Справа № 461/8727/14 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/7024/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю:ОСОБА_2, йоrо представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому :засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2015 року, -

ВСТAHOВИЛА:

ОСОБА_5 звернулась з позовом до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_7, Товариство з обмеженою відповідальністю "Степ" про стягнення з ОСОБА_2 коштів в розмірі 105000.00 rрн.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_5, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що між нею та ОСОБА_2, 05.09.1987 року було зареєстровано шлюб, який в подальшому 11.03.2010 року розірвано. У 1997 році. під час перебування з нею у шлюбі з відповідач взяв участь у створенні спільного українсько-польсько-російського ТзОВ «Степ». Формування статутного фонду ТзОВ "Степ" відбувалось за рахунок спільних коштів подружжя і жодних доказів, які б давали підстави вважати, що грошові кошти, за рахунок яких відбувалось формування статутного Фонду, були особистою власністю ОСОБА_2, судом не встановлено, а відтак вважає, що у неї виникло право вимоги половини внесених до статутного капіталу коштів, а саме, 105000.00 грн. Вказує на те, що суд першої інстанції дійшов до невірного висновку, зазначивши в оскаржуваному рішенні про відсутність у позивачки права вимоги на частку статутного капіталу товариства, оскільки вона не є і не була учасником такого. Такий висновок суду суперечить правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного суду України від 03.06.2015 року у справі №6-38цс15 відповідно до якої, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно трансформується у право вимоги, сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна. 3 наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2, його представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини. якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані. які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не надано суду належних доказів про те, що кошти, які вона просить стягнути, є спільним майном подружжя.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім»ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюються питання розпорядження цим майном.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення господарської діяльності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але і той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

У зв»язку з викладеним грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується в інший об»єкт - право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому одним із визначних є той факт, що грошові кошти набуті подружжям під час їх спільного проживання. Саме така позиція висловлена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі №6-38цс 15.

Грошові внески засновників товариства, які є одним з джерел формування його майна, включаються до його статутного фонду як вклад, є часткою учасника в ньому та стають власністю товариства, а засновник в свою чергу, з моменту вчинення зазначених дій набуває корпоративного права, яке включає в себе право: на управління справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах; участъ у розподілі прибутку товариства та одержання відповідної його частки, а також грошових коштів у разі його ліквідації відповідно до вимог чинного законодавства, а також при виході, на виплату вартості частини майна товариства, пропорційної його частці у статутному фонді.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.09.1987 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, який розірвано 11.03.2010 року, що підтверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу СГ № 316884 та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-СГ № 062090.

Судом першої інстанції також встановлено, що у 1997 році було створено Спільне українсько-польсько-російське підприємство ТзОВ «Степ», засновниками та учасниками якого стали ОСОБА_2, громадянин України, ОСОБА_8. громадянин ОСОБА_9, та ОСОБА_10, громадянин ОСОБА_11. Товариство було створено та діяло на підставі Установчого договору і Статуту. Спільне українсько-польсько-російське ТзОВ «Степ» було зареєстровано державним реєстратором 11.06.1997 року. Статутний фонд у розмірі 100000.00 грн. був сформований за рахунок вкладів його засновників, частка кожного з яких становила: ОСОБА_2 - 26% статутного фонду, ОСОБА_8 - 49% статутного фонду, ОСОБА_10- 25% статутного фонду. В 2002 році ОСОБА_8 та ОСОБА_10 вийшли з учасників ТзОВ «Степ» та передали cвoї частки в статутному фонді відповідно: ОСОБА_10- 25% передав ОСОБА_7, яка була прийнята в учасники товариства, ОСОБА_8 - 15% передав ОСОБА_7, а 34% передав ОСОБА_2 Дані зміни відображені в протоколі зборів учасників ТзОВ «Степ». Розпорядженням голови Жовківської районної державної адміністрації від 28.02.2002 року за №104 було перереєстровано Спільне українсько-польсько-російське підприємство «Степ» в формі Товариства з обмеженою відповідальністю у Товариство з обмеженою відповідальністю «Степ».

Для забезпечення діяльності ТзОВ «Степ» за рахунок грошових вкладів учасників створився Статутний капітал в розмірі 350000.00 грн., у створенні якого взяли участь своїми вкладами учасники: ОСОБА_2 210000.00 грн., що складає 60% Статутного фонду, та ОСОБА_7 140000.00 грн., що складає 40% Статутного фонду, у зв»язку з чим учасниками товариства були внесені зміни до Статуту ТзОВ «Степ», що зареєстровані Жовківською районною державною адміністрацією 02.03.2004 року.

Як ствердив ОСОБА_2 та підтверджується матеріалами справи, з метою збільшення розміру Статутного фонду, він вніс до статутного фонду 150000.00 грн.

