АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8644/15 Справа № 209/3664/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.,

суддів Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою Прокурора міста Дніпродзержинська на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дійсним та визнання права власності,

В С Т А НО В И Л А :

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дійсним та визнання права власності.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено та ухвалено: визнати спадковим майном після померлої, 09 березня 2011 року ОСОБА_5, житловий будинок, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпродзержинськ, вул. Коротка, будинок №30; визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після померлої, 09 березня 2011 року ОСОБА_5, право власності на цей будинок; визнати укладеним 20 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу житлового будинку № 30 по вул. Коротка в м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області та визнати за ОСОБА_2 право власності на цей будинок (а.с.64).

В апеляційній скарзі Прокурор м. Дніпродзержинська, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, заслухавши представників сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Проте цим вимогам рішення суду не відповідає, виходячи з наступного.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі прийнявши спадщину після померлої, 09 березня 2011 року ОСОБА_5, уклали із позивачем договір купівлі-продажу у письмовій формі, згідно якого сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, відбулося часткове виконання цього договору, але вони ухилився від його нотаріального посвідчення.

Проте з такими висновками погодитися не можна, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 листопада 2011 року між ОСОБА_6, ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_2 було укладено у простій письмовій формі поперденій договір купівлі-продажу, відповідно до якого сторони зобовязалися 20 грудня 2011 року о 14.00 годині укласти та нотаріально посвідчити договір купвлі-продажу житлового будинку №30 по вул. Коротка в м. Дніпродзержинську, а також згідно даного договору позивач передала продавцям грошові кошти у розмірі 60000 грн. (а.с. 60).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 210 ЦПК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення, а згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

На зазначене звернуто увагу і в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, в якому зазначено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами 20 листопада 2011 року було укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку у простій письмовій формі, проте цей договір на час його укладання, відповідно до вимог ст.657 ЦК України, підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню, а згідно ст. 210 ЦК України і державній реєстрації, у звязку з чим цей договір не створює прав та обовязків для сторін.

Проте суд першої інстанції на вказані вимоги уваги не звернув.

Крім того, судом встановлено, що раніше цей будинок належав ОСОБА_5, який було придбано нею за договором дарування від 05 липня 2002 року (а.с. 9-13), а 09 березня 2011 року ОСОБА_5 померла (а.с. 6.)

Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок №30, що розташований по вул. Коротка в м. Дніпродзержинську.

У передбачений законом шестимісячний строк ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, але постановою третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори від 09 грудня 2011 року їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадшину на вказаний житловий будинок.

У вказаній постанові нотаріусом було зазначено, що видати свідоцтво про право на спадщину неможливо без Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, оскільки згідно листа №2843 від 21 листопада 2011 року, виданого Обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_5 є власником будинку, який на теперішній час знесений, в інвентаризаційно-реєстраційній справі немає документів про внесення змін до реєстру власності та закриття реєстраційної справи за вищевказаною адресою, у звязку із знищенням майна (а.с. 7), що також підтверджується й зазначеним листом, в якому також зазначається про те, що згідно рішення виконавчого комітету Дніпровської районної ради №395 від 13 вересня 1985 року старий житловий будинок знесений та будівництво нового житлового будинку розпочато, але цей будинок не введений в експулатацію (а.с.8).

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 375 ЦК власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Правові наслідки самочинної забудови, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

А статею 331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Крім того на вказане звернуто увагу і в пунктах 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, в яких зазначено, що якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (частина шоста статті 376 ЦК).

До спадкоємців, які прийняли спадщину, у разі знесення самочинного будівництва переходить обов'язок відшкодувати вартість витрат на його знесення і приведення земельної ділянки до попереднього стану (частини четверта, сьома статті 376 ЦК).

Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини.

Проте, відповідачі не здійснили дій щодо введення в експлуатацію спірного будинку та його не зареєстрували як забудовники.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

А згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачі із позовом про захист свого права, як в порядку спадкування так і в порядку захисту порушених (невизнаних) прав до суду не зверталися, а суд вирішуючи питання про визнання майна спадковим, визнання права власності в порядку спадкування за відповідачами порушив вимоги ст. 11 ЦПК України, оскільки відповідачі взагалі з такими вимогами до суду не зверталися.

За таких обставин судова колегія вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки вони суперечать вимогам діючого законодавства та є незаконними, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора міста Дніпродзержинська задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 липня 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання договору дійсним та визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді