АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 646/9237/13-ц Головуючий суддя І інстанції Прошутя І. Д.
Провадження № 22-ц/790/7115/15 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Кірсанової Л.І., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря - Шабас О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 08.04.2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 08.04.2013 року, відповідно якої відповідач отримав від позивача 120000 грн., які зобов'язувався повернути до 01.07.2014 року, однак станом на день звернення до суду (01.10.2013 року) не повернув. Посилаючись на вказані обставини, на положення ст. ст. 1047, 1049 Цивільного Кодексу України, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 120000 грн. основного боргу та судовий збір 1200 гривень.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 написана розписка датована 08 квітня 2013 року, з якої вбачається, що він отримав у ОСОБА_4 (після укладення шлюбу ОСОБА_2В.) 15000 доларів США (120000 грн.), з яких він за 4000 доларів США придбав для себе житловий будинок в Золочівському районі по вул. Лісній, б. №1, а решту витрачає на оформлення правовстановлюючих документів на будинок по пров. Балаклеївському, 33 в м.Харкові; отриманні кошти зобов*язався повернути до 01 липня. Зазначена розписка ОСОБА_3 не підписана.

17.04.2013 року ОСОБА_3 була підписана довіреність на ім*я ОСОБА_4 (після укладення шлюбу ОСОБА_2В.), якою останній були надані повноваження з питань оформлення правовстановлюючих документів на його ім*я на житловий будинок по пров. Балаклеївському, 33 в м.Харкові з правом подальшого відчуження цього будинку. Зазначена довіреність 09.09.2013 року була скасована відповідачем.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач отримав грошові кошти від позивача 08.04.2013 року в зазначеному розмірі. Надана до суду розписка про отримання грошових коштів, не відносяться до предмету спору, оскільки складена на інші суми та в інший період часу; розписка складена в рамках існуючих між сторонами домовленостей за договором доручення.

Судова колегія вважає, що такого висновку суд першої інстанції дійшов при неповному з*ясуванні обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду з позовом про стягнення суми боргу 120000 грн., отриманої відповідачем 08.04.2013 року, посилаючись на розписку відповідного змісту. Таким чином матеріально-правова вимога про стягнення боргу за вказаною розпискою і є предметом спору, тому безпідставним є твердження суду, що вказана розписка не відносяться до предмету спору.

Наявність між сторонами правовідносин за договором доручення, не виключає можливість укладення між ними договору позики.

Позивач в суді першої інстанції 17.03.2014 року пояснила, що в день написання розписки передала відповідачу 12500 доларів США (а.с. 75), проте, суд першої інстанції, з посиланням на вказані пояснення позивача, відмовив у задоволенні позову в цілому.

За таких обставин, відмову у задоволенні позову із підстав, наведених судом першої інстанції, неможна вважати обгрунтованою.

Між тим, з*ясувавши обставини справи, судова колегія вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають з огляду на таке.

За змістом ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвічує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18 вересня 2013 року, у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15).

Згідно з ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

З матеріалів справи вбачається, що розписка, надана позивачем на підтвердження боргу, не підписана відповідачем.

За вказаних обставин, з огляду на приписи ст. 218 ЦК України, пояснення свідків щодо отримання відповідачем грошей від позивача не є належними та допустимими доказами укладення між сторонами договору позики.

Відповідач пояснив, що під час написання розписки зрозумів, що вона не відповідає дійсності через те, що гроші від позивача він не отримував, свідки при цьому не присутні, через це не став підписувати розписку.

Судова колегія вважає, що зазначені твердження відповідача не спростовані позивачем.

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що між сторонами був укладений договір позики, отже відсутні підстави для задоволення позову.

Доводи позивача про те, що відповідач, отримавши кошти, умисно не поставив підпис на розписці - вказаних висновків суду не спростовують.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції, підставою для чого, згідно п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права. Необхідно ухвалити нове рішення про задоволення позову у зазначених частинах.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу з інших підстав.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: