Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Григоренка М.П., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання: Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної події.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП відмовлено за безпідставністю

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, через порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що відмовляючи в позові, судом першої інстанції не взято до уваги, що фактично шкода йому як інваліду не відшкодована страховою компанією, а тому залишок невідшкодованої шкоди в сумі 20373,00 гривень на підставі ст.ст. 1187, 1188, 1194 ЦК України підлягає стягненню з винної особи у ДТП чи з власника автомобіля. Вважає, що судом не можуть братись до уваги твердження відповідача ОСОБА_2 стосовно того, що ліміт страхової суми за договором страхування є достатнім для відшкодування завданих ним збитків, а тому він є звільненим від майнової цивільно-правової відповідальності, оскільки такі не відповідають вимогам закону.

Вказує, що сума страхового відшкодування в розмірі 14484, 21 грн., яка відшкодована страховою компанією, є недостатньою для повного відшкодування шкоди, розмір якої складає 34857, 00 грн., а різниця між сумою страхового відшкодування та дійсним розміром майнової шкоди складає 20373,00 грн.

_______________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/2242/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: Бердій .М.А.

Доповідач : Демянчук С.В.

Також зазначає, що водій ОСОБА_3 на час скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з відповідачем та в силу своїх трудових відносин керував його транспортним засобом, то відповідно до ст. 1194 ЦК України відповідач зобов'язаний йому сплатити різницю між розміром фактично заподіяної шкоди і страховою виплатою(страховим відшкодуванням).

Вважає незаконним рішення і в частині про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна йому в результаті пошкодження належного майна.

Посилаючись на Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та на Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» вважає, що оскільки ним за надання правової допомоги адвокатом сплачено 4000 грн., і дана сума не перевищує граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу, тому вважає, що ці кошти підлягають стягненню на його користь з відповідача.

З наведених підстав, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його позов до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1, його представник підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав. Покликався на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, яке просив залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в повній мірі зазначеним вимогам Закону не відповідає.

При цьому, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної події за безпідставністю.

Відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин, встановив фактичні обставини справи, а тому дійшов правильного висновку про їх безпідставність .

Встановлено, що 14 лютого 2013 року в м. Рівне, по вулиці Дубенській, з участю автомобіля «Мерседес-Бенц 190Д» д.н.з НОМЕР_2, що зареєстрований за ОСОБА_1 та автомобіля «Мерседес-Бенц 612Д » д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 сталася дорожньо транспортна подія, в результаті якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 лютого 2013 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 перебував з ОСОБА_2 в трудових відносинах, що підтверджується трудовим договором та керував, належним ОСОБА_2 вищезазначеним транспортним засобом в якості водія.

Згідно ухвали в справі від 02.10.2015 року в зв'язку з подачею позивачем позову про зменшення позовних вимог, залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди заподіяної в результаті дорожньо- транспортної події.

Відповідно до Полісу № АЕ/2193984 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 06.01.2013 року, автомобіль «Мерседес-Бенц 612Д» д.н.з. НОМЕР_1 був застрахований СТзДВ «Гарантія». На момент настання дорожньо-транспортної пригоди даний страховий поліс був чинним.

Даним Полісом передбачено обов'язковий ліміт відповідальності в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування в розмірі 50 000 грн.

Відповідно до вимог ст. 22, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну в результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яку має бути відшкодовано страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної події.

Згідно з ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до п. 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4, при пред'явленні позовних вимог про відшкодування шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон)обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

Відповідач ОСОБА_2 вчасно надав всі необхідні документи для страховика згідно Полісу № АЕ 2193984 від 04.01.2013 року, що підтверджується листом директора ТОВ «ФІНАНС-ЛАЙН» вих. № 52 від 18.12.2014 року.

Матеріальна шкода позивачу в результаті пошкодження належного йому автомобіля визначена експертним автотоварознавчим дослідженням в розмірі 34857 грн.

В добровільному порядку страховиком позивачу було відшкодовано 14484 грн. 21 коп.

Решта невідшкодованих збитків було стягнуто заочним рішенням Рівненського міського суду від 21.01.2014 року. Відповідно до даного рішення в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, було задоволено та стягнуто із Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» на користь ОСОБА_1 20 373 грн. матеріального збитку, 600 грн. витрат, пов'язаних із проведенням експертного дослідження автомобіля, 200 грн. витрат на евакуацію автомобіля та 4000 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

За вказаних обставин, суд вірно вказав про відсутність підстав для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування. Рішення страховиком, про відмову у страховій виплаті не прийнято.

Колегія суддів вважає, що доводи позивача про необхідність стягнення несплаченої за рішенням суду суми страхового відшкодування з ОСОБА_2 не ґрунтується на вимогах Закону.

Суд першої інстанції при цьому дійшов обґрунтованого висновку про те, що повернутий стягувачу виконавчий документ, може бути пред'явлений повторно. Тому, доводи позивача , який перекладає обов'язок на власника транспортного засобу ОСОБА_2 відшкодувати шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, витрат на правову допомогу та стягнення судових витрат.

Так, суд першої інстанції свої висновки про відмову в позові про відшкодування моральної шкоди обґрунтовував тим, що позивач не надав суду належних доказів втрат немайнового характеру, що потягло за собою будь-які негативні явища.

З таким висновком суду колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно роз'яснень викладених в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами та доповненнями, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та на підставі наявних доказів дійшла висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода, оскільки він, як інвалід 2 групи, зазнав незручностей в результаті пошкодження майна, так як був позбавлений неможливості користування цим майном. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, колегія вважає, що моральне відшкодування слід визначити в розмірі 2000 грн.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 витрат по оплаті правової допомоги адвоката у розмірі 4000,00 грн., то відповідно до вимог ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року (далі Закон).

Витрати на правову допомогу - це витрати сторін, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката, який бере участь у справі. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду слід надавати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки).

Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це оплату. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги і її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат, якщо адвокат у судових засіданнях участі не брав.

Згідно ст. 1 Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно зі ст. ст. 84 і 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Понесені позивачем витрати на правову допомогу підтверджені обґрунтованими та належними письмовими доказами наявними у справі. Так, на підтвердження наданої правової допомоги позивач надав відповідний договір / а.с.21/. Обсяг наданих правових послуг підтверджується актом з долученою квитанцією про оплату в касу адвоката наданих правових послуг адвокатом Домецьким О.І. / а.с.22/.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Домецький О.І. приймав участь у справі як представник позивача, тобто був допущений судом до участі в справі відповідно до наявного договору про надання правової допомоги.

Зважаючи на вказане, з врахуванням вимог ч.1 ст.88 ЦПК України щодо пропорційності задоволених позовних вимог присудженим судовим витратам, часу проведення судових засідань / 07.07.2015 року з 10.08 год до 10.40 год; 10.09.2015 року з 16.08 год. до 16.35 год.; 01.10.2015 року з 15.07 год. до 15.31год.; 02.10.2015 року з 09.05 год. до 09.07 год./ та складності і об'єму виготовленої позовної заяви та заяви про зменшення позовних вимог, колегія суддів приходить до переконання, що вимога про стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачем підлягає частковому задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню 500 грн. витрат на правову допомогу, що відповідає затраченому часу судових засідань /близько 01 год 17 хвилин/, часу на складання заяв, та з врахуванням часткового задоволення позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому слід стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1339 грн. 80 коп. судових витрат у справі

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, стягнення понесених витрат на правову допомогу - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 /дві тисячі / грн. та в рахунок понесених витрат на правову допомогу 500 /п'ятсот/ грн.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1339 грн. 80 коп. Реквізити рахунку для зарахування надходжень по коду класифікації доходів бюджету 22030001 "Судовий збір" :Рахунок отримувача: 0002, Отримувач: УДКСУ у м. Рівному, Банк отримувача: ГУ ДКСУ у Рівненській області, Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38012714, Код банку отримувача: 833017.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : М.П. Григоренко

А.М. Шеремет