Справа № 439/778/15 Головуючий у 1 інстанції: Бородійчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/6872/15 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 23 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю (житлом),

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 та просила усунути їй перешкоди в користуванні власною квартирою шляхом вселення її в квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідачку не чинити їй перешкод в користуванні власною квартирою; зобов'язати відповідачку укласти договір найму житлового приміщення; стягнути з відповідачки на її користь судової витрати.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтувала тим, що квартира АДРЕСА_1 є її власністю, однак, вона не має можливості розпоряджатись та володіти своєю власністю, оскільки відповідачка ОСОБА_2, яка є її колишньою невісткою не пускає її до квартири, поміняла замок на вхідних дверях та не дає їй ключ від вхідних дверей. Позивач ствердила, що ОСОБА_2 відмовляється укласти з нею договір оренди (найму) житла та не бажає платити за оренду житла та проживання в ньому відповідно до вимог ст. 162 ЖК України.

ОСОБА_2, посилаючись на ст. 155 ЖК України, відповідно до якої власник квартири не може бути позбавлений права користування своїм житловим приміщенням, просила задовольнити її позов.

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 23 вересня 2015 року зазначений позов задоволено.

Суд усунув перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, які чиняться ОСОБА_2 ОСОБА_2 ОСОБА_6 шляхом вселення ОСОБА_4 в цю квартиру.

Суд зобов'язав ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_4 в користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Суд зобов'язав ОСОБА_2 укласти договір найму житлового приміщення.

Суд стягнув з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 243,60 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 в частині зобов'язання відповідачки ОСОБА_2 укласти договір найму житлового приміщення.

З урахуванням того, що рішення в іншій частині не оскаржується, колегія суддів не входить в обговорення його законності в цій частині.

Апелянт стверджує, що за її з позивачкою спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 під час її перебування в шлюбі із сином позивачки.

Апелянт зазначає, що під час шлюбу з ОСОБА_7 в них у 2005 році народився син, який є інвалідом дитинства 1 групи, підгрупи «А» і її разом із сином в 2005 році прописали в квартирі АДРЕСА_1 і після розірвання шлюбу вона разом із своїм сином проживає у зазначеній квартирі.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції в частині п. 2 «Зобов'язати ОСОБА_2 укласти договір найму житлового приміщення» скасувати.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положеннями ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_4 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 21.09.2005 року (а.с. 3) та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 4).

Довідкою про склад сім'ї підтверджується, що відповідачка ОСОБА_2 та її син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 32).

Суд першої інстанції з метою захисту порушеного права ОСОБА_4 на володіння, розпорядження та користування своїм майном, задовольняючи позов та зобов'язуючи ОСОБА_2 укласти договір найму житлового приміщення виходив з того, що позивач не має можливості володіти та розпоряджатися квартирою, оскільки відповідачка не надає їй ключ від вхідних дверей, не платить комунальних послуг та відмовляється укласти з нею договір оренди (найму) житла.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині щодо зобов'язання відповідачки укласти з позивачкою договір оренди (найму) житла з огляду на таке.

Матеріалами справи встановлено, що під час шлюбу відповідачки із сином позивачки в них в 2005 році народився син ОСОБА_9, який є інвалідом з дитинства 1 групи, підгрупи «А», який разом із нею був зареєстрований в спірній квартирі під час перебування в шлюбі з ОСОБА_7

Матеріалами справи також встановлено, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_7 відповідачка разом із сином проживає у спірній квартирі.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України.

Відповідно до ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Зазначена вище стаття не передбачає обов'язок колишнього члена сім'ї власника укласти договір найму жилого приміщення.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що після розірвання шлюбу між відповідачкою і сином позивачки остання вживала заходи щодо пропозиції відповідачці укласти договір оренди спірної квартири.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом означеної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням наведеного, доходить висновку, що спосіб захисту, обраний позивачкою щодо зобов'язання позивачки укласти з нею договір оренди (найму) житла, не передбачений ст. 16 ЦК України.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання ОСОБА_2 укласти договір найму житлового приміщення ухвалене з порушенням норм матеріального права і в цій частині його належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_4.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 23 вересня 2015 року в частині зобов'язання ОСОБА_2 укласти договір найму житлового приміщення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_4 в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.