АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/1874/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3154/15Головуючий у 1-й інстанції Юхно С.П. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Омельченко Л.М., Триголова В.М.

при секретарі Діхтяр Т.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою директора Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 серпня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду,

В С Т А Н О В И Л А :

13 травня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, третя особа Координаційний центр з надання правової допомоги, про скасування наказу про її звільнення та поновлення на роботі.

В обгрунтування своїх позовних вимог зазначала, що наказом Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 16 квітня 2015 року за №6-к її звільнено з посади заступника начальника відділу організації надання правової допомоги у кримінальному процесі з 20 квітня 2015 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату. Мотивуючи тим, що її звільнено з порушенням вимог ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України, просила суд задовольнити її позовні вимоги.

28 травня 2015 року позивач збільшила свої позовні вимоги просила суд: скасувати наказ про її звільнення, поновити на роботі, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3 723 грн. 24 коп. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Ухвалами Ленінського районного суду м. Полтави від 11 червня 2015 року до участі у даній справі залучено Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області як правонаступника Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, а також в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача, залучено колишнього директора Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_2.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Скасовано наказ Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги №6-к від 16 квітня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_3 у звязку зі скороченням штату працівників».

Стягнуто з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 квітня 2015 року по 25 травня 2015 року включно в сумі 3723 грн. 24 коп. та моральну шкоду в сумі 5 000 грн., а всього 8 723 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, його в апеляційному порядку оскаржив колишній директор Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_2 третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване ним судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 частково задоволено скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити. Вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що при вивільненні позивача відповідачем були порушені норми ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі, а також мало місце недотримання відповідачем встановленого законом обовязку працевлаштування позивача у разі скорочення чисельності або штату працівників.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 позивач ОСОБА_3, а також третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача Координаційний центр з надання правової допомоги надали свої заперечення, в яких спростовуючи доводи апелянта, просили апеляційну скаргу, яку вважають безпідставною відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Полтави, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що

ОСОБА_3 03 березня 2014 року була прийнята на посаду заступника начальника відділу організації надання правової допомоги у кримінальному процесі Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Наказом по Полтавському обласному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 18 лютого 2015 року №9 з 03 лютого 2015 року введено в дію штатний розпис на 2015 рік у межах граничної чисельності 12 штатних одиниць, затверджений директором Координаційного центру з надання правової допомоги. У зв"язку із зміною штатного розпису ліквідовано структурні підрозділи: відділ організації надання правової допомоги у кримінальному процесі та відділ підтримки та розвитку інфраструктури, а також посади у цих структурних підрозділах. Утворено новий структурний підрозділ сектор інформаційних технологій та нові посади.

Також 18 лютого 2015 року ОСОБА_3 попереджено про скорочення посади, яку вона обіймала та її звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України через два місяці з дня ознайомлення з цим попередженням.

Згідно наказу директора Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_2 від 16 квітня 2015 року №6-к ОСОБА_3 звільнена з посади заступника начальника відділу організації надання правової допомоги у кримінальному процесі з 20 квітня 2015 року у звязку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 2 Наказу Міністерства юстиції України «Питання розвитку системи безоплатної вторинної правової допомоги» № 331/5 від 10 березня 2015 року у зв'язку із змінами в організації праці та перепрофілюванням центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги, утворених відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 02 лип-ня 2012 року №968/5 Про утворення центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги, Полтавський обласний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги перейменовано на Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області.

За нормами ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв"язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині скасування наказу про звільнення, судом встановлено, що при звільненні позивача з посади їй не було запропоновано іншу роботу, хоча в Центрі були вакантні посади.

Так, за поясненням представника відповідача, на момент попередження позивача про її звільнення у звязку зі скороченням штату, в Центрі було 5 вакантних посад, які не були запропоновані позивачу.

З урахуванням встановленого, районний суд дійшов правильного висновку про те, що при звільненні ОСОБА_3 відповідач, в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України, не вжив заходів щодо переведення позивачки на іншу вакантну посаду.

Згідно положень ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва, … Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 має дві вищі освіти та кваліфікацію спеціаліста з економіки, а також кваліфікацію юриста, що підтверджується відповідними дипломами спеціаліста.

Окрім того, позивач має на утриманні неповнолітнього сина, якого виховує сама.

В той же час за повідомленням Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області від 03.08.2015 року за №01-20/283 станом на 20 квітня 2015 року у відділі забезпечення якості правової допомоги Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, штатним розписом Центру передбачено 6 посад: начальник відділу забезпечення якості правової допомоги Центру - 1; заступник начальника відділу забезпечення якості правової допомоги Центру - 1; головний спеціаліст відділу забезпечення якості правової допомоги Центру - 4.

На вакантні посади на протязі березня-квітня 2015 року відповідачем прийнято двох працівників, які мають неповну вищу освіту, одного працівника, який має повну вищу освіту за спеціальністю українська мова і література та фінанси і кредит, а також одного працівника, який має повну вищу освіту за спеціальністю правознавство.

