи.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2015року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Обґрунтувала скаргу тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск нею строку позовної давності, так як про порушення своїх прав вона дізналася лише у 2013 році. Вказує, що спірними державними актами порушено її права, створюють їй перешкоди у користуванні землею, факт накладення земельних ділянок сторін підтвердила і проведена судова земельно-технічна експертиза, що судом не було взято до уваги. Крім того зазначає, що судом не надано належної оцінки наявним доказам у справі. За таких умов є усі підстави для задоволення її позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. При цьому не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними чи юридичними особами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст. 15, ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст. 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом. Предявляючи позов, позивач самостійно обрав спосіб захисту своїх прав, заявивши вимоги про визнання недійсними та скасування спірних державних актів.

Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до вимог ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з розясненнями, викладеними у п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Висновок про те, що державний акт на право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано, міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13), від 25 червня 2014 (справа № 6-67цс14).

Як видно із матеріалів справи та наведених положень закону, правовою підставою для набуття позивачем права власності на належну їй земельну ділянку є рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області № 371 від 11 квітня 2007 року. Правовою підставою набуття відповідачами права власності на спірну земельну ділянку стало наступне: на підставі рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області № 47 від 08 червня 2000 року земельна ділянка площею 0,2086 га була передана у власність ОСОБА_6, після смерті якого на підставі свідоцтв про право на спадщину №№ 1-652, 1-654 від 15.03.2009 року її успадкували ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Таким чином оспорені державні акти про право власності на земельні ділянки були видані на підставі зазначених правочинів та лише посвідчують вже існуючі права на землю.

Згідно із вимогами ст.ст. 3, 10, 60, 119, 212-213 ЦПК України позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав для предмету позову належить виключно позивачу, і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не заявляв позовних вимог про перевірку судом законності рішення сільської ради щодо затвердження технічної документації із землеустрою та передачі позивачу та спадкодавцю відповідачів спірних земельних ділянок (або ж законності їх спадкування). Відповідно до діючого в Україні принципу презумпції чинності правочину, вказані рішення є чинними, і саме вони стали підставою для видачі державних актів про право власності на спірні земельні ділянки. Таким чином, без встановлення судом недійсності (невідповідності вимогам закону) рішення органу, на підставі якого видано державний акт на право власності на земельну ділянку як правової підстави набуття земельної ділянки у власність, вимоги про визнання недійсними таких державних актів до задоволення не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О.Журба

Судді: О.П.Коцюрба

ОСОБА_7