Справа №489/5335/15-ц 01.12.2015 01.12.2015 01.12.2015
Провадження №22-ц/784/2933/15
Суддя по 1 інстанції: Коваленко І.В.
Суддя доповідач апеляційного суду - Шолох З.Л.
Рішення

Іменем України

1 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю:

-представників позивача ОСОБА_1 (діючого в інтересах неповнолітнього сина) - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

-представника відповідача - ТОВ «Ніконджитбудсервіс» - Іванюк О.Я.,

-представника відповідача - виконкому - Старєва О.В.,

-третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1, діючого в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2015 року у справі

за позовом

ОСОБА_1, діючого в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6, до публічного акціонерного товариства «Ніконд», товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс», виконкому Миколаївської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 та Міністерство промислової політики України, про захист житлових прав,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_1, в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства «Ніконд», яке є правонаступником відкритого акціонерного товариства «Ніконд» (далі - ПАТ «Ніконд»), товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (далі - ТОВ «Ніконджитбудсервіс»), виконкому Миколаївської міської ради про захист житлових прав неповнолітнього.

В обгрунтування позову вказував, що його син з народження проживає та з 2004 року зареєстрований разом із ним у відокремлених кімнатах (НОМЕР_1 та НОМЕР_2) гуртожитку АДРЕСА_1, який з 2000 року незаконно належить ТОВ «Ніконджитбудсервіс», оскільки ВАТ «Ніконд», як співзасновник цього товариства, безпідставно передало гуртожиток в якості внеску до статутного фонду ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

На думку позивача, незаконність передачі гуртожитку до статутного фонду ТОВ «Ніконджитбудсервіс» не підлягає доведенню, оскільки зазначений факт уже встановлений рішенням господарського суду Миколаївської області від 9 листопада 2009 року, яке набрало законної сили 9 березня 2010 року, та залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції господарської юрисдикції, у справі за позовом ОСОБА_7 до ВАТ «Ніконд» про захист корпоративних прав.

З 1 січня 2009 року набув чинності Закон України від 4 вересня 2008 року з наступними змінами «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон № 500-VI), яким передбачено право мешканців гуртожитку на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, і який поширюється на неповнолітнього.

Посилаючись на те, що ВАТ «Ніконд», як співзасновник ТОВ «Ніконджитбудсервіс», незаконно у 1999 році передало приміщення гуртожитку до статутного фонду останнього, що фактично позбавило його неповнолітнього сина права на приватизацію кімнат у гуртожитку на підставі вказаного Закону № 500-VI), позивач просив:

- скасувати рішення відкритого акціонерного товариства «Ніконд» від 5 жовтня 1999 року, оформленого протоколом № 52, в частині внесення до статутного фонду ТОВ «Ніконджитбудсервіс» гуртожитку по АДРЕСА_1;

- скасувати рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23 червня 2001 року № 468 в частині оформлення права власності на будинок гуртожитку за ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та видачу свідоцтва про право власності;

- скасувати свідоцтво про право власності на гуртожиток, видане ТОВ «Ніконджитбудсервіс» 3 липня 2001 року.

Заперечуючи проти позову, представники ПАТ «Ніконд», а також ТОВ «Ніконджитбудсервіс» посилались на безпідставність позову, необхідність застосування позовної давності, відсутність самої вимоги про захист житлових прав та неналежний спосіб захисту.

Представник виконкому Миколаївської міської ради вважав, що житлове право неповнолітнього підлягає захисту.

Під час слухання справи Ленінським районним судом м. Миколаєва в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, залучені: ОСОБА_4 та Міністерство промислової політики України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просив його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, діючого в інтересах неповнолітнього сина, суд першої інстанції виходив з того, що спірний гуртожиток як об'єкт державного житлового фонду був включений до складу цілісного майнового комплексу ВАТ «Ніконд» (1994 рік) у процесі приватизації з подальшим включенням його до статутного фонду господарського товариства (ТОВ «Ніконджитбудсервіс»), яке створене в процесі такої приватизації (корпоратизації), оскільки на час її проведення законодавчої заборони щодо цього не було.

При цьому суд послався на правову позицію Верховного Суду України висловлену в постановах від 16 травня 2011 року у справі № 3-40гс/20/13, від 10 жовтня 2011 року у справі № 3-101гс/32/14, від 30 травня 2011 року у справі № 6-12цс/11, від 1 жовтня 2013 року № 21172а/13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами.

Зазначена правова позиція зводиться до такого.

