Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_6 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 05 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_6 заборгованість у розмірі 7 166 152,69 грн, що складається із суми непогашеного кредиту та несплачених відсотків - 6 193 956,15 грн, пені, штрафу та 3 % річних за невиконання умов договору в сумі 972 196,54 грн.

На обґрунтування позовних вимог товариство посилалося на те, що 08 квітня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Селянський комерційний Банк «Дністер» (далі - ВАТ «СКБ «Дністер») та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 77865/1, за умовами якого ОСОБА_6 було надано кредит на виробничі потреби у розмірі 4 млн 700 тис. грн строком з 08 квітня 2008 року до 04 квітня 2013 року зі сплатою 27 % річних.

Згідно з договором купівлі-продажу права вимоги від 07 березня 2014 року № 114, укладеним між ВАТ «СКБ «Дністер» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», первинний кредитор відступив право вимоги за плату, а новий кредитор набув права вимоги.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 05 серпня 2015 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» заборгованість за кредитним договором станом на 05 грудня 2014 року в сумі 4 902 171,70 грн, з яких: тіло кредиту - 4 млн 700 тис. грн; відсотки за користування кредитом з 16 грудня 2011 року до 16 грудня 2014 року - 105 792,57 грн, усього 4 805 792,57 грн; 96 379,19 грн - 3 % річних, усього 4 902 171,76 грн.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив із того, що позивачем пропущено позовну давність щодо вимог про стягнення суми заборгованості за кредитним договором. Зазначений строк відраховувався судом з дня, коли відповідачем було отримано лист від 05 лютого 2010 року, в якому зазначено про дострокове припинення кредитування за договором від 08 квітня 2008 року № 77865/1 та повернення усієї суми кредиту (а. с. 37, 38). Відповідачу надано термін - десять днів з дня отримання повідомлення для сплати заборгованості, яка склала на той час 5 695 777,44 грн. З позовними вимогами про стягнення заборгованості позивач звернувся з пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Суд вважав, що направленням на адресу ОСОБА_6 листа-попередження ВАТ «СКБ «Дністер» було встановлено новий строк виконання кредитного зобов'язання за кредитним договором, а саме 12 березня 2010 року.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, зазначав наступне.

Відповідно до договору від 08 квітня 2008 року № 77865/1 про надання кредиту на виробничі потреби відповідач отримав кредитні кошти в сумі 4 млн 700 тис. грн від ВАТ «СКБ «Дністер» та зобов'язався сплачувати відсотки.

Згідно з п. 7.2 договору банк може достроково припинити кредитування і вимагати від позичальника достроково повернути кредит, оплатити проценти, штрафні санкції при затриманні сплати частини кредиту та/або відсотків на один і більше календарний місяць, або перевищені сумою заборгованості суми кредиту більш, як на десять відсотків.

За умовами п. 8.1 договір набирає чинності з дати його укладення і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

Кінцева дата погашення кредиту - 04 квітня 2013 року (а. с. 5).

Зобов'язання за кредитним договором боржником не виконувалось, і ці обставини жодна із сторін не заперечувала, у зв'язку з чим позивач скористався своїм правом та надіслав на адресу ОСОБА_6 вимогу від 05 лютого 2010 року про дострокове припинення кредитування за договором від 08 квітня 2008 року № 77865/1 та повернення всієї суми кредиту (а. с. 37, 38). Відповідачу надано строк - десять днів з дня отримання повідомлення - для сплати заборгованості, яка складала на той час суму 5 695 777,44 грн.

Під час направлення листа заборгованість погашена не була, зобов'язання не виконано. Згідно з умовами договору відповідач зобов'язаний повернути кредитні кошти частками, щомісячними платежами, але цього не зробив, тому з направленням йому вимоги повинен був сплатити заборгованість у повній сумі.

Згідно з п. 1.1 договору ОСОБА_6 08 квітня 2008 року отримав кредит у сумі 4 млн 700 тис. грн з кінцевою датою погашення 04 квітня 2013 року, тобто договором встановлено строк, протягом якого сторони могли здійснювати свої права і виконати свої обов'язки відповідно договору, а саме до 04 квітня 2013 року.

Строк виконання зобов'язання є суттєвою умовою договору.

Направлення на адресу ОСОБА_6 листа від 05 лютого 2010 року не можна вважати зміною суттєвих умов договору у розумінні ст. 651 ЦК України. За кредитним договором зобов'язання повинно було виконуватися до квітня 2013 року, з позовом представник позивача звернувся в грудні 2014 року, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Так, відповідачем повинна бути повернута сума боргу за тілом кредиту - 4 млн 700 тис. грн - згідно з договором та відсотки в межах строків позовної давності.

При проведенні розрахунків апеляційний суд виходив із доказів, які є у справі. Оскільки позивачем ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не були надані належні розрахунки щодо заборгованості за процентами, апеляційний суд при цьому застосував строк позовної давності, про який було заявлено стороною у справі, тому нарахував відсотки в межах строків позовної давності, виходячи із наявного в матеріалах справи графіка платежів, починаючи з 30 грудня 2011 року до 04 квітня 2013 року (а. с. 9). Розмір процентів, які боржник повинен був сплатити за цей період, склав 512 241 грн, що вбачається з графіка платежів до договору (а. с. 9).

У стягненні пені апеляційний суд відмовив у зв'язку з тим, що кінцева дата погашення кредиту, зазначена в договорі, - 04 квітня 2013 року, до суду позивач звернувся 16 грудня 2014 року, коли строк погашення кредиту, встановлений договором, закінчився і пройшло більше року, в межах якого могли бути пред'явлені вимоги про стягнення пені.

З урахуванням положень ст. 625 ЦК України усього підлягає стягненню 5 316 771,42 грн.

Однак з висновками апеляційного суду не можна погодитись, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст рішення апеляційного суду передбачено в ст. 316 ЦПК України, в якому, зокрема, зазначаються мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносини; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Виходячи з положень вказаних норм та статей 213, 214, 316 ЦПК України ухвалене апеляційним судом рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд повинен вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 214 ЦПК України).

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

У п. 7.3 договору зазначено, що при достроковому припиненні кредитування позичальник зобов'язаний повернути кредит, проценти, штрафні санкції протягом тридцяти днів з дня отримання повідомлення банку про припинення кредитування, включаючи день отримання повідомлення.

У матеріалах справи (а. с. 37, 38) наявний лист ВАТ «СКБ «Дністер» від 05 лютого 2010 року, адресований ОСОБА_6, який останній отримав 11 лютого 2010 року (а. с. 39). У листі зазначено про дострокове припинення кредитування за договором від 08 квітня 2008 року № 77865/1 та повернення усієї суми кредиту. Також зазначено, що це повідомлення надіслано в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та п. п. 5.1, 5.2 п. 5 іпотечного договору та попереджено ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку непогашення кредитної заборгованості протягом 10 днів.

Таким чином, банком було встановлено новий строк виконання зобов'язання - 12 березня 2010 року.

ОСОБА_6 подано до суду заяву про застосування позовної давності (а. с. 39).

З урахуванням зазначених обставин, керуючись положеннями цивільного законодавства щодо позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку про застосування останньої та відмову в позові з підстав пропущення позовної давності.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції; на порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України не навів достатніх мотивів, за якими він вважав неправильними висновки цього суду, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі помилково скасованого рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 05 серпня 2015 року скасувати, рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана