Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/137/15-ц Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 27 Доповідач Заполовський В. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Забродського М.І., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитних договорів та іпотечного договору, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом. Після збільшення позовних вимог позивач просив постановити рішення суду, яким визнати недійсним договір споживчого кредиту №0 від 19.07.2007 року, укладений між ним та АКІБ «УкрСиббанк», кредитний договір № 0/2 від 19.07.2007 року та договір іпотеки від 19.07.2007 року укладений між ним та АКІБ «УкрСиббанк».

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначив, що вироком суду його визнано потерпілим у справі по обвинуваченню ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у введенні його в оману з метою заволодіння коштами банківської установи, які виразилися у обіцянці сплачувати за нього кредит. Без таких дій засуджених у нього не було б наміру оформлювати угод з банком. Вважає, що кредитний договір є недійсним з підстав, передбачених ч.3, 5 ст.203 ЦПК України, а договір іпотеки згідно ст.548 ЦК України.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Зокрема зазначає, що суд безпідставно вказав на відсутність у позовній заяві підстав недійсності правочину, а також судом не було взято до уваги обставини встановлені вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.11.2013 року, що суперечить ч.4 ст. 61 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що підстав для визнання недійсним кредитного договору згідно ст.ст.203, 229 та 230 ЦК України немає.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, 19.07.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», яке в подальшому перейменоване в ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 за яким Банк надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 23000 доларів США зі строком повернення до 19 липня 2017 року та сплатою відсотків за користування кредитом ( а.с. 59-61).

Цього ж дня між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0/2, за яким Банк надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 482,63 грн. на сплату страхового внеску (а.с. 53-58).

19.07.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 в забезпечення виконання умов кредитних договорів № 0 та 0/2 від 19.07.2007 року передав в заставу квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 5-6, 54).

Крім того, вироком Бердичівського міськрайсуду Житомирської області від 5.11.2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було засуджено за вчинення шахрайства та підробку документів. Відповідно до вироку, приблизно в середині липня 2007 року ОСОБА_3 повторно, в складі організованої групи із особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, реалізуючи єдиний злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння чужими коштами шляхом отримання та неповернення кредиту в банківській установі, шляхом зловживання довірою ОСОБА_1та введення того в оману обіцянками щодо подальшого особистого виконання фінансових зобов'язань перед банківською установою, вмовили потерпілого вчинити правочин щодо укладання кредитного договору з банківською установою з подальшою передачею їм кредитних коштів. Після цього приблизно в середині липня 2007 року ОСОБА_3, продовжуючи злочинні дії в складі організованої групи з особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, ОСОБА_4 та ОСОБА_5та невстановленою досудовим слідством особою, з метою подальшого використання при шахрайстві, у невстановленому досудовим слідством місці, використовуючи копіювально-розмножувальну техніку, повторно виготовили підроблені бланки документів з відтисками штампів та печаток, у які внесли завідомо неправдиві відомості щодо ОСОБА_1 та виконали підписи від імені уповноважених осіб ТОВ ОСОБА_6, Бердичівського міського району електричних мереж (РЕМ), Бердичівського управління по експлуатації газового господарства, міського комунального підприємства Бердичівводоканал, Комунального підприємства Бердичів-теплоенерго, тобто підробили документи, які видаються та посвідчуються підприємством, установою, які мають право видавати та посвідчувати такі документи, і які надають права або звільняють від обов'язків. Таким чином було підроблено документи: довідку № 23 від 16.07.07 про доходи ОСОБА_1 в ТОВ ОСОБА_6, який в дійсності на вказаному підприємстві не працював; довідку № 484 від 16.07.07 про відсутність заборгованості у ОСОБА_1 в РЕМ; довідку № 245 від 16.07.07 про відсутність заборгованості у ОСОБА_1 в Бердичівському управлінні по експлуатації газового господарства; довідку № 314 від 16.07.07 про відсутність заборгованості у ОСОБА_1 в міському комунальному підприємстві Бердичівводоканал; довідку № 213 від 16.07.07 про відсутність заборгованості у ОСОБА_1 в Комунальному підприємстві Бердичів-теплоенерго.

