У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» про розірвання трудового договору та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 1 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 20 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Таврійська будівельна компанія» (далі - ПАТ «Таврійська будівельна компанія») про розірвання трудового договору та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з 22 вересня 2003 року він перебував у трудових відносинах з ВАТ «Херсонський КСВМ».

1 лютого 2005 року підприємство реорганізовано та перейменовано на ПАТ «Таврійська будівельна компанія». З листопада 2013 року підприємство не виплачувало йому вчасно заробітну плату, у зв'язку із цим він неодноразово звертався до керівництва із заявами про її виплату, однак будь-якої відповіді не отримував. 30 вересня 2014 року він написав заяву про звільнення на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України.

Також він звертався із заявою про виплату заборгованості із заробітної плати, проведення кінцевого розрахунку та видачу трудової книжки, однак відповідачем заява залишена без задоволення.

Посилаючись на наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 остаточно просив розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк між ним та ПАТ «Таврійська будівельна компанія»; визнати його звільненим з роботи у ПАТ «Таврійська будівельна компанія» за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку із порушенням трудового законодавства з 30 вересня 2014 року; стягнути з відповідача на його користь 10 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди; зобов'язати ПАТ «Таврійська будівельна компанія» надати довідку про роботу позивача на даному підприємстві із зазначенням спеціальності та кваліфікації.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 1 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 20 травня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із задоволенням його позовних вимог.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили із встановлених у справі обставин, які свідчать про те, що наказом від 22 вересня 2003 року № 144 к/пр. ОСОБА_6 прийнято на посаду електромонтера з ремонту і обслуговування устаткування в цеху № 1 у ВАТ «Херсонський КСВМ», правонаступником якого є ПАТ «Таврійська будівельна компанія».

23 вересня 2014 року ОСОБА_6 подав заяву про звільнення його з посади електромонтера з 30 вересня 2014 року на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку із порушенням трудового законодавства. (а. с. 8).

14 жовтня 2014 року позивач подав заяву з вимогою виплатити заборгованість із заробітної плати з листопада 2013 року, провести кінцевий розрахунок та видати трудову книжку (а. с. 10). Усі заяви направлено відповідачу рекомендованими листами з повідомлення (а. с. 9, 11).

Згідно із ст. 21 КЗпП України сторонами трудового договору є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, якому й надано право звільнення працівника у певних випадках.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно із ст. ст. 3, 221, 231 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, у тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебувають з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами і доповненнями) безпосередньо у районних (міських) судами розглядаються заяви звільнених працівників про поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, спори з питань переведення на іншу роботу і накладення дисциплінарних стягнень.

Встановивши вищезазначені обставини у справі та звернувши увагу на викладені положення КЗпП України та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, наведені у постанові від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що такого способу захисту прав та інтересів фізичної особи як звернення до суду за вирішенням трудового спору із заявою про розірвання трудового договору законом не передбачено. Оскільки питання щодо порушення трудових прав позивача судом не досліджувалось та не вирішувалось, суд також дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Однак із таким висновком судів погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені у ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Виходячи із положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та ст. 13 цієї Конвенції, яка визначає право на ефективний спосіб захисту прав, слід дійти висновку про те, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суди вищезазначеного не врахували та самоусунулися від розгляду справи по суті зазначивши, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, чим фактично позбавили останнього права обирати спосіб захисту порушеного права та перешкодили йому у доступі до правосуддя.

Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди залишили поза увагою вищенаведене, а тому оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 1 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 20 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.Є. Червинська А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана Головуючий Судді: