Справа № 184/574/15-ц
Номер провадження 2/184/411/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2015м. Орджонікідзе

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Коваль А.М.,

за участю секретаря судового засідання Бринзи Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Орджонікідзе цивільну справу за позовом заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення майна сумісної власності та про розподіл сумісно нажитого майна, сплати частини потрачених грошових коштів на автомобілі та сплати частини грошових коштів на їх експлуатацію -

ВСТАНОВИВ:

Позивач подав до Орджонікідзевського міського суду позов до відповідача, в якому просив суд зобов'язати ОСОБА_2 сплатити йому 1/2 частину позики взяту позивачем для сплати за придбання автомобіля ВАЗ 2101 та 1/2 частину вартості автомобіля ВАЗ 2108, а також 1/2 частину збитків, які він поніс під час поїздок для торгівлі.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у липні 2008 року ним за генеральною довіреністю у м. Одеса був куплений автомобіль НОМЕР_1 та сплачено грошові кошти ОСОБА_3 у сумі 12 000 грн., що підтверджується письмовою розпискою.

18 листопада 2008 року позивач зареєстрував на себе на тимчасовий облік у Нікопольському МРЕВ. Так як позивач хотів переоформити автомобіль марки ВАЗ 2101 на себе, згідно договору купівлі - продажу, але на переоформлення коштів у позивача не вистачало, то позивач разом із відповідачем займались роздрібною торгівлею, для чого використовували вказаний автомобіль.

Однак, переоформити на себе автомобіль позивач не встиг у зв'язку з тим, що автомобіль зламався, та його ремонт потребував багато грошових коштів позивач весною 2011 року здав даний автомобіль на розборку за 1500 грн., що підтверджується письмовою розпискою.

Для того щоб розрахуватись під час покупки автомобіля за гроші, які він позичав позивач вирішив взяти кредит у банку, вважаючи що зможе швидко його повернути за рахунок торгівлі овочами та фруктами на ринках України та Росії. На той час відповідач про кредит позивача не здогадувалась і звідки позивач взяв гроші не питала, але наполягала щоб позивач возив її на ринки та по іншим справам. Так як позивачу довилося гасити один кредит за рахунок взяття іншого кредиту у двох банках (перекредитовуватись у двох банках) , то в нього з'явився борг у сумі 20 000 грн. разом з нарахуванням пені.

З середини 2011 року відповідач ОСОБА_2, яка на той час була дружиною позивача неодноразово піднімала питання щодо купівлі якогось автомобілю. Внаслідок чого позивач наприкінці року знайшов автомобіль та 04.12.2011 року придбав ВАЗ 2108 №АЕ7262ВХ згідно довіреності за 15 800 грн. 00 коп., що підтверджується письмовою розпискою. Після чого позивач 10.12.2011 року зареєстрував даний автомобіль на своє ім'я у Нікопольському МРЕВ. Для того щоб компенсувати витрачені грошові кошти на придбаний автомобіль позивач продовжував займатися торгівлею, використовуючи для цього вказаний автомобіль. З урахуванням поїздок у Росію на автомобілі НОМЕР_2 та з урахуванням поїздок по Україні на двох автомобілях та їх технічного обслуговування під час поїздок позивачем було витрачено 3000 гривень. Тобто усі витрати на бензин, обслуговування та ремонт машини позивач здійснював за свої особисті кошти, що складають 8000 гривень.

У літку 2012 року шлюбні відносини між позивачем та відповідачем почали погіршуватися і майже зовсім припинились. Автомобіль ВАЗ 2108 н/з НОМЕР_3 перебував у гаражі за адресою Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Капулівка, вул. Свердлова, 12, але згодом відповідач продала вказаний автомобіль.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовільнити.

Відповідач позов не визнала, та просила в його завдоленні відмовити у повному обсязі, та надала до суду заперечення, яке мотивує тим, що автомобілі НОМЕР_4 та ВАЗ 2108 н/з НОМЕР_3 під час шлюбу та спільного проживання ніколи не перебували у їхній з позивачем власності так, як право власності на автомобіль виникає з моменту державної реєстрації такого права у органах МРЕВ, а довіреність на управління транспортним засобом не є підставою виникнення такого права, оскільки довіритель не може виконувати повноваження, які викладенні у довіреності по відношенню до самого себе, зареєстрованими у базі МРЕВ власниками даних автомобілів ОСОБА_1 ніколи не являвся.

Відповідно до ст. 22 ЦК України ремонт автомобілів та витрати на бензин не є збитками, а відносяться до витрат пов'язаних з експлуатацією майна, а тому для їх стягнення нема ніяких законних підстав. Тим більше, ці витрати включалися сторонами у собівартість продукції сільськогосподарського призначення, якою вони торгували на ринках в Україні та Російській Федерації, а виручені від продажу грошові кошти були вкладені у придбання об'єктів нерухомого майна, право на які вже було вирішено рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 10.12.2012 року, яке набрало законної чинності.

Що стосується кредитів про які ОСОБА_1 зазначає у позові, то згідно вимогам ст. 60 ЦК України, то ніяких доказів наявність таких договорів та їх використання позивач не надав. За таких обставин відповідач вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

02.12.2015 року позичав в судовому засіданнні частково змінив позовні вимоги, згідно до яких просить суд зобов'язати відповідача - ОСОБА_2 сплатити 1/2 частини грошей потрачених на автомобіль ВАЗ 2101 та ВАЗ 2108, а також сплатити 1/2 частини грошей сплачених на експлуатацію ВАЗ 2108 у загальній сумі 21 900 (двадцять одна тисяча дев'ятсот) 00 коп.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, заслухавши пояснення сторін, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 3 ст.60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, з 26 травня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 27 березня 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Під час шлюбу, 3 липня 2008 року ОСОБА_4 надала довіреність і уповноважила ОСОБА_1 керувати та розпоряджатися автомобілем ВАЗ 2101, 1977 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВНС 073495, виданого РЕВ №2 при УДАІ МВС України в Одеській області 25 вересня 2007 року. Довіреність видана строком на пять років. За вказаний автомобіль його власник ОСОБА_4 отримала від позивача кошти в сумі 7680 грн., що підтверджується відповідною розпискою від 03.07.2008 року.

Посилання позивача про те, що за вказаний автомобіль він сплатив 12 000 грн., не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки розписка про отримання коштів в сумі 12 000 грн. видана 03.06.2008 року від ОСОБА_5, а довіреність на керування транспортним засобом ВАЗ 2101 видана 03.07.2008 року, що відповідає фактичним обставинам справи, а також він не був власником вказаного автомобіля.

Позивач в позовній заяві зазначив та підтвердив у судовому засіданні, що автомобіль ВАЗ 2101 він разом з відповідачем використовували на підставі доручення але право власності на себе не оформив. В 2011 році під час спільного проживання з відповідачем він здав вказаний автомобіль на металобрухт, за що отримав 1500 гривен. Також позивач зазначив, що 17.02.2011 року отримав кредит в ПАТ "ВіЕйБі Банк" в сумі 8000 гривен та 02.08.2011 році отримав кредит в ПАТ "Плюс Банк" в сумі 8882 гривні, якими він розрахувався за позику яку брав на купівлю автомобіля ВАЗ 2101.

Крім того, також під час шлюбних відносин, 4 грудня 2011 року ОСОБА_6 від імені ОСОБА_7 надав довіреність і уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_8 керувати та розпоряджатися автомобілем ВАЗ 2108, 1989 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, належний ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АЕС 087295, виданого РЕВ №10 МВ ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 26 жовтня 2007 року. Довіреність видана строком до 2020 року. За вказаний автомобіль ОСОБА_6 отримав від позивача та відповідача кошти в сумі 15800 грн., що підтверджується відповідною розпискою від 04.12.2011 року.

Позивач в позовній заяві зазначив та підтвердив у судовому засіданні, що даний автомобіль він разом з відповідачем використовували на підставі доручення але право власності на себе не оформили а лише позивач оформив свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для участі у міжнародному русі.

Як зазначили самі сторони у судовому засіданні автомобіль ВАЗ 2108 був реалізований у 2012 році, до фактичного розірвання щлюбу. Доказів що відповідач здійснив відчуження автомобіля ВАЗ 2108 чи використав його на свій розсуд проти волі позивача і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховала його позивач не надав.

Стосовно вимог позивача щодо сплати 1/2 частини грошей у сумі 4000 грн., сплачених на експлуатацію ВАЗ 2108, які на думку позивача, він поніс під час поїздок для здійснення торгівлі поза межами місця проживання, то судом встановлено, що вказані кошти витрачалися під час шлюбних відносин сторін, з коштів отриманих від торгівлі, для подальшої торгівлі та отримання прибутку, який в подальшому використовувався для задоволення спільних потреб сім'ї.

Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив, що зазначеними автомобілями відповідач користувалася спільно з позивачем на підставі доручення та зазначив, що зазначені автомобілі у їхній з позивачем власності не перебували так, як право власності на автомобіль виникає з моменту державної реєстрації такого права у органах МРЕВ, а довіреність на управління транспортним засобом не є підставою виникнення такого права. Крім того, зазначив, що позивачем не надано доказів ремонту автомобіля, а витрати на придбання бензину здійснювалися позивачем для експлуатації автомобілів для спільних сімейних потреб.

Відповідно до п.23 Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

Частиною 1 ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 665 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.ст. 237, 244, 245 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

За своїм юридичним змістом договір доручення є договором про представництво, оскільки повірений зобов'язується діяти від імені довірителя.

Окрім того, згідно роз'яснень, які містяться в п. 8. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно із ст. 210 та ст. 640 ЦК України, не вважається вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Згідно вимог ст.10 ЦПК України судом роз`яснювалось сторонам право на залучення третіх осіб та витребування документів з органів ДАІ, які підтверджують право власності на спірні автомобілі. Протягом усього розгляду справи сторонами не заявлялось клопотання про залучення третіх осіб та витребування документів з органів ДАІ.

Відповідно дост. 368 ЦК України, визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В частині 3 ст.61 СК України вказано, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст..63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином поділу підлягає майно, набуте подружжям з моменту реєстрації шлюбу по дату набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу, за винятком майна, яке хоч і було набуто за час шлюбу, але є особистою власністю одного з подружжя.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до п.24 Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК).

Позивачем всупереч вимог ст.ст. 10, 11, 57, 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів на підтвердження що зазначені в позові кредитні договори були укладені в інтересах сімї не надано. До суду позивач надав договори кредиту не в повному обсязі, та не надав доказів щодо дійсного розрахунку сплати коштів по кредитним договорам, та наявної заборгованості по ним на час припинення шлюбних відносин. Клопотань про надання доказів щодо повних текстів договорів та інших доказів від позивача не надійшло, не зважаючи на те, що суд розяснив йому право долучити зазначені докази.

Також, ОСОБА_1, заявляючи вказані позовні вимоги, посилається на те, що спірні автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя та посилається на норми СК України та ЦК України, які регулюють порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності. Проте позивач правовстановлюючих документів та будь-яких доказів того, що вказане майно на час припинення шлюбних відносин належало на праві спільної сумісної власності сторонам, суду не надав.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин по справі, суд приходить до висновку, що на час припинення шлюбних відносин автомобілі ВАЗ 2101 та ВАЗ 2108, за які позивач просить стягнути 1/2 частину грошей потрачених на них, у власності та користуванні сторін фактично не перебували, а кошти потрачені на автомобілі, були витрачені з їх спільної сумісної власності під час шлюбних відносин.

Тому, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам та врахувавши пояснення сторін, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності суд прийшов до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 є безпідставною, при розгляді справи позивачем не подано суду достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не представлено фактів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу позову, а тому в задоволенні такого позову слід відмовити в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, приймаючи до уваги, що позивач звільнений від оплати судового збору суд приходить до висновку, що судові витрати, компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57- 60, 62, 64, 209,212-215, 218 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення майна сумісної власності та про розподіл сумісно нажитого майна, сплати частини потрачених грошових коштів на автомобілі та сплати частини грошових коштів на їх експлуатацію - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_9