Приблизно в середині липня 2007 року ОСОБА_3 в складі організованої групи із особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, продовжуючи реалізацію єдиного злочинного умислу, направленого на незаконне заволодіння кредитними коштами по програмі Житло в кредит, використовуючи раніше підроблені документи - довідку про доходи та довідки про відсутність заборгованості у ОСОБА_1, надали їх уповноваженим особам Акціонерного комерційного інноваційного банку УкрСиббанк, розташованого в м. Бердичеві по вул. С.Сломницьких, 2/40. При цьому ОСОБА_1, будучи введеним в оману, на підставі поданих документів уклав кредитний договір № 0 від 19.07.07, згідно з яким Акціонерний комерційний інноваційний банк УкрСиббанк надав кредит ОСОБА_1 в сумі 23 000 доларів США, які останній передав для ОСОБА_3 При цьому ОСОБА_3, особа, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, не маючи наміру виконувати фінансові зобов'язання, заволоділи грошовими коштами у сумі 23 000 доларів США, які розподілили між учасниками організованої групи та якими розпорядились ними на власний розсуд. Таким чином, ОСОБА_3 в складі організованої групи із особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повторно, шляхом обману та зловживання довірою, підробивши та використавши завідомо підроблені документи, заволоділи належними потерпілому ОСОБА_1 коштами в сумі 23 000 доларів США, із розрахунку 5 грн. 05 коп. за один долар США, на загальну суму 116 150 грн., тобто вчинили шахрайство у великих розмірах ( а.с. 10-13).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягали згоди з усіх істотних умов договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (статті 1055 ЦК України).

При розгляді справи суд повинен виходити не із зазначених у заяві правових норм, а обставин, що викладені у ній, а тому суд правильно виходив із того, що позивач посилався на обман, помилку при укладенні договору щодо його наслідків та відсутності у нього волевиявлення на вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України на момент вчинення правочину.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

У пункті 20 цієї постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно із ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи і прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору з підстав, зазначених у позовній заяві.

Так, відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, вирок суду є обов'язковим для суду тільки в частині наявності вини особи та дій, що нею вчинені. Інші обставини підлягають доведенню у цивільному судочинстві.

Вироком Бердичівського міськрайсуду від 5.11.2013 року, із змінами внесеними ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2014 року, встановлено вину обвинувачених ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у підробленні документів та заволодінні майном ОСОБА_1 шляхом обману, а саме коштами в сумі 23 000 доларів СШ, отриманих останнім згідно кредитного договору.

Зважаючи на викладене обвинувачення суд, при розгляді кримінальної справи, відмовив у задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 про стягнення коштів на користь Банку, оскільки у пред'явленому обвинуваченні відсутнє посилання на заподіяння шкоди Банку.

Таким чином, діями засуджених позивачу заподіяна шкода внаслідок заволодіння його коштами, отриманих останнім за кредитним договором, а тому вирок суду не доводить обставин зазначених позивачем, а саме що він не мав волевиявлення на укладення правочину і останній не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Матеріалами справи доведено, що на прохання засуджених осіб позивач мав намір укласти кредитний договір та його виконувати, однак вважав, що кошти на погашення кредиту за договором буде сплачувати ОСОБА_3, тобто на момент укладення оспорюваного договору сторони правочину виявляли зацікавленість у його укладенні з реальним настанням правових наслідків, що обумовлені ним, виконували договір, а послідуючими діями ОСОБА_3, який заволодів кредитними коштами, заподіяна шкода ОСОБА_1

Суд першої інстанції правильно вважав, що вирок суду є підставою для подачі позову ОСОБА_1 до засуджених осіб на відшкодування завданої йому шкоди.

За відсутністю ознак обману стороною правочину немає підстав і для визнання недійсним договору з цих підстав.

На підставі викладеного, не можуть бути застосовані і вимоги ч.2 ст.548 ЦК України, які є похідними.

Таким чином, викладені стороною позивача в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів, а тому колегія суддів визнає доводи скарги не обґрунтованими та такими, що не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді