Ухвала

іменем україни

02 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гештальт Консалтінг Груп» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів її виплати та моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнення позовних вимог, зазначила, що у період з 01 серпня 2011 року по 05 червня 2014 року працювала на посаді менеджера в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Гештальт Консалтінг Груп» (далі - ТОВ «Гештальт Консалтінг Груп») із посадовим окладом 1 638 грн 80 коп. З липня 2013 року їй перестали виплачувати заробітну плату, обґрунтовуючи це відсутністю коштів у компанії. 05 червня 2014 року вона була звільнена з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Трудову книжку їй видали, однак розрахунок по заробітній платі з нею так і не був проведений.

Враховуючи наведене, просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати за період з липня 2013 року по червень 2014 року із урахуванням індексу інфляції в розмірі 18 201 грн 97 коп., суму вихідної допомоги в розмірі 4 916 грн 40 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 26 220 грн 80 коп., інфляційні втрати в розмірі 2 573 грн 67 коп. та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, а також стягнути суму завданої моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Гештальт Консалтінг Груп» на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 51 912 грн 84 коп.

Стягнуто з ТОВ «Гештальт Консалтінг Груп» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 3 000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Статтею 213 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 працювала у відповідача на посаді менеджера з питань комерційної діяльності та управління починаючи з 1 серпня 2011 року та була звільнена з посади за власним бажанням з 05 червня 2014 року на підставі ст. 38 КЗпП України.

Як вбачається з розрахункових відомостей, ОСОБА_3 нараховувалась заробітна плата, зокрема і за період з липня 2013 року по червень 2014 року.

При цьому позивачем заперечується факт отримання нею вказаних коштів, у зв'язку із чим ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2015 року витребувано докази у даній цивільній справі, зобов'язано ТОВ «Гештальт Консалтінг Груп» надати оригінали відомостей про виплату заробітної плати ОСОБА_3 у період з липня 2013 року по червень 2014 року, особову картку позивача, а також документи, що підтверджують нарахування та виплату останній компенсації за невикористану відпустку. У випадку відсутності у товаристві оригіналів вказаних документів, надати підтвердження щодо їх місцезнаходження.

Оригінали вказаних документів судам не були надані, у зв'язку із чим питання про призначення експертизи не обговорювалося.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із положень ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, а також ст. 34 Закону України «Про оплату праці». При цьому звертав увагу на те, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами виплати заробітної плати позивачу у період з липня 2013 року по червень 2014 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що позивач не довела заявлених нею позовних вимог, а заперечуючи свій підпис у наданих відповідачем копіях відомостей про отримання нею заробітної плати, не заявляла клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

З такими висновками апеляційного суду колегія суддів суду касаційної інстанції погодитися не може з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2015 року з метою подальшого вирішення питання про призначення експертизи зобов'язано ТОВ «Гештальт Консалтінг Груп» надати оригінали відомостей про виплати заробітної плати ОСОБА_3 у період з липня 2013 року по червень 2014 року, особову картку позивача, а також документи, що підтверджують нарахування та виплату останній компенсації за невикористану відпустку. У випадку відсутності у товаристві оригіналів вказаних документів надати підтвердження щодо їх місцезнаходження.

У судове засідання 02 квітня 2015 року представник відповідача не з'явився, при цьому надав до суду лист, в якому повідомив, що оригінали відомостей надати відповідач не може, оскільки наявність останніх не встановлена після переїзду відповідача у серпні 2014 року до іншого приміщення.

При цьому під час розгляду справи в апеляційному суді представник відповідача звертав увагу на те, що оригінали відомостей із виплати заробітної плати були надіслані на відповідний запит до прокуратури Шевченківського району м. Києва, проте у відповідь прокуратура повідомила, що від відповідача у період 2013 - 2014 роки вказані документи не надходили.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Роз'яснюючи позивачу її право звернення до суду із клопотання про призначення почеркознавчої експертизи на спростування доводів відповідача про виплату їй заробітної плати, апеляційний суд не звернув уваги на те, що для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів, що передбачено Методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року у редакції наказу від 26 грудня 2012 року.

Крім того, колегія суддів суду касаційної інстанції не бере до уваги висновки апеляційного суду відносно того, що позивачу у період з 2013 по 2014 роки виплачувалася заробітна плата, що підтверджується довідкою ПУАТ «Фідобанк» (а. с. 157), оскільки вказана довідка підтверджує лише факт зняття з поточного рахунка відповідача грошових коштів для виплат із заробітної плати, а не виплату відповідачем цих коштів позивачу в рахунок заробітної плати та отримання їх останньою.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами виплати заробітної плати позивачу за період з липня 2013 року по червень 2014 року та вихідної допомоги при звільненні.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 працювала у відповідача на посаді менеджера з питань комерційної діяльності та управління починаючи з 1 серпня 2011 року та була звільнена з посади за власним бажанням з 05 червня 2014 року на підставі ст. 38 КЗпП України.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи наведене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 з урахуванням положень ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст. 34 Закону України «Про оплату праці», а також у зв'язку з не доведенням відповідачем своїх заперечень.

З огляду на вищевикладене судове рішення апеляційного суду не може вважатися законним і обґрунтованим і відповідно до положень ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року скасувати, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська