Справа № 367/1859/15 Головуючий у І інстанції Пархоменко О.В.
Провадження № 22-ц/780/4387/15 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 56 01.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

01 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про захист прав споживача шляхом застосування правових наслідків нікчемного правочину,

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом, посилаючись на те, що 11.10.2007 року між нею та ПАТ "УкрСиббанк" укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, який вона вважає є нікчемним з тих підстав, що відповідач до укладення оспорюваного договору в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", п. п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.4, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не надав їй у письмовій формі необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Позивач також вказує, що згідно ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", яка чітко регламентує недійсність правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької практики, договір є недійсним у повному обсязі, при цьому його недійсність прямо встановлена законом і відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України він є нікчемним. Також зазначає, що оспорюваний договір в своїх умовах свідомо порушує принцип рівності сторін договору, на шкоду споживача послуг, оскільки банк попри чисельні обов'язки покладені на позивача, взяв на себе лише обов'язок надання кредиту; при цьому при укладенні оспорюваного договору обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію та порушено право споживача на свободу вибору продукції.

Зазначає, що відповідач усвідомлював свої дії і їх наслідки, як суб'єкт професійної діяльності відповідач зобов'язаний знати і виконувати норми чинного законодавства, разом з тим з договору вбачається, що відповідачу відомі положення Закону України "Про захист прав споживачів" і відповідач частково виконує положення цього закону. Проте інформацію, необхідну для здійснення свідомого компетентного вибору, відповідач не надав. Якби вона отримала усю необхідну передбачену Законом інформацію, то обрала би більш вигідний для себе продукт і договору, що є предметом даного позову, не існувало б. Таким чином, усвідомлюючи свої дії відповідач замовчав необхідну їй для здійснення свідомого компетентного вибору інформацію для отримання надприбутку, намір відповідача вбачається в отриманні надприбутків, користуючись некомпетентністю і необізнаністю позивача.

Вказує, що вона вбачає в діях відповідача щодо введення її в оману та нав'язування невигідного продукту. Відповідно до розрахунку її збитки становлять 519607,94 грн., відповідач має відшкодувати збитки у розмірі 1039215,88 грн. Вона отримала від відповідача у кредит кошти в розмірі 404000,0 грн. Таким чином, при визнанні договору недійсним на підставі Закону України "Про захист прав споживачів" стягненню з відповідача на користь позивача підлягають кошти у розмірі 635215,88 грн.

Просила застосувати правові наслідки нікчемного правочину (договору про надання споживчого кредиту № 0 від 11.10.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ "УкрСиббанк") шляхом стягнення з відповідача ПАТ "УкрСиббанк" на користь ОСОБА_2 у якості відшкодування заподіяної шкоди в порядку ст. ст. 216 та 230 ЦК України 635215,88 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 травня 2015 року позов залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що суд не взяв до уваги її доводи про те, що оспорюваний договір є нікчемним, оскільки в порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, перед укладенням кредитного договору відповідач не надав їй в письмовій формі інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, передбачені зазначеними нормативно-правовими актами.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що в порушення ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» оспорюваний договір в своїх умовах свідомо порушує принцип рівності сторін договору на шкоду споживача послуг, оскільки банк попри чисельні обов'язки, покладені на позивача, взяв на себе лише обов'язок надання кредиту. При цьому при укладенні даного договору обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію та порушено право споживача на свободу вибору продукції.

Також суд не звернув уваги на те, в діях відповідача вбачається введення позивачки в оману та нав'язування невигідного продукту, що в силу ст. 230 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що відповідачем при укладенні кредитного договору були порушені зазначені права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов кредитування відповідно до вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Крім того, в судовому засіданні не було беззаперечно встановлено, що при укладенні кредитного договору та під час строку дії кредитного договору дії відповідача містили ознаки нечесної підприємницької діяльності.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір . Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно роз'яснень пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14 у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК) .

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК) , то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2007 року між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до п. 1.1 якого банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, долар США, в сумі 80000,0 доларів США, що дорівнює еквіваленту 404000,0 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Відповідно до п. 7.12 даного договору сторони домовилися вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України "Про захист прав споживачів".

Судом також встановлено, що між позивачкою та ПАТ "УкрСибБанк" укладені 11 жовтня 2007 року додаткова угода № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 11 жовтня 2007 року, 03 липня 2009 року додаткова угода № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 11 жовтня 2007 року, від 21 липня 2009 року додаткова угода № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 11 жовтня 2007 року, за умовами яких вносились зміни до кредитного договору та до графіку погашення кредиту за договором. Також згідно протоколу засідання кредитного комітету Другого Київського Центру управління кредитної заборгованості клієнтів роздрібного бізнесу Київського регіонального департаменту АКІБ "УкрСиббанк" № 138-27/44 вирішено погодити реструктуризацію кредитної заборгованості клієнта Другого Київського управління КРД ОСОБА_2 за кредитним договором № 0 від 11 жовтня 2007 року шляхом надання відстрочки по погашенню основного боргу строком на 6 місяців відповідно до Додатку № 1 до Наказу № 90 від 28.01.2009 року "Процедури реструктуризації кредитної заборгованості позичальників-клієнтів роздрібного бізнесу АКІБ "УкрСиббанк".

Судом також встановлено, що позивачка зверталася до Ірпінського міського суду Київської області із позовом до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту на підставі Закону України "Про захист прав споживачів" та рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2015 року, у позові відмовлено.

Судом встановлено, що звертаючись до суду із даним позовом, позивачка вважає, що оспорюваний договір в своїх умовах свідомо порушує принцип рівності сторін договору, на шкоду споживача послуг, оскільки банк попри чисельні обов'язки, покладені на позивача, взяв на себе лише обов'язок надання кредиту. При цьому при укладенні оспорюваного договору обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію та порушено право споживача на свободу вибору продукції, чим було порушено її права.

Оскільки під час розгляду справи встановлено, що відповідно до п. 7.12 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 11.10.2007 року сторони домовилися вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України "Про захист прав споживачів", то суд дійшов вірного висновку, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що відповідачем при укладенні кредитного договору порушені права позивачки, передбачені ст. ст. 11, 15, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", в тому числі в разі придбання нею продукції у кредит, тобто право споживача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, на свободу вибору продукції та на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Крім того, суд дійшов вірного висновку, що в судовому засіданні не було беззаперечно встановлено, що при укладенні кредитного договору та під час строку дії кредитного договору дії відповідача містили ознаки нечесної підприємницької діяльності.

За таких обставин, оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивачки про порушення її прав споживача під час укладення між сторонами 11.10.2007 року договору про надання споживчого кредиту, то суд дійшов вірного висновку про відмову в позові.

Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення дійшов безпідставного висновку про відмову в позові за пропуском строку позовної давності, оскільки суд відмовив у задоволенні позову за недоведеністю, що є самостійною підставою для цього.

Тому із мотивувальної частини рішення підлягає виключенню посилання на пропуск строку позовної давності як підставу відмови у позові.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 травня 2015 року змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення посилання на пропуск строку позовної давності як підставу відмови у позові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді