ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/7733/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2015 р. м. Київ

Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Домарєва О.В.

при секретарі - Ткачі А.Г.

за участю : позивачки ОСОБА_2, представника позивачки ОСОБА_3, представника відповідачки ОСОБА_4,розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 «Про визнання договору позики недійсним », -

ВСТАНОВИВ :

31.08.2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5, яким просила суд визнати договір позики від 29.04.2014 року недійсним з підстав, передбачених на ст. ст. 203, 215, 231 ЦК України.

У судовому засіданні позивачка позов підтримала та допитана у якості свідка в порядку ст.184 ЦПК України на його обґрунтування стверджувала, що розписка від 29.04.2014 року про отримання від ОСОБА_5 грошових коштів в розмірі 150 000 тисяч доларів США була написана нею, підписана та передана відповідачці проти її волі, внаслідок застосування до неї психічного тиску та погроз застосування фізичної сили зі сторони відповідачки ОСОБА_5 та інших осіб, при цьому зазначених у розписці грошових коштів від відповідачки внаслідок укладання зазначеного договору позики вона не отримувала.

Аналогічну позицію підтримав у судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3

Представник відповідачки ОСОБА_4 у судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити з мотивів його безпідставності та недоведеності належними доказами.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, перевіривши матеріали справи та документи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 29.04.2014 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_5 було укладено договір позики, викладений у формі розписки, згідно умов якого позивачка отримала від відповідачки грошові кошти в розмірі 150 000 доларів США. Також договором передбачено, що позивачка зобов'язується в строк до 07.05.2015 року повернути відповідачці вказану суму грошових коштів (а.с. 5).

Згідно з вимогами ст. 626 ЦК України - договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно положень ст. 1047 ЦК України - договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мініміму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Аналіз змісту розписки від 29.04.2014 року свідчить про укладення між сторонами правочину, що має ознаки договору позики, та відповідає вимогам ч. ч. 1-6 ст. 203 ЦК України та ст.ст.626,1046, 1047 ЦК України.

На підставі зазначеного договору позики- рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.08.2015 року та рішенням Апеляційного суду м.Києва від 10.11.2015 р. з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 150 000 доларів США, що відповідає 3 309 900 грн.

Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України - позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Статтею 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Позивачка та її представник на обґрунтування позовних вимог посилались саме на положення ст.ст.231 та 1051 ЦК України, а саме на наявність психічного тиску та погроз застосування фізичної сили зі сторони відповідачки ОСОБА_5 та інших осіб під час укладання договору позики, а також не отримання грошових коштів від відповідачки внаслідок укладання зазначеного договору позики.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України - цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких береть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. ст. 27 - 30 ЦПК України -засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною першою статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7, 8 Постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» -правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 203 ЦК України - загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 ст. 231 ЦК України визначено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Аналіз сукупності наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що стороною позивачки не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження застосування відносно неї психічного тиску та погроз застосування фізичної сили зі сторони відповідачки ОСОБА_5 та інших осіб під час укладання спірного договору позики, а також не отримання нею грошових коштів від відповідачки зазначених у договорі позики, а тому суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з мотивів його недоведеності та необґрунтованості.

Разом з тим,обговорюючи позицію позивачки та її представника, суд не приймає до уваги їх посилання на обґрунтування зазначеної позиції на покази, як самої позивачки так і свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки як сама позивачка так і свідки, які знаходяться з нею у дружніх стосунках - є особами, зацікавленими у певному рішенні суду.

При цьому, судом враховується, що позивачка, повідомляючи суд, про застосування до неї збоку відповідачки та інших осіб дій, які мали місце під час складання та підписання спірного договору позики та містять ознаки злочину, не надала суду доказів звернення з заявою до правоохоронних органів з цього приводу.

Також судом враховується, що згідно копії витягу з кримінального провадження № 008515 від 21.07.2015 року позивачка ОСОБА_2 є особою, якій повідомлено про підозру у заволодінні шахрайським шляхом грошовими коштами (а.с. 79), а відповідачка ОСОБА_5 є потерпілою по вище вказаному кримінальному провадженню (а.с. 82).

Таким чином, позицію позивачки суд визнає такою, що повністю протирічить сукупності наведених вище доказів та вимог закону.

На підставі викладеного та керуючись ст.203, 215, 231,626, 1046, 1047, 1051 ЦК України

ст.ст. 11,27-30,57, 58, 60, 61 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 «Про визнання договору позики недійсним » - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м.Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. В. Домарєв