Таким чином частка в Статутному фонді ТзОВ «Степ» була визначена таким чином: ОСОБА_2 в розмірі 60°/о, а ОСОБА_7 - 40%.

02.10.2008 року, у зв»язку з відчуженням ОСОБА_2 значної частини належної йому частки у Статутному фонді ТзОВ «Степ», Жовківською районною державною адміністрацією Львівської області були зареєстровані зміни до Статуту ТзОВ «Степ», відповідно до яких частки учасників товариства змінилися таким чином, що вклад ОСОБА_2 Складає 5%, а частка ОСОБА_7 95%. Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що таке відчуження відбулося не в інтересах сім»ї.

Відповідно до ст. ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позовні вимоги про стягнення компенсації половини вартості грошових коштів, внесених відповідачем до статутного фонду ТзОВ «Степ», позивачка мотивує тим, що грошові кошти в розмірі 210000.00 грн. були внесені відповідачем до Статутного фонду ТзОВ «Степ» в період перебування їх у шлюбі під час спільного проживання за рахунок спільних коштів подружжя.

Заперечуючи щодо позову відповідач, його представники, посилалися на те, що кошти, за рахунок яких було сформовано та в подальшому збільшено статутний фонд ТзОВ « Степ», були позичені відповідачем у матері, Дvнчич Л.Г., що на їх думку, підтверджується розпискою, згідно з якою ОСОБА_2 взяв у позику в ОСОБА_7 Кошти в сумі 150000.00 грн. для поповнення статутного фонду Тз0В «Степ» строком на два роки, а також посилаються на те, що факт позики ОСОБА_2 150000.00 rрн. у матері, ОСОБА_7, встановлений ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03.06.2014 року.

Разом з тим, як вбачається з рішення Галицького районного суду м. Львова від 16.12.2013 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 03.06.2014 року, розписка судом першої інстанції не досліджувалася при ухваленні рішення від 16.12.2013 року, у зв»язку з чим суд апеляційної інстанції в ухвалі від 03.06.2014 року зазначив, що cvд першої інстанції не врахував цей доказ, не провів його оцінки, всупереч вимогам ст. 212 ЦПК України, не відобразив оцінки цього доказу в рішенні суду, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Скасовуючи оскаржуване рішення cyду та задовольняючи частково позов, колегія суддів виходить з того, що відповідач не надав належних, допустимих та безспірних доказів, що грошові кошти, які були внесені ним до статутного фонду ТзОВ «Степ», були внесені лише як його особисті кошти, а посилання відповідача, його представників, що факт позики ОСОБА_2 у ОСОБА_7 коштів у розмірі 150000.00 грн., які були внесені з метою збільшення розміру статутного фонду ТзОВ «Степ» у 2004 році, підтверджується розпискою та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03.06.29014 року, є необґрунтованими, оскільки ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції, не дали оцінки цьому доказу з врахуванням положень ст. 212 ЦПК України щодо його належності, допустимості та достовірності.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що в період перебування у шлюбі з позивачкою, ОСОБА_2 вніс до Статутного фонду ТзОВ «Степ» грошові кошти та збільшив розмір статутного фонду ТзОВ «Степ» за рахунок спільних з позивачкою грошових коштів в розмірі 176000.00 грн. (26000.00 грн. + 150000.00 грн.), половина вартості яких становить 88000.00 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув уваги на походження джерела коштів, які були внесені ОСОБА_2. до Статутного фонду ТзОВ «Степ», не врахував, що внесок у статутний фонд зроблено зі спільних коштів подружжя, оскільки відповідач всупереч вимогам ст. ст. 10,60 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти, внесені ним до статутного фонду, є його особистою власністю. Суд першої інстанції не перевірив доводів позивачки, її представника щодо походження цих коштів, у зв»язку з чим був позбавлений можливості правильно застосувати до спірних правовідносин ст. 60 СК України.

Відповідно до ст. 165 ЦК УРСР (який діяв станом на момент створення ТзОВ «Степ»), якщо строк виконання зобов'язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов'язання в семиденний строк з дня пред'явлення вимоги кредитором, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов'язання. Аналогічне положення визначено ч.2 ст. 530 ЦК України.

Строк (термін) виконання ОСОБА_2Г обов'язку виплати ОСОБА_5 половини грошових коштів, внесених ОСОБА_2, який є учасником ТзОВ «Степ», у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя законом не встановлений та визначається моментом пред'явлення вимоги.

Доказів пропуску ОСОБА_5 строку позовної давності в матеріалах справи немає.

Враховуючи вищевикладене, колегія не приймає до уваги доводи щодо пропуску ОСОБА_5 строку позовної давності для звернення з цим позовом.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи: 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими: 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307. ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 88 000,00 грн. грошової компенсації коштів, внесених ОСОБА_2 до статутного фонду ТзОВ «Степ».

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_12