Справа № 340/805/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2476/2015
Головуючий у 1 інстанції Данилюк М. П.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Проскурніцького П.І., Ясеновенко Л.В.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, апелянта ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6 селищної ради ОСОБА_7, відповідача ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6 селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_9 служба ОСОБА_6 районного управління юстиції про визнання недійсним рішення ОСОБА_6 селищної ради від 07.02.2014 року; скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку; усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом заборони проїжджати та проходити по ній та надання проходу шириною 4 м для обслуговування котельні придбаної лазні; визнання недійсним рішення ОСОБА_6 селищної ради від 20.12.2013 року в частинах щодо виготовлення технічної документації із землеустрою; зобовязання ОСОБА_6 селищної ради укласти договір оренди земельних ділянок площею 0,0567 га та 0,0520 га; зобов'язання ОСОБА_4 та ОСОБА_8 не чинити перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями, спорудами та будівлями шляхом заборони проїзду навкруг нежитлової будівлі, знесення огорожі, знесення самовільно влаштованих будівель і споруд, влаштування водовідведення, демонтаж витяжки і влаштування її відповідно до норм ДБН, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

29.10.2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з наведеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 2003 року він є власником нежитлового будинку (лазні) по вул. Витвицького, 5 в смт. Верховина Верховинського району Івано-Франківської області. З цього ж року він орендує земельну ділянку призначену для обслуговування викупленої будівлі. Останній договір був укладений 25.05.2010 року строком на три роки. Предметом договору були дві земельні ділянки площею 0,0567 га та 0,0520 га. Умови договору оренди виконувались ним належним чином.

В лютому 2014 року суміжний користувач земельної ділянки ОСОБА_4 почала виготовляти технічну документацію для отримання земельної ділянки у власність. Для уникнення конфлікту та дотримання добросусідських відносин він погодився на передачу їй земельної ділянки, яку вони використовували спільно та частину орендованої ним земельної ділянки з умовою надання безперешкодного доступу до входу в котельню шириною 2 м та безперешкодного обслуговування тимчасової споруди - навісу для дров, який ним збудовано в 2003 році. В 2011 році він переніс його на земельну ділянку, яку орендує, де він знаходиться дотепер. Питання площі та меж земельної ділянки, яка передається у власність ОСОБА_4 та яка залишається йому в оренду розглядалося на сесії ОСОБА_6 селищної ради.

Після підписання погоджених меж геодезична організація, що виготовляла документацію, вийшла на місце для встановлення меж в натурі, і тоді він побачив, що їх домовленість порушена. Ширина проходу до кочегарки становить менше 1 м, а межі земельної ділянки, яка передається у власність ОСОБА_4, проходять по існуючій споруді - навісу для дров. З того часу він неодноразово усно звертався до ОСОБА_6 селищної ради з проханням вирішити конфлікт та встановити межі в натурі згідно існуючих домовленостей. Протягом березня-травня 2014 року комісія прибувала на місце спору три рази, однак проблему так і не вирішили. Станом на сьогодні спірна земельна ділянка передана ОСОБА_4 у власність та нею розпочалося будівництво різних допоміжних господарських споруд впритул до його дроворуба, без дотримання архітектурних норм та в порушення правил добросусідства, визначених Земельним кодексом України, зокрема відповідачкою збудовано деревяний сарай до дроворуба і вода з даху стікає на його споруду та псує стіну. Також було зруйновано частину дровітні, що призводить до псування палива. ОСОБА_4 було збудовано огорожу, що унеможливлює доступ до котельні, яка опалює належне йому на праві власності приміщення.

Вважає, що зменшення площі орендованої ним земельної ділянки та передача ОСОБА_4 у власність земельної ділянки відбулася з порушенням його права як землекористувача та власника будівлі, так як передача земельної ділянки, яку він орендує відбулася без його згоди. Крім того, відповідачка порушує правила добросусідства та чинить йому перешкоди у користуванні його майном. Маючи заїзд до власної земельної ділянки з вул. Витвицького, ОСОБА_4 постійно користується орендованою ним земельною ділянкою для проїзду автомобілем гостей, які відпочивають в її садибі, хоча згідно інформації ОСОБА_6 райархітектури та викіпіровки з генплану, проїзду там немає.

З наведених підстав та з урахуванням уточнених в процесі розгляду справи позовних вимог позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобовязано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться в його користуванні на підставі договору оренди, шляхом заборони проїжджати та проходити по ній та надання проходу шириною 2 м для обслуговування котельні придбаної ним лазні; зобовязано ОСОБА_4 та ОСОБА_8 перенести огорожу по периметру між належним ОСОБА_2 дроворубом та нежитловим приміщенням кафе. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких посилаються на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт ОСОБА_2 зазначає, що згідно договорів оренди землі від 25.05.2010 року, які у звязку із закінченням їх дії у 2013 році пролонговані до 25.05.2016 року, він є законним землекористувачем земельних ділянок загальною площею 0,1087 га. Будь-яких інших договорів оренди спірної земельної ділянки між ним та ОСОБА_6 селищною радою не укладалося. Також він не надавав згоди на зменшення розміру свого землекористування. Тому рішення ОСОБА_6 селищної ради від 07.02.2014 року про затвердження ОСОБА_4 проекту землеустрою на передачу у власність земельної ділянки площею 0,0764 га, куди входить частина орендованої ним земельної ділянки, є незаконним. Розглядаючи справу та ухвалюючи оскаржуване рішення суд помилково дійшов висновку про те, що він добровільно надав згоду на зміну розміру земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, та відмовив в задоволенні позову в частині визнання вищевказаного рішення ОСОБА_6 селищної ради від 07.02.2014 року незаконним.

Також апелянт вказує, що зобовязавши сім'ю ОСОБА_4 перенести огорожу по периметру між належним йому дроворубом та нежитловим приміщенням кафе, суд не вказав куди перенести таку огорожу, на яку відстань, в яку сторону, які координати нового розташування огорожі. При цьому апелянт зауважує, що зобовязання перенести огорожу без скасування рішення про передачу у власність землі, яка огороджена такою огорожею, є порушенням прав власника та ст.ст. 317, 368 ЦК України.

Крім того, апелянт зазначає, що в порушення ст.ст. 57, 66 ЦПК України суд першої інстанції, призначивши судову інженерно-технічну експертизу, взагалі не дав її висновкам правової оцінки. Зокрема, згідно висновку експерта від 12.05.2015 року площа землі, якою повинна користуватись ОСОБА_4 становить 0,0764 га, землекористування ОСОБА_8 повинно становити 0,0162 га, що разом мало би становити 0,0926 га. Однак фактично вони користуються землею загальною площею 0,1157 га. Таке землекористування збільшено у звязку із накладкою земельної ділянки, яка перебуває в його оренді площею 196 кв.м, тобто сім'я ОСОБА_8 самовільно вилучила з його законного користування таку площу землі. Проте зазначене залишилося поза увагою суду.

З наведених підстав апелянт ОСОБА_2 просить рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2015 року в частині відмови в задоволенні його позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апелянт ОСОБА_4 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції зобовязав її не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться в його користуванні, шляхом заборони проїжджати та проходити по ній, однак при цьому не зрозумілим є, який договір оренди та яку земельну ділянку мав на увазі суд, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу належності позивачу будь-якої земельної ділянки на праві користування. Угода №5 про використання земельної ділянки від 07.02.2014 року та угода №12 про використання земельної ділянки від 02.01.2015 року не є договорами оренди в розумінні чинного законодавства, оскільки не містять істотних умов, притаманних для таких договорів, а тому право оренди у позивача не виникло і таким чином нею не порушено.

Крім того, суд не дав оцінки відповіді Відділу містобудування та архітектури ОСОБА_6 районної державної адміністрації №36/01-11/24 від 05.08.2015 року та ситуаційним схемам із Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування викупленої будівлі (лазні) ОСОБА_2 в смт. Верховина по вул. Витвицького, якими передбачено, що навкруг нежитлової будівлі (лазні) є землі загального користування заїзд до ділянок.

Також апелянт вказує, що ухвалюючи рішення в частині зобовязання перенести огорожу по периметру між належним ОСОБА_2 дроворубом та нежитловим приміщенням кафе, суд, як доказ по справі, взяв до уваги висновок №12.05.15. судової інженерно-технічної експертизи від 12.05.2015 року. Однак питання, які ставилися експерту для надання відповідей взагалі не стосуються предмету доказування, вони є не точними та не зрозумілими. Даний висновок є необґрунтованим, таким, що суперечить іншим матеріалам справи і вимогам законодавства.

Суд першої інстанції не врахував, що позивач сам особисто погодив межі земельної ділянки, зазначені в Акті встановлення (відновлення) і погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та Акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання, відповідно до яких відстань між котельнею позивача та її земельною ділянкою становить 1 м. Позивач не надав жодного доказу чинення йому перешкод в користуванні належними йому на праві власності будівлями, а отже позов не міг бути задоволеним.

З наведених підстав апелянт ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити.

У засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_2 та його представник доводи своєї апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 не визнав, просив в задоволенні її скарги відмовити.

Представник апелянта ОСОБА_4 в судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не визнала.

Відповідач ОСОБА_8 доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не визнав, апеляційну скаргу ОСОБА_4 підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 селищної ради доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 визнав частково, погодився з доводами апеляційної скарги ОСОБА_4, просив винести законне та справедливе рішення.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_9 служби ОСОБА_6 районного управління юстиції в засідання апеляційного суду не з'явився, про час та дату розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положення ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає не повністю.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що спірна земельна ділянка розташована в смт. Верховина по вул. Витвицького. На ній знаходиться будівля з двох спарених будинків №№5 і 5а та окремо будівля під №5б. Будинки №№5 і 5а раніше становили єдиний банно-пральний комбінат. З 2003 року позивач ОСОБА_2 є власником нежитлового будинку (лазні). З 2008 року відповідач ОСОБА_4 є власником нежитлового будинку (пральні), який в послідуючому був переведений у житловий фонд, та ОСОБА_8 є власником приміщення хімчистки (№5б). Придбані ОСОБА_4 і ОСОБА_8 будівлі з 1999 року перебували у приватній власності Повного товариства «ОСОБА_6 коровай». Прилегла земельна ділянка до цих будівель використовувалась для обслуговування комбінату і хімчистки.

Після придбання вказаних приміщень сторонами ОСОБА_6 селищною радою з кожним з них були укладені договори оренди земельної ділянки, необхідної для обслуговування придбаних будівель.

Позивачу ОСОБА_2 відповідно до договорів оренди від 25.05.2010 року за №11 та №12 (а.с. 90, 97 т. 1) було передано в оренду земельні ділянки по вул. Витвицького, 5 площею 0,0567 га та 0,0520 га, а всього загальною площею 0,1087 га.

Відмовляючи ОСОБА_2 в позові в частині визнання недійсним рішення ОСОБА_6 селищної ради від 20.12.2013 року в частинах щодо виготовлення технічної документації із землеустрою щодо зміни конфігурації та встановлення, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка знаходиться по вул. Витвицького, 5 в смт. Верховина для обслуговування будівлі (лазні) із земель комунальної власності ОСОБА_6 селищної ради, та щодо продовження оренди земельної ділянки терміном на один рік площею 0,0845 га за вказаною адресою і зобовязання ОСОБА_6 селищної ради укласти договір оренди земельних ділянок площею 0,0567 га та 0,0520 га в межах, що існували на момент укладення договору оренди в 2010 році, суд першої інстанції виходив з того, що дія договорів оренди земельної ділянки від 25.05.2010 року на загальну площу 0,1087 га по вул. Витвицького, 5 в смт. Верховина закінчилась 29.11.2013 року. Договір оренди землі було поновлено ОСОБА_6 селищною радою на площу 0,0845 га за заявою останнього від 07.08.2013 року про надання дозволу на зміну конфігурації земельної ділянки, шляхом прийняття рішень від 20.12.2013 року, від 07.02.2014 року та від 24.12.2014 року про продовження ОСОБА_2 оренди землі площею 0,0845 га на один рік та укладення угод про використання земельної ділянки від 20.12.2013 року, 07.02.2014 року, 02.01.2015 року. Також на підставі вказаної заяви ОСОБА_2 селищною радою 20.12.2013 року прийнято рішення про надання останньому дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо зміни конфігурації та встановлення, відновлення меж земельної ділянки в натурі по вул. Витвицького, 5 в смт. Верховина. Таке рішення прийнято селищною радою в межах наданих їй повноважень, визначених ст. 122 Земельного кодексу України, є законним і підстави визнавати його недійсним відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Згідно зі статтею 12 ЗК розпорядження землями територіальних громад належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, у тому числі й надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян відповідно до цього Кодексу.

Підставами набуття громадянами та юридичними особами права користування земельними ділянками із земель комунальної власності відповідно до статті 116 ЗК є рішення органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Статтею 124 ЗК (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Таке положення узгоджується з вимогами статті 16 Закону України «Про оренду землі» (далі Закону), згідно з якими укладення договору оренди земельної ділянки із земель комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому ЗК, або за результатами аукціону.

Згідно з частинами першою, четвертою та п'ятою статті 33 Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати, розміру земельної ділянки та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Отже, необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній чи комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки. За відсутності такого рішення зобов'язати цей орган в судовому порядку укласти такий договір або ж його поновити неможливо, оскільки це суперечить вимогам законодавства - відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Селищна рада при здійсненні повноважень власника землі є вільною у реалізації права розпоряджатися землею та вільна у виборі суб'єкта щодо надання йому права користування землею в порядку, встановленому законом.

Таким чином, реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки можлива лише за наявності волевиявлення на те сторін, яке з боку уповноваженого органу оформлюється відповідним рішенням.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до п. 8 Договорів оренди земельних ділянок площею 0,0567 га та 0,0520 га, укладених орендодавцем ОСОБА_6 селищною радою та орендарем ОСОБА_2 25.05.2010 року, договори укладаються терміном на три роки, починаючи з дати їх реєстрації. Після закінчення строку Договорів орендар має переважне право поновлення їх на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення дії Договорів повідомити письмово орендодавця про намір продовжити дію.

Згідно відміток на Договорах (а.с. 93, 100 т. 1) такі були зареєстровані у ОСОБА_6 відділі ДЗК 29.11.2010 року. Отже, 29.11.2013 року закінчувалась дія цих договорів.

07.08.2013 року ОСОБА_2 звернувся в селищну раду з заявою про надання дозволу на зміну конфігурації земельної ділянки, що знаходиться по вул. Витвицького, 5 для обслуговування «Лазні» на умовах оренди.

Рішенням сесії ОСОБА_6 селищної ради від 20.12.2013 року №179-24/2013 (а.с. 12 т. 1), а в послідуючому рішенням від 07.02.2014 року №200-26/2014 (а.с. 48 т. 2) та від 24.12.2014 року №222-30/2014 (а.с. 50 т. 2) ОСОБА_2 було продовжено оренду земельної ділянки терміном на 1 рік площею 0,0845 га по вул. Витвицького, 5 в смт. Верховина для обслуговування викупленої будівлі (лазні).

Умови оплати орендованої земельної ділянки, які також є істотними, як і розмір земельної ділянки, між сторонами були погоджені в угоді про використання земельної ділянки.

За даними угоди №5 від 07.02.2014 року про використання земельної ділянки (а.с. 47 т. 2) та №12 від 02.01.2015 року (а.с. 49 т. 2) ОСОБА_2, що користується земельною ділянкою площею 0,0845 га по вул. Витвицького в смт. Верховина зобовязується сплачувати ОСОБА_6 селищній раді плату за фактичне користування земельною ділянкою.

Такі умови ОСОБА_2 виконувались на протязі 2013-2015 років, про що свідчить повідомлення ОСОБА_6 селищної ради від 05.08.2015 року (а.с. 46 т. 2), відповідно до якого за ОСОБА_2 відсутня заборгованість по сплаті орендної плати за земельну ділянку по вул. Витвицького в смт. Верховина.

За наведених обставин та з урахуванням вищевказаних норм матеріального права колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що ОСОБА_2 є користувачем земельної ділянки по вул. Витвицького, 5 площею 0,0845 га, а не земельних ділянок площею 0,0567 га та 0,0520 га, а тому відсутні правові підстави для зобовязання ОСОБА_6 селищної ради укласти договір оренди земельних ділянок площею 0,0567 га та 0,0520 га в межах, що існували на момент укладення договору оренди в 2010 році. Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а саме ст.ст. 16, 33 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 122, 124 Земельного кодексу України.

Викладеним спростовуються доводи апелянта про те, що він не давав згоди на зменшення площі орендованої ним земельної ділянки. Більше того, відповідно до ч.ч. 1, 4, 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» при поновленні договору оренди землі у разі недосягнення домовленості щодо розміру земельної ділянки та інших істотних умов договору переважне право ОСОБА_10 як орендаря на укладення договору оренди землі взагалі би припинилось.

В силу дії ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування громадян із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Судом встановлено, що за заявою ОСОБА_2 від 07.08.2013 року селищною радою 20.12.2013 року прийнято рішення про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо зміни конфігурації та встановлення, відновлення меж земельної ділянки в натурі по вул. Витвицького, 5 в смт. Верховина для обслуговування викупленої будівлі (лазні) із земель комунальної власності селищної ради та рекомендовано останньому забезпечити розробку і погодження в установленому порядку технічної документації та подати селищній раді для затвердження і подальшого вирішення питання передачі землі в оренду згідно чинного законодавства (а.с. 11 т. 1).

Таким чином, користувач земельної ділянки, подавши на розгляд сесії селищної ради заяву про зміну конфігурації земельної ділянки, виявив про це свою волю, а ОСОБА_6 селищна рада, як орган місцевого самоврядування, який в силу ст. 12 ЗК наділений певними повноваженнями щодо розпорядження землями комунальної власності, розглянула таку заяву і в межах наданих їй ч. 1 ст. 122 ЗК повноважень прийняла 20.12.2013 року законне рішення.

Тому колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції про безпідставність вимоги ОСОБА_2 про визнання незаконним вище вказаного рішення ОСОБА_6 селищної ради від 20.12.2013 року.

Відмовляючи ОСОБА_2 в позові в частині вимог про визнання недійсним рішення ОСОБА_6 селищної ради від 07.02.2014 року; скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, суд виходив з того, що органом місцевого самоврядування при вирішенні заяви ОСОБА_4 про передачу їй спірної земельної ділянки у власність дотримано вимог, встановлених ст. 118 Земельного кодексу України.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.

Положеннями ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Зокрема підставами для визнання акта органу місцевого самоврядування недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійним є також порушення у звязку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів фізичної чи юридичної особи.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений Земельним кодексом України.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться в тому числі у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений ч.ч. 6-9 ст. 118 ЗК України, відповідно до ч.ч. 6, 7 яких громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Частинами 8, 9 цієї статті унормовано, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.12.2013 року ОСОБА_6 селищною радою розглянуто заяву ОСОБА_4 та надано їй дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Витвицького, 5а в смт. Верховина для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд із земель комунальної власності ОСОБА_6 селищної ради. Рекомендовано ОСОБА_4 забезпечити розробку та погодження в установленому порядку проекту землеустрою та подати його селищній раді для затвердження та подальшого вирішення питання передачі землі у власність згідно чинного законодавства.