За встановлених обставин, вірним є висновок суду, що у відповідності до вимог ст. 42 КЗпП України, позивач мала переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці, а тому її звільнення проведено без дотримання вимог вказаної статті КЗпП України.

Згідно розяснень, наведених в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06 листопада 1992 року №9, розгля-даючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП,суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В свою чергу, встановивши, що при звільненні ОСОБА_3 відповідачем не було запропоновано іншу роботу та не враховано її переважне право на залишення на роботі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач звільнена з посади без дитримання вимог ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України,в звязку з чим наказ про її звільнення підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню.

Разом з тим, враховуючи, що наказом по Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області від 26 травня 2015 року №20-к ОСОБА_3 призначена на посаду начальника відділу організації надання безоплатної вторинної правової допомоги, правильним є висновок суду, що позовні вимоги в частині поновлення позивачки на роботі задоволенню не підлягають, з огляду на те, що відповідач на час вирішення даного спору прийняв її на роботу. Рішення суду в цій частині ніким зі сторін не оскаржується, а відтак не є предметом апеляційного розгляду.

В той же час, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходячи з наступного.

За нормами ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Встановивши, що звільнення ОСОБА_3 проведено з порушенням вимог КЗпП України та наказ про звільнення підлягає скасуванню, суд дійшов правильного висновку, що з моменту звільнення і по день прийняття на роботу, а саме з 21 квітня 2015 року по 25 травня 2015 року позивачка протягом 23 робочих днів знаходилась у вимушеному прогулі, а тому, з урахуванням положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України, на користь останньої за вказаний період, виходячи із середньоденної заробітної плати в сумі 161 грн. 88 коп., підлягає стягненню з відповідача 3 723 грн. 24 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи з того, що ОСОБА_3 була звільнена відповідачем з посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України з порушенням вимог трудового законодавства,правомірним є висновок суду, що такими діями відповідача позивачці завдано моральних страждань.

Проте, визначаючи розмір грошового відшкодування в сумі 5 000 грн. та задоволь-няючи, таким чином, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в повному обсязі, суд першої інстанції не врахував засад розумності, виваженості і справедливості, а також тривалості душевних страждань, та, зокрема, того, що позивачка практично через місяць була прийнята відповідачем на роботу з відновленням її порушених прав.

В звязку з зазначеним, рішення районного суду в цій частині підлягає зміні зі зменшенням розміру стягнутої на користь позивачки моральної шкоди з 5 000 грн. до 1 000 грн. та відповідно загальної суми, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 з 8 723 грн. до 4 723 грн. В іншій частині рішення суд, як законне та обгрунтоване, належить залишити без змін.

Твердження апелянта про те, що Полтавським обласним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги були виконані вимоги ст. 49-2 КЗпП України щодо персонального попередження позивача за два місяці про майбутнє вивільнення у зв'язку зі скороченням штату і запропоновано наявні вакансії не відповідає фактичним обставинам.

Так, згідно п. 5 Наказу Полтавському обласному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 18 лютого 2015 року за №9 визначено у зв"язку із ліквідацією (скороченням) посад, зазначених у п. 4 цього наказу, попередити відповідних працівників під особистий підпис про можливе вивільнення згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України та протягом одного місяця з дати попередження запропонувати їм працевлаштуватися в інших структурних підрозділах (при наявності таких посад та відповідності кваліфікаційним вимогам).

В той же час судом достовірно встановлено, що згідно попередження про вивільнення від 18 лютого 2015 року, ОСОБА_3 персонально повідомлялася лише про наступне звільнення у зв"язку із скороченням посади та виплату вихідної допомоги без будь-яких пропозицій про можливе працевлаштування на іншу посаду. Також встановлено, що позивачці взагалі персонально не було запропоновано іншої роботи/посади і до дати видачі колишнім директором Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги наказу про її звільнення, що зокрема не заперечується і самим апелянтом. В свою чергу твердження апелянта про те, що оскільки позивач заяви про переведення її на вакантну посаду з власної ініціативи не подавала, він, як керівник, зробив висновок про її небажання залишатися на роботі у Центрі, є безпідставними, оскільки згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, однак доказів на підтвердження наведеного апелянтом суду не надано.

Не спростовують також правильності висновків місцевого суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 і в частині стягнення з відповідача на її користь середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, обрахованого, з урахуванням положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України, ст. 27 Закону України "Про оплату прапці" та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за №100 (з наступними змінами та доповненнями), посилання апелянта на роз"яснення, наведені в п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", оскільки за змістом зазначених роз"яснень, при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи, в той час, як у справі відсутні докази того, що позивач після її звільнення з посади 20 квітня 2015 року і до прийняття її відповідачем на роботу 26 травня 2015 року працевлаш-товувалась за іншим основним місцем нової роботи.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду про обгрунтованість позовних вимог в частині скасування наказу про звільнення позивачки, та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ч.1 п. 4, ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 серпня 2015 року в частині стягнення з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області на користь ОСОБА_3 моральної шкоди змінити, зменшивши її розмір з 5000 грн. до 1000 грн. та загальну суму, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 з 8 723 грн. до 4 723 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: