Ухвала

іменем україни

27 листопада 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Писана Т.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в:

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити на таких підставах.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку, що зміст оспорюваного кредитного договору відповідає вимогам, встановленим у законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину.

Так, істотні умовами кредитного договору визначені ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України.

Інформація, яку кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, визначена ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначені статті встановлюють відповідальність у вигляді можливості розірвання договору з боку споживача, і не містять підстав для визнання договорів споживчого кредиту недійсними.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судами встановлено, що позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості договору. Так, у загальних умовах кредитування, що є додатком до кредитного договору від 27 травня 2013 року, послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки сторін, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору. У графіку погашення кредиту, що також є додатком до кредитного договору, зазначено розмір всіх додаткових витрат, пов'язаних з виконанням договору, а також графік платежів та визначення сукупної вартості кредиту.

ОСОБА_2 ознайомився і погодився з усіма умовами кредитування, про що свідчить підписання ним, зокрема на кожному аркуші, кредитного договору та додатку «Загальні умови кредитування».

Встановлено, що місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень не вбачається порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ Т.О.Писана