На замовлення ОСОБА_4 землевпорядною організацією розроблено проект землеустрою і 07.02.2014 року ОСОБА_6 селищною радою було прийнято рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки по вул. Витвицького, 5а в смт. Верховина, площею 0,0764 га для обслуговування будинку, господарських будівель та споруд.

Апелянтом ОСОБА_2 не вказано жодної правової підстави для визнання недійсним вказаного рішення ОСОБА_6 селищної ради від 07.02.2014 року та не надано доказів порушення його права прийняттям такого рішення.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 у встановленому законом порядку набула у власність спірну земельну ділянку, то відсутні підстави для скасування державної реєстрації її права власності на цю земельну ділянку.

За наведених обставин суд першої інстанції правильно дійшов висновку про безпідставність вимог позивача в наведеній частині.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині вимог про зобовязання ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом заборони проїжджати та проходити по ній та надання проходу шириною 2 м для обслуговування котельні придбаної лазні та зобовязання ОСОБА_4 і ОСОБА_8О перенести огорожу по периметру між належним ОСОБА_2 дроворубом та нежитловим приміщенням кафе, суд першої інстанції виходив з того, що висновком судової інженерно-технічної експертизи від 12.05.2015 року підтверджується, що огорожа, яка була встановлена відповідачами, знаходиться на відстані одного метра від стіни котельні і унеможливлює вільний доступ до неї, тобто відповідачі користуються більше на 35 кв.м, ніж отримано дозвіл на користування згідно свідоцтва про право власності, а частина дроворуба позивача розміром 0,5 м знаходиться на накладеній земельній ділянці.

Такого висновку суд дійшов з порушенням вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України, щодо оцінки належних доказів та повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з висновку №12.05.15 судової інженерно-технічної експертизи від 12.05.2015 року експертом надано відповідь на запитання, поставлені в ухвалі суду від 16.02.2015 року, чи відповідає фактичне землекористування ОСОБА_2 проекту землеустрою земельної ділянки від 2008 року, договору оренди від 21.05.2010 року, чи влаштований дроворуб, що належить ОСОБА_2, на земельній ділянці, яка перебуває в його оренді відповідно до договору оренди від 21.05.2010 року та проекту землеустрою за 2008 рік, якщо ні, то яка його частина перебуває на іншій земельній ділянці.

Однак, суд першої інстанції на підставі встановлених обставин справи та наявних доказів дійшов висновку, що на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_2 не являвся законним користувачем земельних ділянок площею 0,0567 га та 0,0520 га відповідно до договору оренди від 25.05.2010 року, а на підставі рішення ОСОБА_6 селищної ради від 20.12.2013 року орендував земельну ділянку площею 0,0845 га, про що вказано в рішенні суду.

Оскільки висновок експерта з наведених питань не стосується предмету спору, то такий помилково взятий до уваги суду. Крім того, поза увагою суду залишились обставини, на які відповідачі посилались як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зокрема, відповідач ОСОБА_4 посилалась та було встановлено судом, що приміщення пральні, яке нею було викуплено в 2008 році, з 02.09.1998 року орендувало ПП «ОСОБА_6 коровай». 19.10.1999 року ОСОБА_6 селищна рада прийняла рішення №118 про надання дозволу зробити реконструкцію існуючого приміщення пральні під міні-пекарню. Відповідно до архітектурно-планувального завдання №20 від 30.08.2000 року (а.с. 50-53 т. 1) реконструкцію пральні під міні-пекарню було запроектовано в термін до 03.08.2002 року. Архітектурно-планувальне завдання було надано на підставі затвердженої містобудівної документації, відповідно до державних будівельних норм і місцевих правил забудови згідно генплану, в якому також передбачено наявність двох під'їздів, і в п. 21, як вимоги до благоустрою території вказано: заасфальтувати територію та під'їзди.