Згідно із ч. 2 ст. 1, ч.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ( в редакції, яка була чинною на час включення гуртожитку до статутного фонду ТОВ «Ніконджитбудсервіс») до державного житлового фонду, який підлягав приватизації на користь громадян України, відносився житловий фонд місцевих рад та житловий фонд, який знаходився у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, крім кімнат у гуртожитках.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» дія Закону не поширюється, зокрема, на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів, а також об'єктів соціально- культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» ( у редакції, яка була чинною на момент приватизації державного підприємства) установлено, що до об'єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами. Пунктом 2 Положення про порядок передачі у власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 листопада 1995 року № 891 ( у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), установлено, що передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду, крім гуртожитків. Зміни до п. 2 Положення щодо передачі в комунальну власність відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитків, були внесені постановою Кабінету Міністрів України № 695 лише 26 травня 2004 року.

На підставі цього суд прийшов до висновку про те, що гуртожиток не може бути об'єктом приватизації за Законом № 500-VI, а тому й житлові права неповнолітнього на приватизацію житла у цьому гуртожитку не порушені.

Між тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що житлове приміщення гуртожитку, яке перебуває у приватній власності ТОВ «Ніконджитбудсервіс», не може бути об'єктом приватизації відповідно до Закону № 500-VI, а висновок про відсутність у позивача права на приватизацію житлової площі у ньому - передчасним, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 грудня 1972 року гуртожиток, що розташований по АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію та передано на баланс Миколаївського заводу конденсаторів, на базі якого згідно із наказом Мінмашпрому України від 24 лютого 1994 року було створено відкрите акціонерне товариство «Ніконд» (далі - ТОВ «Ніконд»), яке у 2010 році перейменоване в публічне акціонерне товариство «Ніконд» (далі - ПАТ «Ніконд).

14 січня 2000 року на добровільних засадах шляхом об'єднання вкладів засновників: ВАТ «Ніконд» та фізичних осіб (ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10) створено ТОВ «Ніконджитбудсервіс», до статутного фонду якого ввійшла і будівля вказаного гуртожитку.

На підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради від 23 червня 2001 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» отримало 3 липня 2001 року свідоцтво на право колективної власності на вказаний гуртожиток, загальною площею 6 575,5 кв.м, яке зареєстроване в Миколаївському бюро технічної інвентаризації 3 липня 2001 року.

Отже, починаючи з 2000 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником та балансоутримувачем гуртожитку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2005 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та інших співвласників нежитлових приміщень гуртожитку визначені ідеальні частки співвласників. Зокрема встановлено, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/1000 часток гуртожитку.

Як вбачається із витягу з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 30 листопада 2015 року, вказаний гуртожиток, загальною площею 6 575,5 кв.м та житловою 2 965,5 кв.м, зареєстрований на праві спільної часткової приватної власності за ТОВ «Ніконджитбудсервіс» 7 травня 2014 року на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2005 року, розмір його частки 9068/10000. Всього зареєстровано співвласників об'єкту нерухомості за вказаною адресою - 45 осіб (юридичних і фізичних), із них: 8 осіб (у тому числі й ТОВ «Ніконджитбудсервіс») частки яких визначені. Інші 37 осіб (фізичних і юридичних осіб), частки яких не визначені, є співвласниками, яким нерухоме майно належить на праві приватної спільної сумісної власності (а.с. 154-168).

Закон № 500-VI набрав чинності з 1 січня 2009 року, а сфера його дії поширюється на гуртожитки, які є об'єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи оперативному управлінні державних установ, організацій, закладів , які зазначені у ч. 3 ст. 1 Закону № 500-VI.

Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації) (ч. 4 ст. 1 цього Закону в редакції від 8 вересня 2011 року).

Згідно із п. 4 ч.1 ст. 3 цього ж Закону одним із підходів щодо забезпечення реалізації права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється його дія, є такий: гуртожитки, які було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), передаються у власність територіальних громад відповідно до державної програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Такі особливості визначені у ст. 14 Закону № 500-VI.

Отже, спірний гуртожиток, у якому ТОВ «Ніконджитбудсервіс» на праві спільної часткової приватної власності належить 9068/10000 часток, може бути об'єктом приватизації за певних умов, передбачених чинним законодавством, зокрема після передачі його у власність територіальної громади міста.

За змістом ст. 5 Закону № 500-VI з метою реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, гуртожитки вилучаються із державної та приватної власності для заходів, передбачених у ст. 5 цього ж Закону: приватизації приміщень гуртожитку його законними мешканцями; надання цілісному майновому комплексу статусу «соціальне житло» та передача соціального житла у користування колишнім законним мешканцям гуртожитку; знесення цілісного майнового комплексу колишнього гуртожитку та вжиття заходів щодо будівництва на звільненій земельній ділянці соціального житла тощо.

На виконання вимог Закону № 500-VI рішенням Миколаївської міської ради від 4 березня 2010 року № 44/23 затверджена Програма передачі гуртожитків до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва на 2010- 2014 роки. Цим рішенням спірний гуртожиток включено до переліку гуртожитків, що підлягають передачі до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва (а.с. 178-185 ), однак на час розгляду справи його передача не здійснена.

Крім того, Законом України від 21 червня 2012 року № 4995 - VI «Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки» передбачено, що громадяни, які проживають у гуртожитках та на яких поширюється дія Закону № 500-VI, можуть приватизувати займані ними приміщення після передачі гуртожитків у власність територіальних громад.

Згідно із п. 19 частини 1 ст. 18 Закону № 500-VI органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках звертаються до суду з позовом про передачу гуртожитків у власність територіальних громад.

Громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади ( ч.2 ст. 4 Закону № 500-VI).

Відповідно до ст. 1 Закону № 500-VІ дія цього закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитку та фактично проживають у них.

Згідно із ст. 25 Закону № 500-VI спори, пов'язані з порушенням житлових прав громадян, які вимушені проживати в гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, незалежно від форми власності, розглядаються та вирішуються в судовому порядку, якому може передувати досудовий розгляд, що здійснюється відповідно до ст. 26 цього Закону.

Громадяни, які вважають, що їх житлові права чи житлові права членів їх сімей порушені, мають право для вирішення спорів звертатися безпосередньо до суду.

За змістом роз'яснень, що міститься у п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних прав» спори про право цивільне (справи за позовами, що виникають із буд-яких правовідносин) підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Як вбачається із матеріалів справи, неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом із батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_11, а також повнолітньою сестрою ОСОБА_12 у відокремлених кімнатах НОМЕР_1-НОМЕР_2 зазначеного гуртожитку ( а.с. 140-141).

З 18 березня 2004 року та на час звернення до суду неповнолітній зареєстрований у гуртожитку разом із батьком (а.с. 21-23).

Його право на приватизацію кімнат у гуртожитку є похідним від прав його батьків, які не залучені до участі у справі (як і повнолітня сестра). Зі справи також вбачається, що батько неповнолітнього є колишнім працівником Миколаївського заводу конденсаторів та вселися до гуртожитку у зв'язку з роботою на вказаному підприємстві. Згідно із записами у його трудовій книжці він працював оператором з 7 вересня 1987 року по 7 жовтня 1994 року, звільнений у зв'язку з переводом на роботу в Управління внутрішніх справ (а.с. 72-75).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що посилаючись на порушення житлових прав неповнолітнього, законний представник позивача вимог про визнання за позивачем права на приватизацію житла у гуртожитку не заявляв, як і не надавав на підтвердження цього необхідні докази згідно із вимогами ст. 1 Закону № 500-VI ( у тому числі й щодо відсутності у неповнолітньої особи та його батьків житла на праві власності, а також і докази того, що право на приватизацію житла не використано раніше тощо).

Не залучені до участі у справі батьки неповнолітньої особи, житлове право якого є похідним від наявності такого права у його батьків, а також особи, які зареєстровані та проживають разом з ними; інші особи, прав та інтересів яких стосується спір.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів зазначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України, які не є вичерпними. Зокрема, одним із способів захисту порушеного ( або невизнаного) права є вимога про визнання такого права.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України обов'язок надання доказів на підтвердження своїх вимог і заперечень покладено на сторони, однак суд відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

В порушення вищезазначеного, суд першої інстанції не роз'яснив позивачу право на доповнення, зміну позовних вимог, на залучення до участі у справі інших осіб, прав та обов'язків яких стосується спір, а тому прийшов до передчасного висновку про те, що житлове право неповнолітнього не порушено, тоді як позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Суд апеляційної інстанції на стадії апеляційного провадження позбавлений можливості усунути процесуальні недоліки.

В апеляційній скарзі законний представник неповнолітнього ОСОБА_6 посилався на те, що суд вийшов за межі заявлених ним вимог, оскільки він не заявляв вимог щодо незаконності приватизації спірного гуртожитку.

Проте, таке посилання є безпідставним, оскільки за своїм змістом та заявленими вимогами його позовна заява містить лише вимоги щодо незаконності передачі спірного гуртожитку до статутного фонду господарського товариства (ТОВ ««Ніконджитбудсервіс») і саме такі вимоги він вважав належним та достатнім способом захисту житлового права неповнолітнього у цій справі.

З урахуванням викладеного, оскаржуване рішення підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, але з інших підстав - з підстав обрання позивачем неналежний способу захисту.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, діючого в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, діючого в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6, до публічного акціонерного товариства «Ніконд», товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс», виконкому Миколаївської міської ради про захист житлових прав з інших підстав.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: