Провадження № 2/431/1932/15
Справа 431/3408/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

01 грудня 2015 року Старобільський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Березка О.М.,

за участю секретаря Войтенко А.О.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Старобільськ цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Старобільської міської ради Луганської області про встановлення факту спільного, постійного проживання та про визнання права власності на 2/3 частки в житловому будинку за (на підставі) набувальної давності,

ВСТАНОВИВ:

06.08.2015 року ОСОБА_2 звернулася до Старобільського районного суду Луганської області з позовом до Бур,янової Н.Л., ОСОБА_3, Старобільської міської ради Луганської області про визнання права власності на 2/3 частки в житловому будинку за (на підставі) набувальної давності, яким просила суд визнати за нею право власності на 2/3 частки в житловому будинку № 48, розташованого по вул. Пролетарській в м. Старобільську Луганської області, які раніше належали співвласникам Бур,яновій Н.Л. та ОСОБА_3, та визнати за позивачкою право власності в цілому на житловий будинок № 48, розташований по вул. Пролетарській у м. Старобільськ Луганської області.

10.11.2015 року ОСОБА_2 подала до суду уточнену позовну заяву до Старобільської міської ради Луганської області про встановлення факту спільного, постійного проживання та про визнання права власності на 2/3 частки в житловому будинку за (на підставі) набувальної давності.

В обґрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_2 посилалася на те, що з 14 квітня 2005 року позивачці ОСОБА_4 подарував 1/3 частку в житловому будинку № 48 по вул. Пролетарській в м. Старобільськ Луганської області. Зазначений житловий будинок має також співвласників Бур,янову Н.Л. та ОСОБА_3. За час володіння часткою у вказаному будинку ОСОБА_2 ні разу не бачила співвласників цього будинку, які не з,являються, не сплачують комунальні послуги, не дають погодження на проведення будівельних робіт, не проводять підтримуючі роботи по будинку. Також зазначені співвласники більш як 37 років не з,являються за місцем знаходження у вказаному будинку. Місцева рада виносить накази щодо заборони без згоди співвласників проводити які б то не було будівельні роботи, яка зовсім позбавила можливості вирішувати питання щодо реєстрації членів родини щодо оформлення субсидії. Більше 30 років до отримання позивачкою подарованої частини в житловому будинку співвласники не проживали та не проживають. Свіввласник ОСОБА_3 померла 30.09.200 року. Що стосується другого співвласника будинку Бур,янової Н.Л., яка народилась 02.08.1909 року, по теперішній час зовсім нічого не відомо. Тому позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, яким просила суд встановити факт спільного та постійного проживання ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_5 Наільєвичем з 14 квітня 2005 року по теперішній час; визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки в житловому будинку № 48, розташованого в м. Старобільську по вул. Пролетарській, які раніше належали співвласникам Бур,яновій ОСОБА_6 та ОСОБА_3; визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок № 48 по вул.. Пролетарській в м. Старобільську Луганської області.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відстуності.

Представник відповідача ОСОБА_7 міської ради ОСОБА_1 у судовому засіданні позивні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на те, що позивачка ОСОБА_2 не мешкає в будинку № 48 по вул. Пролетарській в м. Старобільску, та насправді мешкає за адресою: вул.. Щемилова, 1-а, с. Підгорівка Старобільського Раонй Луганської області, а тому за нею не можливо визнати право власноті на 2/3 частини житлового будинку за набувальною давністю. Крім того, позивачем не надано доказів щодо встановлення факту спільного та спостійного проживання позивачкою з ОСОБА_5 з 14 квітня 2005 року по теперішній час.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила суду, що вона мешкає у сусідньому будинку з 1958 року, співвідповідачів будинку № 48 по вул. Пролетарській в м. Старобільську Бур,янову Н.Л. та ОСОБА_3 в останнє бачила приблизно років 25 тому, як з ними можливо зв,язатися вона не знає.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснив, що він останні років 20 не бачив співвласників будинку № 48 по вул. Пролетарській в м. Старобільську Бур,янову Н.Л. та ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив суду, що він є чоловіком позивача по справі.Він познайомився з ОСОБА_4, який до нього звернувся за допомогою та запропонував йому за допомогу в подарунок частку будинку, який був зроблений його дружині. В цьому будинку проживала сім,я Бур,янових.

Заслухавши представника відповідача, показання свідків, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши письмові докази, оцінивши у сукупності кожен доказ окремо, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ч. 1 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 4.11.1950 р., що набрала чинності для України з 11.09.1997 р., яка є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41).

Конституційні положення про право власності відображені в нормах діючого законодавства, зокрема в статті 344 ЦК України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності.

За приписами ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Ця норма визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Таким чином, добросовісним володільцем слід вважати особу, яка при заволодінні річчю не повинна була знати, що дане володіння є незаконним. Слід також враховувати, що при привласненні речі внаслідок самовільного захоплення чи привласнення, а також аналогічних дій, набувач не набуває статусу добросовісного, оскільки заволодіння річчю відбувається внаслідок свідомого порушення закону.

Як роз'яснено в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_2 та її пояснень наданих в суді під час користування будинком позивач знала, що 2/3 частини квартири фактично за життя належали ОСОБА_3, ОСОБА_10 Вона не є їх спадкоємицею, як за законом, так і за заповітом, і тому в неї немає підстав для набуття права власності на зазначену частину квартири.

З позовної заяви вбачається, що відомості про власника 2/3 частини будинку відсутні.

Позивач знає про те, що 2/3 частини вказаного будинку йому не належить.

Наведене свідчить, що у даному випадку відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісне володіння чужим майном, а саме : володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності

При заволодінні спірної 2/3 частини вищевказаного будинку позивач знала, що у неї відсутні правові підстави для набуття права власності на цю частину будинку.

Згідно копії паспорту ОСОБА_2 серії ЕМ № 072976, який виданий Старобільським РВ ГУМВС України в Луганській області 10 лютого 1999 року, вбачається, що позивачка з 26.06.2007 року була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

За правилами ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Позивачем не надано суду жодних належних чи допустимих доказів на підтвердження того, що при заволодінні чужим майном вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірну частину будинку, а надані позивачем докази спростовують факт добросовісного володіння нею спірною частиною вищевказаного будинку.

Таким чином, у володінні ОСОБА_2 частинами будинку була відсутня така обов'язкова умова для набуття права власності на неї за набувальною давністю як добросовісність.

У зв'язку із цим у суду відсутні підстави для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на 2/3 будинку, розташованого за адресою: вул. Пролетарська, 48, м. Старобільськ Луганська область.

Крім того, в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Наільєвич з 14 квітня 2005 року по теперішній час проживали однією сім'єю, тобто були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, зумовлені спільним проживанням, та які притаманні сімейним відносинам, а також несли спільні витрати, спрямовані на забезпечення життєдіяльності, саме сім'ї, у прямому розумінні цього слова. Тому суд, в цій частині позовних вимог також відмовляє позивачу.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, ст. 316, 328, 344 ЦК України суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Старобільської міської ради Луганської області про встановлення факту спільного, постійного проживання та про визнання права власності на 2/3 частки в житловому будинку за (на підставі) набувальної давності відмовити за необґрунтованістю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.М.Березка