у х в а л а

іменем україни

2 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних ікримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ЧерненкоВ.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Городоцького району Львівської області в інтересах держави в особі Городоцької районної державної адміністрації Львівської області та Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області до ОСОБА_3, треті особи: відділ Держземагенства у Городоцькому районі Львівської області, приватний нотаріус Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Страшевська Х.Г., про визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, витребування майна із чужого незаконного володіння; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Городоцької районної державної адміністрації Львівської області, Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, треті особи: відділ Держземагенства у Городоцькому районі Львівської області, приватний нотаріус Городоцького районного нотаріального округу Львівської області СтрашевськаХ.Г., прокуратура Городоцького району Львівської області, про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 25 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року прокурор в інтересах держави в особі Городоцької районної державної адміністрації Львівської області та Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_5 було видано державний акт на право приватної власності на землю від 21 липня 1998 року площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства на території Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області на підставі рішення сесії цієї ради від 11 вересня 1996 року № 397. Проте рішення про надання ОСОБА_5 земельної ділянки сесією сільської ради не приймалось. 23 липня 2009 року ОСОБА_5 згідно з договором дарування подарувала вказану земельну ділянку своїй дочці, ОСОБА_6, яка 22 жовтня 2009 року отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Про зазначені порушення вимог ЗК України прокурору стало відомо у березні 2011 року зі звернення до прокуратури Суховільської сільської ради.

Прокурор, у зв'язку з цим, вважаючи, що строк позовної давності ним пропущено з поважних причин, просив його поновити та визнати недійсними й скасувати державні акти на право власності на земельну ділянку, видані ОСОБА_5 і пізніше ОСОБА_3, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки та витребувати її із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 шляхом повернення Городоцькій районній державній адміністрації Львівської області.

У листопаді 2011 року ОСОБА_6 звернулась до суду із зазначеним вище зустрічним позовом, посилаючись на те, що її мати, ОСОБА_5, постійно та відкрито володіла та користувалась спірною земельною ділянкою упродовж 15 років, з 1996 року, вона отримала державний акт на право власності на землю на підставі договору дарування від 23 липня 2009 року. У зв'язку з цим просила визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку та зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою. Також заявляла про застосування строку позовної давності до позовних вимог прокурора, який пропущено без поважних причин.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 25 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року, позов прокурора задоволено. Поновлено строк позовної давності. Визнано недійсним та скасовано державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства на території Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, виданий на ім'я ОСОБА_5 Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га на території Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Страшевською Х.Г. Визнано недійсним та скасовано державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства на території Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, витребувано від ОСОБА_3 вказану земельну ділянку шляхом повернення її Городоцькій районній державній адміністрації Львівської області. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову прокурора відмовити, а її зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов прокурора, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що прокурор пропустив строк позовної давності з поважних причин, оскільки про порушення земельного законодавства довідався у березні 2011 року зі звернення до нього сільської ради, тому поновив прокурору цей строк. При цьому суд зазначив, про державний акт на право власності на землю ОСОБА_5 було видано з порушенням встановленого законом порядку, оскільки сесія сільської ради 11 вересня 2006 року не приймала рішення про надання їй земельної ділянки. Оскільки вона не набула у встановленому законом порядку права власності на землю, то не мала повноважень власника на розпорядження землею, дарувати землю дочці. У зв'язку з цим земельна ділянка підлягає витребуванню і від добросовісного набувача.

Проте повністюпогодитися з такими висновками судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_5 видано державний акт на право приватної власності на землю від 21 липня 1998 року площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства на території Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області на підставі рішення сесії цієї ради від 11 вересня 1996 року № 397.

Також судом установлено, що рішенням XI сесії II скликання Суховільської сільської ради Городоцького району від 11 вересня 1996 року № 397 передавались земельні ділянки у власність громадянам с. Суховоля Городоцького району, проте у списку громадян ОСОБА_5 не було.

У зв'язку з наведеним суди дійшли правильного висновку про те, що при видачі державного акту на землю на ім'я ОСОБА_5 і ОСОБА_3 було порушено відповідно положення ст. ст. 17-19 ЗК України 1990 року, ст. 116 ЗК України та ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування».

23 липня 2009 року ОСОБА_5 згідно з договором дарування подарувала вказану земельну ділянку ОСОБА_6, яка 22 жовтня 2009 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.

Пред'являючи позов, прокурор зазначав, що про зазначені порушення вимог законодавства йому стало відомо у березні 2011 року після звернення до прокуратури Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області. Просив поновити строк позовної давності і таку заяву районний суд задовольнив, а апеляційний суд з цим погодився.

Разом з тим, задовольняючи позов, суди не звернули уваги на таке.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Судом установлено, що прокурором пред'явлено позов в інтересах Городоцької районної державної адміністрації Львівської області та Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, які підтримали позов і яким мало бути відомо про порушене право з часу видачі державного акту на землю ОСОБА_5

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 1 липня 2015 року № 6-178 цс 15 та від 16 вересня 2015 року № 6-68 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Незважаючи на викладене, суди фактично наділили прокурора статусом самостійного позивача та дійшли передчасного висновку про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокуратурою під час проведення перевірки факту порушення земельного законодавства після звернення до нього сільської ради.

Крім того, визнаючи за позовом прокурора, який пред'явив позов в інтересах держави в особі Городоцької районної державної адміністрації Львівської області та Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, суди не звернули уваги на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Проте районний суд, задовольнивши позов прокурора про визнання недійним договору дарування земельної ділянки, укладеної між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, та про повернення земельної ділянки у власність Городоцької районної державної адміністрації, не врахував, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Отже, за таких обставин належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

З урахуванням наведеного, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не дали належної правової оцінки тому, чи правильно обраний прокурором спосіб захисту та чи відповідає він вимогам закону.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 19 листопада 2014 року № 6-170 цс 14, від 25 червня 2014 року № 6-67 цс 14, від 13 травня 2015 року № 6-67 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Також у порушення вимог ст. 37 ЦПК України, суд, визнавши недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, в установленому законом порядку не вирішив питання про процесуальне правонаступництво та залучення до участі у справі її правонаступника.

Крім того, визнаючи недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, суди не звернули уваги на таке.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються різними актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підстав цих норм вирішувати справи.

Проте, визнаючи недійсним цивільно-правовий договір дарування суд взагалі не зазначив, які норми ЦК України чи інше законодавство підлягає застосуванню для визнання правочину недійсним, хоча прокурор посилався на положення ст. ст. 203, 215 ЦК України, проте вони залишились без дослідження та правової оцінки.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 частково задовольнити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 25 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко