провадження 2/201/2771/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної і моральної шкоди та витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 03 липня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що з травня 2007 року по травень 2009 року ОСОБА_2 на підставі усної домовленості з позивачем на реалізацію товару, здійснювала в магазині «Товари для дому», розташованому по вул. Леніна в смт. Зачепилівка Харківської області реалізацію товарів домашнього побуту, які він їй постачав та фактично довіряв відповідачці. За цей час позивач належним чином не вів бухгалтерського обліку та не проводив перевірок, чим скористалася відповідачка і з корисливих мотивів розтратила товарно-матеріальні цінності позивача на загальну суму 75301 грн.. Про це свідчить акт переобліку товару від 21 червня 2009 року. Відповідачка погодилася з вказаним актом і зобовязалася погасити вказану суму до 30 травня 2009 року, про що написала розписку. По факту розтрати була порушена кримінальна справа за ч. 1 ст. 191 КК України. Факт розтрати підтверджено ухвалою суду, але цивільний позов ОСОБА_1 в тій справі було залишено без розгляду, гроші відповідачка так і не повернула, в результаті чого позивачу завдана значна матеріальна та моральна шкода, він поніс витрати та інш.. Позивач звернувся з цим питанням до відповідача, але фактично отримав відмову. Вважає, що вказану матеріальну і моральну шкоди повинна відшкодовувати відповідачка і просив стягнути з цього відповідача всю не відшкодовану матеріальну шкоду згідно його розрахунку, завдану моральну шкоду та всі інші понесені позивачем витрати з урахуванням відсотків річних та інфляційних втрат, задовольнивши позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Вказаним, на думку суду, фактично не заперечувала проти позову і просила справу розглянути за наявними матеріалами справи по закону на розсуд суду без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що з травня 2007 року по травень 2009 року відповідач ОСОБА_2 на підставі усної домовленості з позивачем на реалізацію товару, здійснювала в магазині «Товари для дому», розташованому по вул. Леніна в смт. Зачепилівка Харківської області реалізацію товарів домашнього побуту, які він їй постачав та фактично довіряв відповідачці. За цей час позивач належним чином не вів бухгалтерського обліку та не проводив перевірок наявності товару, чим скористалася відповідачка, діючи з корисливих спонукань і прямим умислом, спрямованим на скоєння продовжую чого злочину, розтратила товарно-матеріальні цінності позивача, які перебували у її віданні, на загальну суму 75301 грн.. Про це свідчить акт переобліку наявності товару від 21 червня 2009 року. Відповідачка 15 квітня 2009 року визнала факт розтрати, погодилася з вказаним актом, написала пояснення і зобовязалася погасити вказану суму до 30 травня 2009 року, про що власноручно написала розписку.

По факту розтрати відповідачем чужого майна, ввіреного їй позивачем, було відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 191 Кримінального кодексу України. Після проведення досудового розслідування кримінальна справа була направлена до суду. Факт розтрати відповідачем чужого майна на суму у розмірі 75 301 гривень встановлено ухвалою Красногвардійсього районного суду Харківської області від 06 серпня 2014 року за кримінальним провадженням по обвинуваченню ОСОБА_2, яку залишено без змін апеляційним судом Харківської області ухвалою від 11 вересня 2014 року; Вищий Спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відмовив у відкритті касаційного провадження по справі ухвалою від 8 листопада 2014 року. Відповідача було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, але звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності притягнення обвинуваченої до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» . вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, факт розтрати відповідачем майна, належного позивачу на суму у розмірі 75301 грн., а також вина відповідача у цьому, визнання цього відповідачем встановлені ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 06 серпня 2014 року, яка набрала чинності 11 вересня 2014 року, а тому ці факти не підлягають доказуванню у цивільному процесі.

Відповідача вищезазначеною ухвалою суду було звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності притягнення обвинуваченої особи до кримінальної відповідальності, а цивільний позов, заявлений позивачем у вищезазначеному кримінальному провадженні, було залишено без розгляду.

Позивач звернувся з цим питанням до відповідача, але фактично отримав відмову. Гроші відповідачка так і не повернула, в результаті чого позивачу завдана значна матеріальна та моральна шкода, він поніс витрати та інш., в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 265 ЦК України «Перебіг позовної давності у разі залишення позову без розгляду» - якщо суд залишив без розгляду позов, пред'явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред'явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців.

Оскільки цивільний позов у кримінальному провадженні відносно відповідача було подано позивачем ще у 2009 році (тобто, одразу же після виявлення правопорушення), а залишено цей позов без розгляду лише 11 вересня 2014 року, то всі ці 5 (п'ять) років не зараховуються до позовної давності. Отже, строки позовної давності за цією позовною заявою не сплили.

В судовому засіданні встановлено, що винними діями відповідача на вказаному позивачу було завдано матеріальної шкоди. Матеріальна шкода полягає в розтраті майна позивача.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Судом встановлено, що факт розтрати відповідачем чужого майна на суму у розмірі 75301 гривень встановлено ухвалою Красногвардійсього районного суду Харківської області від 06 серпня 2014 року за кримінальним провадженням по обвинуваченню ОСОБА_2, яку залишено без змін апеляційним судом Харківської області ухвалою від 11 вересня 2014 року; Вищий Спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відмовив у відкритті касаційного провадження по справі ухвалою від 8 листопада 2014 року. Відповідача було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, але звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності притягнення обвинуваченої до кримінальної відповідальності.

Отже, факт розтрати відповідачем майна, належного позивачу на суму у розмірі 75301 грн., а також вина відповідача у цьому, визнання цього відповідачем встановлені ухвалою Красноградського районного суду Харківської області від 06 серпня 2014 року, яка набрала чинності 11 вересня 2014 року, а тому ці факти не підлягають доказуванню у цивільному процесі.

Відповідача вищезазначеною ухвалою суду було звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності притягнення обвинуваченої особи до кримінальної відповідальності, а цивільний позов, заявлений позивачем у вищезазначеному кримінальному провадженні, було залишено без розгляду.

Згідно ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду.

Таким чином неправомірними діями відповідача, повязаними з вчиненням злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України позивачу було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача).

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних належних доказiв цим відповідачем до суду не надано.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем було надано належні докази наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

З урахуванням зазначеного, суд вважає за можливе часткове задоволення вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 2000 грн., оскільки на час вищезазначених спірних відносин з цим відповідачем і порушення останнім закону тривалий час (про невиплату шкоди) позивач вимушений був відмовитись від звичного способу життя, він не мав можливості нормально спілкуватись зі своєю родиною. Усвідомлення того факту, що через нього (позивача) його близькі та рідні вимушені змінити уклад свого життя, вживати додаткових зусиль і позбавити себе нормального відпочинку постійно пригнічувало і продовжує пригнічувати позивача; сам факт грубого порушення закону відповідачем викликало не лише фізичну, але й душевну біль і завдало душевної травми; особиста вимушена бездіяльність та безпомічність також спричиняли моральні страждання позивачу, оскільки за складом характеру і стилем життя позивач активна людина, а в результаті неправомірних дій відповідача вимушений був на деякий час припинити своє спілкування із знайомими та друзями, колегами по роботі; відношення відповідача до скоєного ним, який не тільки не робить ні чого для відшкодування завданої шкоди, але й не визнає в повному обсязі своєї вини у скоєному і на протязі вже тривалого часу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та матеріально підтверджені судові витрати.

Згідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки зобов'язання цього відповідача у разі настання страхового випадку полягає у здійсненні страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим. В разі прострочення його виконання настає відповідальність, що передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема - сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, на думку позивача, так само як і інфляційні витрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання, і на відміну від пені не є грошовою санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляції і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, що підлягають сплаті кредитору. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З % річних від суми невиконаного грошового зобов'язання відповідача складають за весь час прострочення 13 176.64 грн. (згідно наданого позивачем розрахунку).

З урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 136 540.29 грн. (розрахунок збитків, завданих інфляцією, позивачем надано). Отже, загальна сума матеріальної шкоди, завданої позивачу незаконними діями відповідача, з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за весь період заборгованості, з 01 червня 2009 року по 31 березня 2015 року складає 149716 грн. 93 коп..

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно вказаного відповідача відносно завданої шкоди, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача в сенсі позовних вимог. Твердження можливе відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги можливе часткове не визнання відповідачем позовних вимогах в повному обсязі, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 149716 грн. 93 коп., моральну шкоду в сумі 2000 грн. та судовий збір, сплачений позивачем за вимоги немайнового характеру, в сумі 200 грн., а всього 151916 грн. 93 коп., стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за вимоги майнового характеру в сумі 1497 грн. 17 коп., в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат в такому вигляді знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України; ст. ст. 15, 16, 22, 23, 265, 526, 530, 625, 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 81, 209, 212-216, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 149716 грн. 93 коп., моральну шкоду в сумі 2000 грн. та судовий збір, сплачений позивачем за вимоги немайнового характеру, в сумі 200 грн., а всього 151916 грн. 93 коп..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за вимоги майнового характеру в сумі 1497 грн. 17 коп..

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -