Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 333/1529/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Фунжий О.А.
№22-ц/778/4330/15Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

за участі секретаря Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнила (т.с.1 а.с. 2-3, т.с. 2 а.с. 2-3, 42-44) та в якому просила стягнути з відповідача на свою користь збитки, 3% річних від простроченої суми, інфляційні втрати та понесені судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2013 року (т.с. 1 а.с. 6) на її користь з відповідача стягнуто заборгованість за договорами позики від 01.05.2011 року та від 10.10.2011 року борг у сумі 51 663,82 грн. Відповідач лише частково сплатила зазначену заборгованість до теперішнього часу, а тому зобовязана відшкодувати їй збитки, 3% річних та інфляційні втрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2015 року (а.с. 68-70) позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_2) 2 569,06 грн. 3% річних від простроченої суми за період з 22 березня 2013 року до 05 березня 2015 р.;17 493,33 грн. інфляційних втрат за період з 22 березня 2013 року до 05 березня 2015 року, 221,57 грн. витрат на сплату судового збору, усього 20 283,96 грн.

У задоволені позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 збитків в сумі 63 942, 60 грн. відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с.77-78) просила рішення суду першої інстанції скасувати (фактично в частині задоволення судом першої інстанції позовних вимог позивача у цій справі), ухвалити нове рішення по суті предявлених позовних вимог, у задоволенні яких відмовити у повному обсязі.

Розгляді цієї справи, призначений апеляційним судом на 24 вересня 2015 року (т.с. 2 а.с. 96), не відбувся через першу неявку позивача у цій справі, про якого відсутні дані про належне повідомлення (т.с.2 а.с.93).

26 листопада 2015 року розгляд цієї справи був відкладений апеляційним судом на 03 грудня 2015 року (т.с. 2 а.с.106) для надання позивачу ОСОБА_4 часу для підготовки з приводу надання пояснень апеляційному суду, з урахуванням заявлених у цій справі нею позовних вимог, в частині наданого нею 22.05.2015 року суду першої інстанції розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат за період з 22.03.2013 року по 24.02.2015 року (т.с. 2 а.с.53).

У судове засідання 03 грудня 2015 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом (т.с. 2 а.с. 108-109) позивач ОСОБА_4 та апелянт - відповідач ОСОБА_2 (остання через свого представника за довіреністю (т.с. 2 а.с. 75-84) ОСОБА_3, що узгоджується із вимогами ст. 76 ч.5 ЦПК України) не зявились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Навпаки, 01 грудня 2015 року позивач ОСОБА_4 через канцелярію подала апеляційному суду заяву (т.с. 2 а.с. 110), в якій просила розглядати дану справу апеляційним судом без її участі, апеляційну скаргу відповідача вважати безпідставною, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів ухвалила визнати неповажними причини неявки позивача ОСОБА_4 та апелянта - відповідача ОСОБА_2, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника апелянта - відповідача ОСОБА_2В за довіреністю ОСОБА_3,

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, який на запитання колегії суддів зазначав, що інфляційні втрати можна нараховувати лише на борг у гривнях, одна із розписок позики мала місце у доларах США, але за рішенням суду 2013 року загальну суму боргу було стягнуто у гривнях, він не може вказати конкретно, скільки і коли саме сплатила його довірителька гроші на погашення доларової позики за цим рішенням суду, а тому не міг у суді першої інстанції і не може надати зараз апеляційному суду свого контррозрахунку інфляційних втрат; однак, позивачем при розрахунку 22.05.2015 року (т.с. 2 а.с. 53) було враховано усі сплати відповідача на виконання рішення суду 2013 року та правильно вирахувано 3% річних у сумі 824,33 грн. та інфляційних втрат 5 135,54 грн., а разом 5959,87 грн. за період з 22.03.2013 року по 24.02.2015 року, виходячи із загальної гривневої суми боргу за рішенням суду 2013 року, що підлягала стягненню з відповідача на користь позивача, проте, цим розрахунком позивач не могла змінити (зменшити) і не змінила (не зменшила) заявлених нею у цій справі позовних вимог, у т.ч. в її уточненій заяві від 20 квітня 2015 року (т.с. 2 а.с.42-44), тому суд першої інстанції мав розглядати дану справу саме в межах заявлених позивачем у цій справі позовних вимог, але вийшов за межі останніх, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 307 ч. 1 п. 3 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст.ст. 88, 213-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог позивача у цій справі в частині їх задоволення.

Позивач ОСОБА_4 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2013 року, що набрало законної сили, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто суму боргу в розмірі 45923,40 грн. та проценти за користування позикою в розмірі 5740,42 грн., усього 51663,82 грн., а також витрати на сплату судового збору (т.с. 1 а.с. 6-7).

В силу вимог ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідач ОСОБА_2 на виконання рішення суду від 11 березня 2013 року частково сплатила позивачеві ОСОБА_4 заборгованість (т.с. 2 а.с.8-10, 54-57), станом на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (22.05.2015 року) заборгованість складала 14225,88 грн. (розрахунок позивача т.с. 2 а.с. 53).

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню в силу вимог ст. 61 ч. 1 ЦПК України.

У відповідності зі ст. 625 ч.2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини цієї справи в оскаржуємій частині рішення та правильно стягнув з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати.

Проте, суд першої інстанції допустився помилки при визначенні розміру та періоду останніх, а тому вони підлягають зменшенню, а саме: «2 569,06 грн. 3% річних» до «824,33 грн. 3% річних», «17 493,33 грн. інфляційних втрат» до «5135,54 грн. інфляційних втрат», період «з 22 березня 2013 року по 05 березня 2015 року» на період «з 22 березня 2013 року по 24 лютого 2015 року» (розрахунок т.с. 2 а.с.53).

Разом із тим, встановлено, що суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, які належним чином оцінив.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування саме розміру 3 % річних та інфляційних втрат, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача у цій справі взагалі 3 % річних та інфляційних втрат є такими, що не спростовують фактичних обставин цієї справи, встановлених судом першої інстанції, та зроблених у звязку із цим, правильних висновків суду у цій справі, а лише відображають позицію відповідача, висловлену у письмових запереченнях проти позову позивача у цій справі (т.с. 2 а.с. 40-41) та яку вона та представник останньої вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Дійсно інфляційні втрати можна нараховувати лише на борг у гривнях, одна із розписок позики відповідача мала місце у доларах США(т.с. 1 а.с. 15), але за рішенням суду 2013 року (т.с. 1 а.с. 6) загальну суму боргу було стягнуто у гривнях 51 663,82 грн., а також судовий збір 516,63 грн.

Представник апелянта - відповідача у суді апеляційної інстанції зазначав, що він не може вказати конкретно, коли і скільки саме його довірителька сплатила грошей ОСОБА_4 на погашення саме доларової позики за цим рішенням суду, а тому він не міг у суді першої інстанції і не може надати зараз апеляційному суду свого контррозрахунку інфляційних втрат.

Однак, він, як представник апелянта - відповідача, погоджується із тим, що позивачем при розрахунку 22.05.2015 року (т.с. 2 а.с. 53) було враховано усі сплати відповідача на виконання рішення суду 2013 року та правильно вирахувано 3% річних у сумі 824,33 грн. та інфляційних втрат 5 135,54 грн., а разом 5959,87 грн. за період з 22.03.2013 року по 24.02.2015 року, виходячи із загальної гривневої суми боргу за рішенням суду 2013 року, що підлягала стягненню з відповідача на користь позивача. Проте, цим розрахунком позивач не могла змінити (зменшити) і не змінила (не зменшила) заявлених нею у цій справі позовних вимог, у т.ч. в її уточненій заяві від 20 квітня 2015 року (т.с. 2 а.с.42-44), тому суд першої інстанції мав розглядати дану справу саме в межах заявлених позивачем у цій справі позовних вимог, але вийшов за межі останніх.

Проте, доводи апелянта про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог позивача при ухваленні рішення суду першої інстанції в оскаржуємій його частині у цій справі в апеляційному порядку, спростовуються наступним.

У цій справі розглядались позовні вимоги ОСОБА_4 за результатами обєднання двох позовних проваджень в одне (т.с. 2 а.с. 34), останній раз позивач ОСОБА_4 уточнювала свої позовні вимоги у цій у суді першої інстанції 20.04.2015 року (копія позовної зави (уточненої), т.с. 2 а.с. 42-44).

При цьому, ОСОБА_4 жодного разу не відмовилась письмово від решти своїх позовних вимог у цій справі, заявлених раніше (позовна заява від 05.03.2015 року т.с. 1 а.с. 2-3, позовна заява від 05.03.2015 року т.с. 2 а.с. 2-4) та ця відмова позивача від частини позовних вимог у цій справі судом першої інстанції не приймалась, провадження у цій справі в цій частині вимог у звязку із відмовою від них позивача у цій справі не закривалось. Не відмовилась позивач ОСОБА_4 від будь-яких своїх позовних вимог у цій справі й на стадії апеляційного перегляду зазначеної справи апеляційним судом, тому правові підстави для закриття провадження у цій справі у будь-якій частині позовних вимог позивача й апеляційним судом також відсутні.

Належних, допустимих доказів протилежного у матеріалах цієї справи немає.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_4 жодного разу за весь час розгляду цієї справи у передбачений ЦПК України порядок не змінювала в сторону збільшення свої позовні вимоги щодо періоду нарахування 3% річних та інфляційних втрат «з 22 березня 2013 року по 24 лютого 2015 року», що чітко вбачається із розрахунків цих сум саме позивачем (позовна заява від 05.03.2015 року т.с. 1 а.с. 2, позовна заява (уточнена) від 20.04.2015 року т.с. 2 а.с. 43, а.с.53). Уточнення вимог позивача мали місце лише в сторону зменшення й лише розміру 3% річних та інфляційних втрат.

Період для стягнення збитків з відповідача у цій справі позивачем дійсно був визначений «з 22 березня 2013 року по 05 березня 2015 року» (день подачі позову позивачем до суду, т.с. 2 а.с.2-4), проте останній не є предметом апеляційного перегляду апеляційним судом у цій справі в силу вищевикладених обставин.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2015 року у цій справі в оскаржуємій частині слід змінити, зменшивши розмір та період нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, а саме: з «2 569,06 грн. 3% річних» на «824,33 грн. 3% річних», з «17 493,33 грн. інфляційних втрат» на «5135,54 грн. інфляційних втрат», період «з 22 березня 2013 року по 05 березня 2015 року» на період «з 22 березня 2013 року по 24 лютого 2015 року»; у звязку із чим, вважати остаточною суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 у цій справі 6 181,44 грн. (розрахунок: 824,33 грн. + 5135,54 грн. +221,57 грн.); в решті рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині залишити без змін.

Залишенню без змін у цій справі підлягає рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині щодо стягнутого з відповідача на користь позивача понесеного у цій справі розміру судового збору 221,57 грн.

Оскільки, апеляційний суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача при вищевикладених обставинах за рішенням суду першої інстанції підлягали понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору (т.с. 1 а.с.1, т.с. 2 а.с. 1) у мінімальному встановленому законом розмірі ставки останнього за позовні вимоги майнового характеру в силу вимог Закону України «Про судовий збір» в редакції, що діяла до 01.09.2015 року, а саме: «243,60 грн.».

Проте, позивач ОСОБА_4 апеляційної скарги на зазначене рішення суду першої інстанції у цій справі не подавала, з останнім погодилась.

Апеляційним судом дана справа розглядалась в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, який просив дане рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог позивача та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Крім того, апелянт відповідач ОСОБА_2 в разі задоволення її апеляційної скарги лише частково при вищевикладених обставинах, не має права на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору (т.с. 2 а.с. 76), понесених нею при подачі цієї скарги до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2015 року у цій справі в оскаржуємій частині змінити, зменшивши розмір та період нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2), а саме:

- з «2 569,06 грн. 3% річних» на «824,33 грн. 3% річних»,

- з «17 493,33 грн. інфляційних втрат» на «5135,54 грн. інфляційних втрат»,

- період «з 22 березня 2013 року по 05 березня 2015 року» на період «з 22 березня 2013 року по 24 лютого 2015 року».

У звязку із чим, вважати остаточною суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 у цій справі 6 181,44 грн. (шість тисяч сто вісімдесят одна гривня сорок чотири копійки).

В решті рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1ОСОБА_5ОСОБА_6