Категорія: 2 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

при секретарі - Вергуну Т.С.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про захист права власності, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 серпня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернувся в суд з даним позовом, який обґрунтував тим, що він з відповідачкою ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі з 22 серпня 2003 року по 29 серпня 2011 року. Зазначав, що 23 грудня 2005 року їх сім'єю в особі відповідача ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 166, відповідно до умов якого був наданий кредит на будівництво житла площею 67,6 кв.м. згідно з проектом за адресою: АДРЕСА_4. По закінченню будівництва набутій у власність квартирі було присвоєно адресу: АДРЕСА_1. Підставою набуття вказаної квартири у власність вказується рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 29 травня 2011 року № 327-1. Оскільки рішення Луцької міської ради було видане в період шлюбу вважає квартиру об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що в порушення вимог чинного законодавства відповідач ОСОБА_2 не отримавши згоди позивача, як співвласника майна, та відповідно не маючи жодного права відчужувати таке майно, продала квартиру третій особі, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26 вересня 2011 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4. Крім цього, вказує, що після укладення купівлі-продажу вказана квартира на підставі договору дарування була відчужена ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5, а тому просив суд витребувати квартиру з незаконного володіння ОСОБА_5

З огляду на викладене позивач просив визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 26 вересня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 серпня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено в зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задоволити в повному об'ємі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити, рішення місцевого суду скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції свої висновки обґрунтовував тим, що право власності на спірну квартиру набувалось після розірвання шлюбу, а тому спірна квартира не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і, оскільки судом не встановлено право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1, вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування її з незаконного володіння до задоволення також не підлягають.

Однак, з такими висновками місцевого суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з порушенням вимог закону.

Відповідно до статей 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом першої інстанції встановлено, і це відповідає наявним в матеріалах справи доказам, яким суд дав правильну оцінку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 серпня 2003 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 29 серпня 2011 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 15-16). 22 листопада 2005 року ОСОБА_2 був укладений договір № 108 про інвестування в будівництво (реконструкцію) житла.

Дані обставини сторонами не заперечується. Відповідно до п. 2.3. зазначеного договору інвестор приймає участь в інвестуванні будівництва (реконструкції) об'єкта шляхом внесення грошових коштів (та матеріальних ресурсів) в інвестування своєї частки, з подальшим отриманням її у свою власність.

Крім того, судом встановлено, що 23 грудня 2005 року (тобто за час шлюбу) між сім'єю в особі ОСОБА_2 та ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» Волинське регіональне управління був укладений кредитний договір № 166, відповідно до умов якого за умовами Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла до якого був наданий прямий адресний (цільовий) кредит у сумі 113 743 грн. на будівництво житла (а.с. 5-10).

Згідно додатку № 1 до кредитного договору сім'я позичальника ОСОБА_2 складається із 5-ти осіб, а саме: позичальника ОСОБА_2, її чоловіка ОСОБА_3 і трьох дітей (а.с.11-12).

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 327-1 від 29 квітня 2011 року (а.с. 110) вирішено оформити право власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_2, вартість квартири виплачена повністю. З квартирного обліку ОСОБА_2 знята.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

З врахуванням зазначених норм права та встановлених обставин справи, колегія суддів приходить до переконання, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки кредитний договір на придбання спірної квартири укладався в період шлюбу в інтересах сім'ї, в період шлюбу між сторонами, а саме: з 29 грудня 2005 року по 23 червня 2011 року відбувалося погашення коштів за кредитним договором (а.с.112-122), рішення органу місцевого самоврядування про оформлення права власності приймалося також за час шлюбу між сторонами.

Відтак, висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності на квартиру було набуте ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, не відповідають встановленим обставинам справи.

Той факт, що реєстрація права власності на спірне майно відбулася після розірвання шлюбу не може бути підставою для відмови у визнанні майна спільною сумісною власністю подружжя, оскільки, на думку колегії суддів, сама по собі реєстрація права власності у державних органах є логічним завершенням процедури узаконення такого майна за тою чи іншою особою, якій передують інші необхідні для оформлення обставини, як то, в даному випадку, завершення будівництва та здача об'єкта в експлуатацію, надання дозволу органу місцевого самоврядування на оформлення права власності тощо.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що саме після розірвання шлюбу з позивачем вона внесла більшу частину коштів за побудоване житло, а тому, на її думку, саме вона на була право власності на квартиру, не можуть бути взяті до уваги апеляційного суду, оскільки кредитні кошти, які були надані сім'ї в особі ОСОБА_2 на будівництво житла поверталися позикодавцю в період шлюбу позивача ОСОБА_3 і відповідача ОСОБА_2, а саме з 29 грудня 2005 року по 23 червня 2011 року.

За змістом статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Тобто, розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Як убачається з матеріалів справи, 26 вересня 2011 року (тобто після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3) ОСОБА_2 уклала із ОСОБА_4 договір купівлі-продажу спірної квартири.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину

В судовому засіданні встановлено, що даний договір був укладений без згоди позивача ОСОБА_3 як співвласника майна.

За умовами частини 4 статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 26 вересня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, слід визнати недійсним.

Згідно частини 3 статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Також судом встановлено, що 27 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1.

Як встановлено в судовому засіданні, спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 та була відчужена відповідачкою ОСОБА_2 незаконно, що, в свою чергу, має наслідком визнання недійсним правочину, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а отже остання не мала права його відчужувати в подальшому ОСОБА_5

За таких обставин підлягає до задоволення і позовна вимога про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1.

Оскільки майно повертається до законних володільців, тому колегія суддів вважає, що необхідно виключити запис про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що із-за порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідності висновків суду встановленим обставинам справи рішення суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 квітня 2013 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 про захист права власності задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 26 вересня 26 вересня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та виключити запис про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: