АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №6398/2831/15ц
Провадження№ 22-ц /790/6397/15 Головуючий 1 інст. - Єрмоленко В.Б.
Категорія: трудові Доповідач - Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційногосудуХарківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Піддубного Р.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 31 липня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» в особі Харківської обласної дирекції акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

25 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом. Просив:

- поновити його на посаді головного експерта зі стягнення відділу стягнення управління проблемних кредитів Харківської обласної дирекції департаменту проблемних кредитів АТ «ОСОБА_2 Аваль»;

- стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 27 лютого 2015 року по день ухвалення рішення;

- стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень.

Посилався на те, що з 2011 року перебував з відповідачем у трудових відновинах. Наказом №163-21к від 23 лютого 2015 року був звільнений з 27 лютого поточного року з посади головного експерта зі стягнення відділу стягнення (м.Харків) управління проблемних кредитів Харківської обласної дирекції департаменту проблемних кредитів АТ «ОСОБА_2 Аваль» у звязку зі скороченням чисельності та штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України.

Вважає, що відповідач звільнив його незаконно, без належних правових підстав. Зокрема стверджує, що роботодавцем було порушено вимоги ст.42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників, оскільки невірно визначено рівень його кваліфікації, мало місце упереджене ставлення до кандидатури на скорочення, а також порушено процедуру звільнення, оскільки не запропоновано зайняти вакантну посаду начальника відділу. Стверджує, що звільнення проведено незаконно, а тому відповідач повинен сплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду, спричинену порушенням його трудових прав.

Відповідач, в особі своїх представників, проти позову заперечував, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звільнено з роботи з підстав, передбачених законом і з дотриманням встановленого порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 31 липня 2015 року ОСОБА_1 у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити. При цьому посилається на: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права.

У суді апеляційної інстанції позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали, відповідач, в особі своїх представників, проти задоволення скарги заперечував, вважав її безпідставною, а рішення суду першої інстанції - законним і обґрунтованим.

Перевіряючи законність і обгрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що з 01 березня 2011 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За приписами ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

На виконання Постанови Правління АТ «ОСОБА_2 Аваль» від 28 жовтня 2014 року № П-226/4 «Про затвердження нових штатних розписів Центрального офісу та дирекції банку», директором департаменту персоналу 28 листопада 2014 року видано Наказ № 4288к про попередження про наступне звільнення за скороченням чисельності та штату працівників, вказаних у додатках №№1,2 до цього наказу через два місяці з дня ознайомленя наказом (т.2 а.с.47,48).

У відділі стягнення (м.Харків) управління проблемних кредитів Харківської обласної дирекції департаменту проблемних кредитів АТ «ОСОБА_2 Аваль», де працював позивач на посаді головного експерта зі стягнення, скорочувалась одна посада головного експерта зі стягнення.

ОСОБА_1 був ознайомлений з Наказом №4288к під особистий підпис 01 грудня 2014 року, що ним визнається (а.с.49).

На виконання вимог закону всім шести головним експертам зі стягнення відділу було запропоновано іншу роботу в Банку за пропозиціями ( т.2 а.с.50-84).

Пунктом 3 зазначеного вище Наказу №4288к визначено, що у випадку згоди на переведення на іншу роботу за запропонованими посадами, працівник повинен передати до Департаменту персоналу Банку заяву про переведення на обрану посаду; ненадання заяви вважається відмовою від пропонованих посад.

Від ОСОБА_1 заяви про переведення на іншу посаду до Департаменту персоналу Банку не надходило, що ним не заперечується.

Звільнення позивача було проведено за попередньою згодою профспілкого комітету, що підтверджується матеріалами справи та визнається ОСОБА_1.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 звільнений з підстав, передбачених законом - п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату. Порядок звільнення позивача дотримано.

Судова колегія з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не прийняв до уваги, що висока кваліфікація позивача підтверджується найвищим рівнем освіти серед працівників відділу, оскільки повну вищу юридичну освіту у 2006 році він здобув з оцінками «відмінно», у 2009 році закінчив Харківський регіональний інститут державного управління національної академії державного управління при Президентові України і отримав вищу освіту за спеціальністю «Державне Управління» та здобув кваліфікацію магістра, на даний час є студентом Харківського національного університету міського господарства імені ОСОБА_3, та здобувачем кафедри цивільного права Національного юридичного університету імені ОСОБА_4, є безпідставним.

Так, за приписами ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва.

При ухваленні оскаржуваного рішення суд дав оцінку доводам позивача щодо рівня його кваліфікації та зазначив, що сам по собі факт того, що ОСОБА_1 має дві вищі освіти (одна з яких, та яку він здобуває у теперішній час без відриву від виробництва, ніякого відношення до його роботи на посаді експерта зі стягнення не мають), не свідчить про те, що позивач має переважне право на залишенні на роботі, оскільки за наданими відповідачем доказами, рівень продуктивності праці позивача є найнижчим серед інших працівників, які були кандидатами на скорочення.

Матеріалами справи свідчать, що головні експерти відділу, кожен з яких розглядався як кандидат на скорочення, мають повну вищу юридичну освіту за спеціальністю «Правознавство» та кваліфікацію спеціаліста.

