УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Дьоміної О.О., Демяносова М.В., Коротуна В.М., Іваненко Ю.Г., Ступак О.В.,
за участю представника позивача - ОСОБА_6,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про розірвання шлюбу,за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_7 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 07 травня 2005 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між нею та відповідачем (актовий запис № 279).

Під час перебування у шлюбі у них народився син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Останні чотири роки вона з ОСОБА_8 час від часу жили окремо, оскільки він не бажав займатися дитиною, не хотів міняти роботу, часто зловживав спиртними напоями і влаштовував сварки при малолітньому синові. Вона хоче розлучитися з ОСОБА_8 у зв'язку з тим, що у важкі для сім'ї часи відповідач залишив її з хворою дитиною без моральної та матеріальної підтримки, перешкоджає лікуванню дитини, чинить моральний тиск на дитину, погіршуючи тим самим стан здоров'я малолітнього та перешкоджаючи вільному доступу до квартири її довіреній особі, що може призвести до технічної аварії в квартирі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 07 травня 2005 року (актовий запис № 279), розірвано.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року рішення місцевого суду скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_9 - просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами попередніх інстанцій установлено, що сторони не проживають разом з червня 2014 року, не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства, не мають бюджету.

Разом з тим зі справи вбачається, що 28 травня 2014 року сторони та їх малолітній син виїхали на відпочинок до Італії. Оскільки відповідач мав 24 червня 2014 року вийти на роботу після відпустки, то 23 червня 2014 року він повернувся до м. Києва, а позивачка залишилася на кілька тижнів у своєї матері в Італії для проходження сином сторін медичного обстеження, із цього часу сторони проживають окремо, сімейно-шлюбних стосунків не підтримують.

На даний час позивачка разом із сином в Україну не повернулася, чекаючи в Італії на операцію, яка запланована синові на квітень 2015 року.

Задовольняючи позовні вимоги по розірвання шлюбу з відповідачем, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим, оскільки сторони проживають окремо, не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що, як видно з пояснень відповідача, він має наміри зберегти сім'ю, стурбований відсутністю дружини та сина, не втратив почуття кохання до позивача, любить свого сина, буде намагатися відновити стосунки з відповідачкою після її повернення додому та вважає, що їх шлюб можливо зберегти.

У справі відсутні будь-які належні й переконливі докази, які б свідчили про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки або інтересам дитини сторін.

Враховуючи тривалість спільного проживання подружжя, характер їх взаємин, наявність на їх утриманні малолітньої дитини, причини припинення сторонами сімейно-шлюбних стосунків, їх термін, колегія суддів апеляційного суду вважала, що сім'я сторін остаточно не розпалася, і їх шлюб можливо зберегти. Підстав для розірвання шлюбу не вбачається.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

За правилом частини 2 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим, оскільки сторони проживають окремо, не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про можливість збереження сім'ї та відсутність підстав для задоволення позову.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні процесуального закону, у зв'язку із чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року скасувати, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Демяносов Ю.Г. Іваненко В.М. Коротун О.В. Ступак