Справа № 462/5696/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Боровкова Д.О.

при секретарі Журавльовій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму позики у розмірі 18342,50 грн. Свої вимоги мотивують тим, що відповідач позичив в неї гроші в сумі 4300 грн. та 750 доларів США, які зобов'язувався повернути частинами, а саме: 2000 грн. до 25.08.2014 року, а решта позичених коштів до 16.10.2014 року, що підтверджується розпискою відповідача від 05.08.2014 року, проте останній свої зобов'язання виконав лише частково, повернувши їй 2000 грн. У зв'язку з наведеним просить позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач позов підтримала, дала пояснення аналогічні вищенаведеним, просить позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив, пояснивши, що він брав гроші в позивача протягом червня-липня 2014 року, коли він проживав з нею разом в одній квартирі, яку вони винаймали, як одна сім'я, з них 200 доларів США він витратив на послуги адвоката, який надавав йому правову допомогу, а 8000 грн. він витратив на своє лікування, інші гроші він потратив на потреби їх сім'ї з позивачем. Розписку він написав під психологічним тиском. У зв'язку з наведеним, просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши позивача, відповідача та його представника, свідка, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України:

1. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

2. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 позичив у позивача ОСОБА_1 гроші в сумі 4300 грн. та 750 доларів США, які зобов'язувався повернути частинами, а саме: 2000 грн. до 25.08.2014 року, а решта позичених коштів до 16.10.2014 року, що підтверджується розпискою відповідача від 05.08.2014 року /а.с.28/.

Проте, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання в повному об'ємі, у жовтні 2014 року ним були повернуті лише 2000 грн., шляхом перерахування грошей на картковий рахунок позивача, що підтверджується касовим чеком /а.с.33/ та визнається всіма учасниками судового процесу, іншу частину позичених грошей відповідач позивачу у визначений строк не повернув, і тому з відповідача слід стягнути в судовому порядку суму позики в розмірі 18342,50 грн., яка складається з наступних сум: 2300 грн. - сума не повернутих грошей в гривнях та 16042,50 грн. - сума, що на день подачі позову була еквівалентна 750 доларам США (750 дол. США х 21,39 грн. /курс НБУ/ = 16042,50 грн.).

Суд критично ставиться до твердження відповідача, що він позичав вказані кошти під час проживання з позивачем однією сім'єю, оскільки відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який б вказував на те, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, сам по собі факт того, що сторони протягом двох місяців разом винаймали квартиру ніяким чином не свідчить про те, що між ними існували такі стосунки, які б давали підстави вважати їх сім'єю.

Крім того, з пояснення відповідача чітко вбачається, що він витрачав позиченні гроші на власні потреби, так, 200 доларів США він оплатив за послуги адвоката, який надавав йому правову допомогу, а 8000 грн. він витратив на своє лікування.

Також, суд не бере до уваги твердження відповідача, що він не усвідомлював своїх дій під час написання розписки від 05.08.2014 року, оскільки він не надав суду доказів, які б підтверджувала вказане. Крім того, з пояснення свідка ОСОБА_3, які він надав у судовому засіданні, вбачається, що сторони з власної ініціативи під'їхали до нього разом під його будинок на автомобілі відповідача та спільно попросили його бути свідком при написанні відповідачем розписки, яку відповідач власноручно написав, після чого сторони та свідок поставили в цій розписці свої підписи. За таких обставин, суд розцінює вищевказані твердження відповідача, як голослівні, та такі, які направлені на те, щоб не виконувати зобов'язання за договором позики.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку по підставність позову, який слід задовольнити в повному обсязі.

Крім того, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,62,88,209,212-215,218 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 18342 (вісімнадцять тисяч триста сорок дві) гривні 50 коп. боргу та 243 гривні 60 коп. судового збору. Всього стягнути 18586 (вісімнадцять тисяч п'ятсот вісімдесят шість) гривень 10 коп.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя:

Оригінал рішення.