Наявність двох входів та окремого під'їзду на територію міні-пекарні також підтверджено Проектом пристосування існуючого приміщення під міні-пекарню. Під'їзд здійснювався навкруг нежитлової будівлі (позаду лазні) та слугував для прийому сировини і відвантаження продукції.

28.03.2008 року ОСОБА_6 селищною радою за заявою ОСОБА_4 про надання дозволу на реконструкцію міні-пекарні під житловий будинок прийнято рішення №17, яким доручено головному архітектору райвідділу містобудування та архітектури (а.с. 54 т. 1) вивчити та надати пропозиції щодо вирішення даного питання.

Рішенням ОСОБА_6 селищної ради №43 від 26.12.2008 року (а.с. 56 т. 1) було надано ОСОБА_4 дозвіл на реконструкцію будівлі міні-пекарні під житловий будинок саме з урахуванням проектних пропозицій.

Головним архітектором у пояснювальній записці до проектних пропозицій реконструкції (а.с. 55 т. 1) вказано, що під'їзди до житлового будинку здійснюються з вул. Витвицького з обох сторін будівлі, тобто вхід у будинок та гараж запроектовано з заднього двору.

Наведене підтверджується також інформацією відділу містобудування та архітектури ОСОБА_6 райдержадміністрації від 24.07.2014 року (а.с. 18 т. 1) про те, що згідно генплану смт. Верховина вулиця загального користування перед центральним входом у приміщення лазні по вул. Витвицького, 5 не передбачена, підїзд або проїзд до допоміжних приміщень, що знаходяться позаду лазні та суміжного будинку, що належить на праві власності ОСОБА_4 та які б проходили перед входом до лазні генпланом не передбачено.

За інформацією виконкому ОСОБА_6 селищної ради на заяву ОСОБА_2 від 03.06.2014 року (а.с. 6 т. 1) у листопаді 2013 року між сторонами було досягнуто домовленість щодо узгодження меж між їх земельними ділянками, про що свідчить підпис ОСОБА_2І на кадастровому плані, після чого було прийнято рішення сесії селищної ради від 20.12.2013 року щодо зміни конфігурації по встановленню та відновленню меж земельної ділянки та продовжено останньому оренду терміном на 1 рік площею 0,0845 га і надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою для будівництва та обслуговування жилого будинку ОСОБА_4 з послідуючим затвердженням сесією ради.

Відповідно до кадастрового плану спірної земельної ділянки (а.с. 15 т. 1) існує два заїзди, які на плані зображені від В до Г та від Д до Е.

Наведене і визнали сторони в суді, оскільки позивач не заперечив, що заїзд, яким користуються ОСОБА_4 для під'їзду до викуплених приміщень існував. Ними не було зроблено нового заїзду.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог у вищенаведеній частині слід скасувати і по суті встановленого ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_2 в позові в частині вимог про зобовязання ОСОБА_4 усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться в його користуванні на підставі договору оренди, шляхом заборони проїжджати та проходити по ній та надання проходу шириною 4 м для обслуговування котельні придбаної ним лазні.

З урахуванням наведених обставин рішення суду про відмову в частині позовних вимог про зобовязання ОСОБА_4 та ОСОБА_8 не чинити ОСОБА_2 перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями, спорудами та будівлями шляхом заборони проїзду навкруг нежитлової будівлі, що в смт. Верховина по вул. Витвицького, 5, слід залишити без зміни.

Згідно матеріалів справи, а саме, акту узгоджувальної комісії про встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_4 від 17.12.2014 року (а.с. 127 т. 1) комісією по розгляду спору з приводу суміжного землекористування між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 встановлено, що огорожа ОСОБА_4 не відповідає межовим знакам, які були винесені в натурі на місцевості, частина огорожі перенесена на землі загального користування (дорогу). Площа самовільно огородженої земельної ділянки (землі загального користування) становить 0,0020 га.

В засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_4 та ОСОБА_8 не заперечили, що останній, при встановленні огорожі вирівняв кут огорожі і маленька частина дороги ввійшла до його земельної ділянки.

Сторонами визнано, що ОСОБА_2 для використання свого нежитлового приміщення також користується цією дорогою, а отже, таким встановленням огорожі на частині земельної ділянки загального користування, порушується і право позивача.

Доводи апелянта, про те, що огорожа ОСОБА_4 виходить на його дроворуб і що встановленням огорожі пошкоджено частину його дроворуба, що унеможливлює його використання, не заслуговують на увагу. Апелянт не надав жодного доказу перешкоджання йому в користуванні належними йому на праві власності будівлями. Більше того, він сам особисто погодив межі земельної ділянки, зазначені в акті встановлення (відновлення) і погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання відповідно до яких відстань між котельнею позивача та земельною ділянкою відповідача ОСОБА_4 становить 1 м, межі земельної ділянки закріплені в натурі дерев'яною огорожею.

За наведених обставин рішення суду в частині зобовязання ОСОБА_4 і ОСОБА_8О перенести огорожу по периметру між належним ОСОБА_2 дроворубом та нежитловим приміщенням кафе слід змінити та зобовязати ОСОБА_4 і ОСОБА_8О перенести огорожу, встановивши її відповідно до межових знаків, які були винесені в натурі на місцевості згідно проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_4

З урахуванням всіх встановлених судом обставин справи на наявних доказів, суд першої інстанції відмовив в позові ОСОБА_2 і в частині вимог про зобовязання ОСОБА_4 та ОСОБА_8 знести самовільно влаштовані будівлі і споруди, що знаходяться на землі загального користування та орендованій землі, влаштування водовідведення з будівель, що належить відповідачам, демонтаж витяжки і влаштування її відповідно до норм ДБН.

Колегія суду погоджується з таким висновком суду.

Позивач в суді першої інстанції і як апелянт в суді апеляційної інстанції не надав доказів, що відповідачами ОСОБА_8 самочинно побудовано якісь будівлі та споруди, зведенням яких порушено його право.

Щодо зобовязання відповідачів ОСОБА_8 влаштувати водовідведення з будівель, що їм належить, то в матеріалах справи наявним є акт обстеження земельної ділянки та житлового приміщення від 07.06.2013 року (а.с. 78 т. 1), за інформацією якого при обстеженні приміщення ОСОБА_4 та прилеглої території до її будинку та ОСОБА_2 комісія встановила, що каналізаційна система, яка проведена по вул. Витвицького витікає в каналізаційний колектор, який знаходиться в приміщенні будинку ОСОБА_4, каналізаційна система, яка функціонує в будинку ОСОБА_2 теж проходить через вищезгаданий колектор, стічні води з даху ОСОБА_2 стікають під будинок ОСОБА_4, оскільки останній будинок знаходиться на нижчому рівні. Комісією запропоновано ОСОБА_2 відвести стічні води з даху в сторону потічка Бречник.

Апелянтом не надано будь-яких доказів, які б спростовували встановлені актом обставини та підтверджували порушення його права на належне утримання та догляд його нежитлового приміщення.

Також позивачем ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не вказано, яка витяжка встановлена відповідачами з порушенням ДБН, в чому полягають такі порушення і в який спосіб встановленням витяжки порушені його права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив ОСОБА_2 в цій частині позову.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2015 року задовольнити частково.

Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2015 року в частині усунення перешкод ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою шляхом заборони ОСОБА_4 проїжджати та проходити по ній та надання проходу шириною 2 м скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові ОСОБА_2 в частині вимог про зобовязання ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться в його користуванні на підставі договору оренди, шляхом заборони проїжджати та проходити по ній та надання проходу шириною 2 м для обслуговування котельні придбаної ним лазні відмовити.

Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2015 року в частині зобовязання ОСОБА_4 та ОСОБА_8 перенести огорожу змінити. Зобовязати ОСОБА_4 та ОСОБА_8 перенести огорожу, встановивши її відповідно до межових знаків, які були винесені в натурі на місцевості згідно проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

В решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Проскурніцький П.І.

ОСОБА_11