Посилання позивача на те, що при визначенні рівня продуктивності була прийнята до уваги субєктивна думка його безпосереднього керівника ОСОБА_5, яка поставилася до нього упереджено, не відповідає фактичним обставинам справи та спростовується зібраними по справі доказами.

Так, відповідачем надані письмові докази на підтвердження того, що звільненню позивача передував аналіз роботодавцем продуктивності праці ОСОБА_1 і достовірність та обєктивність цих доказів позивачем не спростована.

Судовим розглядом також встановлено, що питання кваліфікації позивача було предметом розгляду профспілкового комітету (т.2 а.с.91-106), на засіданнях якого ОСОБА_1 була надана можливість виступити на захист своїх прав. З метою обєктивного зясування питання щодо можливого скорочення працівників на засідання запрошено попереднього керівника управління проблемних кредитів Харківської обласної дирекції ОСОБА_6, який до 01 жовтня 2014 року обіймав цю посаду, та на присутності якого наполягав ОСОБА_1. Висловлюючи свою думку, ОСОБА_6 повідомив що професійний рівень ОСОБА_1 є найнижчим порівняно з професійними навичками, якими володіють інші головні експерти зі стягнення та навів обґрунтування такої думки.

Крім того, профспілковим комітетом було запропоновано начальнику відділу стягнення підготувати детальний зріс роботи підрозділу, по якому можна зрозуміти рівень продуктивності та кваліфікації всіх працівників відділу. На підтвердження своєї обєктивності і неупередженості ОСОБА_5 у документальному вигляді навела приклади навантаження кожного з працівників підрозділу та результати їх роботи, що дало можливість дійти висновку про найнижчий рівень продуктивності праці саме позива ча.

Доказів, які б обєктивно свідчили про упереджене ставлення відповідача до вибору кандидатури на скорочення, чи спростовували доводи відповідача щодо низької продуктивності праці ОСОБА_1, матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Безпідставним та таким, що не відповідає встановленим у справі обставинам є і посилання позивача щодо суміщення ним посади водія на безоплатній основі, оскільки закріплення за ним службового автотранспорту не свідчить ні про суміщення посад у розумінні КЗпП України, ні про більш високу продуктивність праці ОСОБА_1.

Не знайшли свого підтвердження і посилання позивача на те, що він преміювався за продуктивну працю.

Враховуючи, що за приписами ст.42 КЗпП України, перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи в установі та працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідачем при звільнені не було взято до уваги стаж позивача та те, що він є студентом Харківського національного університету міського господарства імені ОСОБА_3, правового значення для вирішення спору не мають.

За приписами ст.40 КЗпП України, звільнення з підстав скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем порушено процедуру звільнення не знайшли свого підтвердження.

Посилання позивача на те, що йому не було запропоновано всі вакантні посади, зокрема посаду начальника відділу, оскільки на момент підписання ним пропозицій такої посади вони не містили, є безпідставними та спростовуються зібраними у справі доказами, яким судом першої інстанції надана правильна правова оцінка.

Зокрема, відхиляючи такі доводи позивача, суд послався на покази допитаних у судовому засіданні свідків, які підтвердили той факт, що надані суду пропозиції вакансій відповідають тим, які були ними підписані. Посада начальника відділу була включена до переліку пропозицій вакансій. Зазначені пропозиції знаходилися також на електронній адресі Банку та на поштовій адресі працівників, попереджених про наступне звільнення. У суду не має обєктивних підстав ставити під сумнів правдивість показів допитаних судом свідків. Сам по собі факт того, що ці особи перебувають у трудових відносинах з відповідачем, не може ставити під сумнів правдивість їх показів. Будь-яких зауважень щодо неналежного оформлення пропозицій вакансій на момент ознайомлення з ними позивача та їх підписання, останній не висловлював, хоча мав таку можливість.

Крім того, зі змісту заяви ОСОБА_1 на адресу голови профспілкового комітету (т.2 а.с.90) вбачається, що йому було відомо про наявність вакантної посади начальника відділу. Посилання ж позивача на те, що він не подав заяви про переведення на цю посаду до Департаменту персоналу Банку саме з тих підстав, що така посада не була зазначена в пропозиціях є непереконливими. Будучи юристом за фахом позивач не був позбавлений можливості зясувати питання вакансії начальника відділу та подати відповідну заяву до Департаменту персоналу Банку відповідно до п.3 Наказу №4288к, зі змістом якого він був ознайомлений, але жодних дій з цього приводу не вчинив. Слід зазначити і те, що за твердженням голови профкому ОСОБА_7В, яке позивачем не спростовано, ОСОБА_1 було розяснено, що профспілковий комітет не є тим органом, до якого слід подавати заяву про згоду на переведення на іншу роботу.

Не спростовують висновків суду, оскільки не свідчать про високу продуктивність праці, і посилання в апеляційній скарзі позивача на те, що він працював у вихідні дні, мав 59 днів невикористаної за 4 роки відпустки, не притягувався до дисциплінарної відповідальності та мав позитивну характеристику у 2012 році.

Судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання позивача та досліджено особові справи інших працівників, які були попереджені про скорочення. Проте дані, що містяться в особових справах на правильність оскаржуваного рішення не вплинули.

Вищенаведене свідчить, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, не допустив порушень вимог закону при прийнятті оскаржуваного рішення, а отже таке є законним і обгрунтованим.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 31 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді