Справа № 0907/2-8075/2011
Провадження № 22-ц/779/2510/2015
Головуючий у 1 інстанції Барашков В. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, позивача-відповідача ОСОБА_3, відповідача-позивача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, представника третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» про витребування майна з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа Центральне відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Луганської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2013 року задоволено позов ОСОБА_3, зобовязано ОСОБА_4 передати ОСОБА_3 транспортний засіб марки ЗАЗ-DAEWOO, модель Т13110, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, колір зелений, шасі (кузов, рама, коляска) №Y6DT312, тип ТЗ-Легковий (седан) і стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 620 грн. судових витрат, та задоволено зустрічний позов ОСОБА_4, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 52 554,25 грн., сплачених за кредитним договором №LGY0AU01280412, та 957,20 грн. судових витрат.

ОСОБА_7 на вказане рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу в порядку ст. 292 ЦПК України, як особа, яка не брала участі у справі, однак суд вирішив питання щодо її прав та обовязків.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що з 14.04.1984 року вона є дружиною ОСОБА_3 Спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя. Розглядаючи справу та ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не дав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, зокрема, копії паспорта ОСОБА_3, в якому міститься штамп про одруження, та не зясував таким чином її права спільної сумісної власності на спірний транспортний засіб. Суд, на думку апелянта, не взяв до уваги положення ст. 65 СК України та не зясував чи надавалась нею згода на передачу їхнього автомобіля ОСОБА_4, чи на купівлю-продаж або передачу цього автомобіля іншим особам. Оскільки така передача відбулася без її згоди, в даний час вона позбавлена можливості користуватися спірним автомобілем, то таким чином її право спільної сумісної власності є порушеним.

Також апелянт зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд неправильно зіслався на положення ст. 205 ЦК України та помилково вважав правовідносини, які склалися між сторонами, договором купівлі-продажу. При цьому суд не врахував положення ст. 206 ЦК України, за змістом ч. 1 якої усно можуть вчинятися лише правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Крім того, апелянт вказує, що суд безпідставно дійшов висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 та стягнення з ОСОБА_3 на його користь грошових коштів, оскільки в матеріалах справи відсутні платіжні документи, на підставі яких був здійснений розрахунок стягнутих коштів, в рішенні суду не зазначено чи були подані такі документи в суд і чи є наявними в матеріалах справи, а також відсутні докази, що саме ОСОБА_4 здійснював платежі за кредитним договором.

З цих підстав просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 52 544,25 грн. скасувати.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Позивач-відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні визнав доводи апеляційної скарги, вважав рішення незаконним та таким, що порушує права апелянта як співвласника, оскільки транспортний засіб є спільно нажитим майном подружжя.

Відповідач-позивач ОСОБА_4 та його представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнали, рішення суду першої інстанції вважали законним і обґрунтованим.

Представник третіх осіб в засіданні апеляційного суду вважав, що оскаржуваним рішенням права апелянта не порушені.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

В силу ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а тому рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2013 року переглядається саме в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 52 544,25 грн.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням положень ст. 11 ЦК України між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 існував усний правочин, а саме сторони усно домовилися вчинити дії, спрямовані на оплатний перехід права власності на транспортний засіб, з письмовим укладенням договору купівлі-продажу при завершенні здійснення платежів. Оскільки ОСОБА_3 після сплати ОСОБА_4 кредитних коштів відмовився укладати з ним договір на відчуження транспортного засобу та звернувся з вимогою про повернення автомобіля, то ухилився від виконання усного правочину, чим порушив його права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26.01.2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір №LGY0AU01280412 на придбання транспортного засобу марки ЗАЗ-DAEWOO, модель Т13110, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, відповідно до якого ОСОБА_3 набув у власність вказаний транспортний засіб та зобовязався повернути банку отримані на придбання автомобіля кошти.

Як ствердив сам позивач-відповідач ОСОБА_3, оскільки він сам не мав можливості виплачувати кредит, то надав довіреність ОСОБА_4 на управління належним йому транспортним засобом, погодивши, що відповідач-позивач ОСОБА_4 погашає його борг перед ПАТ КБ «ПриватБанк», а він в подальшому, після погашення боргу, передає у власність ОСОБА_4 спірний транспортний засіб.

Також судом встановлено, що з липня 2006 року по травень 2011 року ОСОБА_4 через відділення №12, відділення №2 та відділення «Каскадне» Івано-Франківської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачував кошти за договором кредиту, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, що підтверджується копіями квитанцій.

Згідно копій квитанцій (а.с. 37 48), наданих відповідачем-позивачем ОСОБА_4, оригінали яких були оглянуті судом першої інстанції, ОСОБА_4 від імені ОСОБА_3 на погашення кредиту сплатив Приватбанку 52 544,25 грн.

Наведені обставини були встановлені також колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області при розгляді 18.07.2013 року апеляційної скарги ОСОБА_3 на оскаржуване рішення.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість зустрічного позову ОСОБА_4

Твердження апелянта, що оскаржуваним рішенням суду порушено її право спільної сумісної власності на спірний автомобіль, а також про те, що при ухваленні рішення судом не взято до уваги положення ст. 65 СК України, не заслуговують на увагу, оскільки між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в силу ст. 11 ЦК України був укладений усний правочин. Спірні питання правочинів врегульовані главою 16 ЦК України, а не тими нормами матеріального права, на які вказала ОСОБА_7

Доводи апелянта про те, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосовано положення ст. 205 ЦК України, не узгоджуються з положеннями вказаної статті, відповідно до якої правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також не спростовують висновки суду першої інстанції, не мають правового значення та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

За приписами ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази і їх не надано суду апеляційної інстанції, що давало б підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

ОСОБА_8