Справа № 492/1796/14-ц
АРЦИЗЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

14 серпня 2015 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі: головуючого судді Борисової С.П., при секретарі Каширній О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон з матірю без згоди батька, за участю третьої особи органу опіки та піклування Арцизької районної державної адміністрації Одеської області,

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 діючи через свого представника ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просить надати дозвіл на виїзд з України до Італії за місцем проживання матері строком до 15 червня 2016 року малолітньої ОСОБА_4, разом з матірю. В поданому до суду позові позивачка посилається на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 26 січня 2010 року. Від цього шлюбу вони з відповідачем мають малолітню доньку ОСОБА_4, яка народилася 21 травня 2008 року. Після розірвання шлюбу відповідач у справі фактично не приймає участі у вихованні та утриманні дитини. У звязку з необхідністю утримання своїх малолітніх дітей позивачка виїжджає для працевлаштування за кордон і в наявний час має дозвіл на тимчасове перебування в Італії, де має роботу та житло з належними умовами, а також має змогу влаштувати доньку навчатися та отримати освіту в Італії. Для виїзду за кордон разом з донькою, позивачці необхідно отримати у батька дитини нотаріально посвідчену згоду, однак відповідач такої згоди не надає, що зумовило звернення позивачки до суду.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивачка ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити повністю. При цьому позивачка пояснила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають малолітню доньку ОСОБА_4, яка народилася 21 травня 2008 року. Після розірвання шлюбу відповідач у справі фактично не приймає участі у вихованні та утриманні дитини. У звязку з необхідністю утримання своїх малолітніх дітей вона біля трьох років працює в Італії, де знімає житло двокімнатну квартиру, за яку сплачує 410 Євро на місяць. Вона бажає, що їх з відповідачем дитина постійно проживала з нею і виховувалася матірю в Італії, де вона буде забезпечена усім необхідним. В Україні дитина перейшла до третього класу загальноосвітньої школи, а в Італії її приймуть до класу, який буде відповідати її розумовому розвитку.

Представник позивачки ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності від 29 серпня 2014 року (а.с. 4) заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити у повному обсязі та дала суду пояснення про те, що позивачка у справі її донька, яка вже чотири роки проживає та працює в Італії, де має житло та добрий заробіток. В наявний час виникла необхідність вивезти малолітню доньку ОСОБА_4 до матері до Італії, для чого необхідно отримати нотаріально посвідчену згоду батька дитини, однак відповідач такої згоди не надає. У позивачки є ще одна дитина від першого шлюбу і від батька дитини отримано згоду на виїзд дитини, але дитина ще не виїжджала з України, оскільки позивачка хоче вивезти із собою одразу обох доньок.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_6, який діє на підставі ордеру ОД №079114 від 23 червня 2015 року та договору № 51 про надання правової допомоги від 22 квітня 2015 року (а.с. 60 61) також у судовому засіданні позов ОСОБА_1 підтримав повністю та вважав його обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, пояснивши суду, що мати дитини позивачка у справі бажає вивезти дитину за кордон, де вона проживає та працює у звязку з тим, що дитині необхідна материнська турбота та увага. Представник також пояснив, що позивачка звернулася до навчального закладу в Італії щодо влаштування дитини на навчання, але можливо дитини побуде з матірю певний час та повернеться в Україну і до школи в Італії не піде.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заявлений ОСОБА_1 позов не визнав та подав суду письмові заперечення, в яких зазначив про необґрунтованість та незаконність поданого до суду позову (а.с. 29 30). Крім того у судовому засіданні відповідач пояснив суду, що позовні вимоги він не визнає з причини того, що позивачка фактично бажає вивезти дитину до Італії для постійного проживання, однак не надає доказів того, що дитина дійсно буде забезпечена повністю усім необхідним. Крім того, відповідач наголосив на тому, що дитина є російськомовною і в наявний час в Україні донька перейшла до третього класу ЗОШ, а позивачка надала суду копію заяви, яка подана нею до італійського початкового навчального закладу, згідно якої дитина буде прийнята до першого класу початкової школи, що негативно вплине на розвиток дитини, його зупинення. Також відповідач зазначив, що позивачкою не надано доказів того, що її заробіток в Італії належним чином забезпечить утримання дитини, оскільки згідно даних, наданих позивачкою, вона отримує зарплатню у розмірі 967 Євро, з яких на місяць витрачає 420 Євро на плату за квартиру, тобто з урахуванням того, що позивачці необхідно утримувати також і себе, на утримання дитини залишається приблизно 200 Євро, на які за його підрахунками замало для утримання дитини в Італії, і позивача не надала доказів того, що соціальні служби цієї країни не вилучать дитину у звязку з тим, що її мати не може утримувати дитину, а він знаходячись в Україні буде позбавлений можливості захистити свою дитину, приймати участь у її вихованні та утриманні. З зазначених причин відповідач і заперечує проти вивезення дитини до Італії на такий довгий період часу.

Представник органу опіки та піклування Арцизької районної адміністрації Одеської області ОСОБА_7 заявлений ОСОБА_1 позов не визнав та заперечував проти його задоволення з підстав, що викладені у висновку органу опіки та піклування (а.с. 71).

Суд, заслухавши сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, які регулюються цивільним законодавством щодо особистих немайнових прав і обовязків батьків, зокрема щодо рівності прав та обовязків матері та батька щодо дитини і при вирішенні спору, що виник між сторонами у справі слід керуватися Сімейним кодексом України та законодавчими актами, що регулюють порядок виїзду та вїзду неповнолітніх дітей за кордон.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 7). Згідно свідоцтва про народження від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4, яка народилася 21 травня 2008 року (а.с. 8).

Як видно з довідки про склад сімї № 784 від 01.09.2014 року малолітня дитина сторін проживає за адресою:Одеська область, Арцизький район, с. Вишняки, вул. 28 Червня, буд. 102 з бабою, дідом та сестрами (а.с. 9).

Згідно характеристики, що надана Вишняківським НВК малолітня ОСОБА_4 за час навчання зарекомендувала себе здібною, охайною, активною ученицею. Забезпечена шкільним приладдям. Опікою дитини займається бабуся, з причини перебування матері дитини за кордоном (а.с. 10). За характеристикою, наданою Вознесенсько Першою сільрадою Арцизького району Одеської області ОСОБА_1 зарекомендувала позитивно, час від часу їздить на заробітки за кордон та в час її відсутності дитиною опікуються баба та дід ОСОБА_5 (а.с. 11).

Відповідно до розпорядження Арцизької районної державної адміністрації № 1001/А-2009 від 10 грудня 2009 року встановлено участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_4, яка проживає окремо від батька та визначено місце та час спілкування батька з дитиною (а.с. 12).

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання малолітньої ОСОБА_4 від 21.07.2015 року та висновку органу опіки та піклування від 05.08.2015 року, наданих Арцизькою районною державною адміністрацією Одеської області за місцем проживання малолітньої ОСОБА_4 створені належні умови для її проживання та розвитку, мати на час обстеження перебуває в Італії на заробітках і з урахуванням рішення комісії з питань захисту прав дітей, у звязку з відсутністю згоди батька дитини ОСОБА_4 ОСОБА_2 на її виїзд за кордон, недоцільним є виїзд за кордон малолітньої ОСОБА_4 без згоди батька, оскільки такий переїзд дитини спричинить зміну режиму спілкування з батьком, порядок його участі у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що може вплинути на її подальше життя, розвиток та виховання (а.с. 71 72).

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що знає родину позивачки, малолітня ОСОБА_4 є її ученицею. Життям та розвитком малолітньої ОСОБА_4 цікавиться лише її мати, батька свідок взагалі не бачить. Їй відомо, що позивачка ОСОБА_1 три роки проживає та працює в Італії, скільки вона заробляє їй не відомо, але зі слів ОСОБА_1 вона заробляє достатньо щоб забезпечити себе та дитину.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що є класним керівником малолітньої ОСОБА_4 Батько дитини у школі не зявляється, дитиною не цікавиться. Мати дитини відвідує школу на перше вересня, один раз на рік. В яких умовах проживає ОСОБА_1 та скільки вона заробляє в Італії їй не відомо і не може сказати чи зможе мати дитини забезпечити в Італії дитині належне утримання.

Стаття 11 Конвенції про права дитини покладає на держави учасниці зобовязання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із-за кордону.

Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання . Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Згідно ст. 141 СК України батько, мати мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони в шлюбі між собою.

Ст. 151 СК України передбачає право батьків на виховання дитини, право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватись на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим значенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції по права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Також Європейський суд з прав людини зазначив, що руйнування родинних звязків означає відсікання дитини від її коріння й може бути виправдане лише за виняткових обставин.

Закон України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.

При розгляді справ про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків необхідно виходити з положень Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року, в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, якими передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадян України, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже, виходячи з наведеного, враховуючи обставини, встановлені судом, вимоги національного та міжнародного законодавства щодо захисту прав дитини, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження факти поліпшення життя дитини у іншій країні за місцем тимчасового проживання та працевлаштування матері. Зокрема позивачка не довела суду, що в разі виїзду дитини до Італії, останній не буде змінено звичайне соціальне, культурне, мовне середовище таким чином, що негативно вплине на її подальше життя, розвиток і виховання. Також позивачкою не доведено те, що в Італії вона зможе забезпечити дитину матеріально у достатньому розмірі.

Так, на підтвердження свого соціального та матеріального положення позивачка надала суду лист про прийом на роботу згідно якого початковий графік її роботи передбачає 33 години на тиждень з понеділка до суботи з 7:30 до 13:00 години, з оплатою праці за годину 6,87 Євро та довідку згідно якої заробітна плата позивачки складає 967 Євро на місяць, а також письмовий контракт стосовно оренди міської нерухомості, згідно якого він діє з 28.05.2012 року по 27.05.2016 року та річна оплата за житло складає 4200 Євро (а.с. 37 40, 43 45).

Отже за простими розрахунками позивачка за найом житла сплачує 420 Євро на місяць, що складає майже половину її заробітної плати, тобто для утримання себе і дитини у позивачки залишиться 547 Євро. В свою чергу позивачка не надала суду доказів, які б підтверджували, що кошти у такому розмірі відповідають хоча б прожитковому мінімуму в Італії для неї як для працездатної особи та для дитини відповідного віку, а також кошти у такому розмірі забезпечать належне утримання самої позивачки та її малолітньої дитини. Судом також враховується, що позивачка має ще й другу дитину, яку, як вона пояснила суду, також має намір вивезти до Італії. Тобто на свій згаданий вище заробіток позивачка має утримувати себе та двох неповнолітніх дітей. Позивачкою також на підтвердження належного матеріального утримання в Італії дитини не надано відповідних письмових доказів про можливі державні соціальні гарантії держави перебування позивачки для сімей іноземців з дітьми. Отже позивачка не довела, що дитина буде рости в атмосфері моральної та матеріальної забезпеченості, як то передбачено принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року. Більш того позивачкою не надано суду відомостей про її місце проживання з дитиною у період часу з дня закінчення контракту стосовно оренди міської нерухомості, тобто з 27.05.2016 року (а.с. 45) та до 15.06.2016 року кінцевого строку дозволу на тимчасове перебування в Італії (а.с. 6).

Судом не було встановлено обставин, що вивезення спільної дитини сторін не вплине негативно на її психологічний стан, з урахуванням зміни соціального середовища, навчального закладу та виникнення мовного барєру. Судом також не було встановлено обставин, що виїзд дитини до Італії буде сприяти її розвитку, світогляду, оздоровленню тощо. Позивачка цих обставин суду не довела. Навпаки судом було встановлено, що виїзд малолітньої ОСОБА_4 на такий тривалий період часу потягне за собою відсікання дитини від її коріння, руйнування родинних звязків з батьком, які дитина має право підтримувати на регулярній основі, потягне зміну режиму спілкування дитини з батьком, порядку його участі у вихованні дитини, а також невиконання рішення органу опіки та піклування про визначення часу і місця побачень дитини з батьком, що впливатиме на її подальше життя, розвиток і виховання. Суд також встановив, що позивачкою фактично ставиться питання про виїзд дитини на постійне місце проживання до Італії. Такого висновку суд прийшов з пояснень представника позивачки ОСОБА_10, яка пояснила суду, що позивачка в наявний час має дозвіл на проживання в Італії до червня 2016 року, який потім їй продовжать на постійне проживання і ця обставина самою позивачкою не заперечувалася. Більш того, сама позивачка пояснила, суду, що має бажання, щоб дитина постійно проживала з нею, з чого також слідує, ОСОБА_1 фактично бажає визначити місце проживання малолітньої дитини з нею.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_1 повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме те, що виїзд їх спільної доньки з відповідачем до країни тимчасового перебування та працевлаштування матері буде відповідати лише інтересам малолітньої дитини, що дитина в країні перебування бути рости, розвиватися в атмосфері моральної та матеріальної забезпеченості, а відповідач не надає згоди на виїзд дитини за кордон переслідуючи власні інтереси. Проте, позивачка суду цього не довела.

Судом не приймаються до уваги твердження позивачки та її представників про те, що відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, оскільки такі доводи були спростовані письмовими доказами у справі, зокрема розпорядженням Арцизької районної державної адміністрації № 1001/А-2009 від 10 грудня 2009 року, яким встановлено участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_4, яка проживає окремо від батька та визначено місце та час спілкування батька з дитиною. Зазначене розпорядження не тільки спростовує доводи позивачки про самоусунення батька дитини від її виховання та побачень, а й підтверджує те, що батько дитини ще до розлучення з матірю дитини намагався приймати участь у її вихованні, оскільки мати чинила йому у цьому перешкоди. Доводи позивачки щодо неприйняття участі батьком в утриманні дитини спростовані наданими відповідачем ОСОБА_2 копіями чеків, квитанцій, розписок про грошові перекази (а.с. 73 82), а також поясненнями відповідача про придбання дитині мобільного телефону, і ця обставина позивачкою була визнана та не спростовувалася, тому доказуванню не підлягає.

Судом також не беруться до уваги покази допитаних зі сторони позивачки свідків, оскільки їх покази не містять обставин щодо предмету доказування у даній справі в розумінні ст. 57 ЦПК України, так як ці свідки давали пояснення щодо участі батьків у вихованні та утриманні дитини, і не мали інформації щодо умов проживання позивачки в Італії та можливості належного утримання її дитини в іншій країні.

Таким чином, з врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, виходячи лише з інтересів малолітньої дитини, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачки не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не обґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі ст. ст. 19, 141, 150 153, 155 СК України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Постанови КМУ від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212, 214 215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон з матірю без згоди батька, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Арцизький районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

СУДДЯ

Арцизского районного суду