АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Борденюк В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Борисова О.В., Гаращенко Д.Р.

при секретарі: Горбачова І.В.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - Публічне акціонерне товариство «ПравексБанк» про поділ спільного майна подружжя.

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_3 (змінено прізвище ОСОБА_3 на ОСОБА_3) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, про поділ спільного майна подружжя, у якому ставила питання щодо поділу спільно набутого майна, у період шлюбу, а саме квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за позивачкою права особистої власності на 9/10 частин квартири, а за відповідачем на 1/9 частину відповідно.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року позовні вимоги було задоволено частково.

Визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 вартістю 484 000 гривень.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право особистої власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, жилою площею 30,60 кв.м., загальною площею - 52,0 кв.м.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_5 право особистої власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, жилою площею 30,60 кв.м., загальною площею - 52,0 кв.м.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу, де ставила питання про його скасування та постановлення ухвали про залишення позову без розгляду. Зазначаючи при цьому про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апелянт та її представник у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити.

Відповідач не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так у ході розгляду справи було встановлено, що з 30.10.2010 року по 28 лютого 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1, згідно договору купівлі - продажу від 23.08.2011 року, що був укладений між позивачем і ОСОБА_6 на суму 482 000 гривень.

Згідно договору купівлі-продажу від 16.07.2011 року позивач відчужила квартиру АДРЕСА_2 та отримала грошові кошти у сумі 26 000 доларів США.

23.08.2011 року між ПАТ КБ «Правекс Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 486-003/11Р від 23.08.2011 року, за умовами якого позивачем було отримано кредит у розмірі 200 000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, терміном до 23 серпня 2026 року.

У забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, між ПАТ КБ Правекс Банк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки від 23 серпня 2011 року.

Між ПАТ КБ «Правекс Банк» (іпотекодержатель) і ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 486-003/11Р, за змістом якого, у забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором № 486-003/11Р від 23.08.2011 року, іпотекодавцем передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1

Звертаючись до суду із позовом позивач вказувала на те, що кошти, за які сторони придбали вищевказану квартиру, складались з її особистих коштів отриманих від продажу 06.10.2004 року власної квартири, кредитних коштів, наданих ПАТ «Правексбанк» та спільних коштів сторін. При цьому, із 482 000 гривень вартості спірної квартири відповідачем було внесено лише 53 609,20 гривень особистих грошових коштів, інша частина даної суми коштів є її вкладом.

Суд першої інстанції задовольняючи позов частково виходив із часток кожної із сторін у спірній квартирі, та розміру невиконаного грошового кредитного зобов'язання, яке має виконувати позивач і прийшов до висновку щодо поділу вказаної квартири, визначивши ОСОБА_3 2/3 її частини, ОСОБА_5 - 1/3 її частину відповідно. Між тим, станом на час подання даного позову залишок строкового боргу за вказаним кредитним договором 12486-003/11Р від 23.08.2011 року, позичальником за яким є ОСОБА_3, складає 166 597,25 гривень. Грошові кошти у розмірі 200 000 гривень були отримані позивачем (позичальником) у тимчасове платне користування за кредитним договором №486-003/11Р від 23.08.2011 року в інтересах сім'ї, з метою купівлі спірної квартири. Позичальником за даним договором залишається ОСОБА_3, а відтак вона є боржником за кредитним грошовим зобов'язанням і має сплачувати грошові кошти у виконання кредитного договору.

Разом із цим суд вказував на те, що зобов'язання відповідача як поручителя за вказаним договором поруки, що був укладений між ним і ПАТ КБ «ПравексБанк», 23 серпня 2011 року, не є тотожними зобов'язанню позичальника за кредитним договором, оскільки поручитель зобов'язаний виконати первинне зобов'язання за вимогою кредитора у разі його неналежного виконання позичальником. При цьому пред'явлення такої вимоги до поручителя є правом кредитора, а не його обов'язком. Відтак тягар виконання вказаного кредитного зобов'язання, із кінцевим строком виконання до 23 серпня 2026 року, лежить на ОСОБА_3.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою апелянт вказувала на те, що вона постійно проживає в спірній квартирі, сплачує комунальні платежі та відповідно виплачує кредит за квартиру. Разом з нею проживає малолітній син сторін, якого утримує позивач самостійно. Зважаючи на ті обставини, що після розподілу майна подружжя та припинення права спільної сумісної власності, та того, що апелянт є єдиним позичальником відповідно до умов договору кредиту, та буде змушена самостійно виконувати грошові та інші зобов'язання за таким договором, вважала, що при розподілі майна подружжя, суд повинен відступити від рівності часток і в даному випадку та збільшити долю апелянта.

Однак, дані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду виходячи з того, що у відповідності до положень ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених ним у суді першої інстанції.

Зазначені вище посилання апелянта не були доводами позивача при розгляді справи у суді першої інстанції.

Також апелянтом вказувалось на те, що оскільки судом першої інстанції було прийняте рішення без урахуванням обов'язків відповідача погасити кредит та стягнути з нього суму виплат по кредиту, то постановлене судове рішення не захищає в рівній мірі її права, тому вона просила суд постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції та залишити її позовну заяву без розгляду у відповідності до п.5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Та залишає за собою право подати до суду першої інстанції новий позов з уточнене ними позовними вимогами до відповідача.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

А саме у відповідності до положень п.4 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення позовної заяви без розгляду.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишення заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 ЦПК.

За правилами ст. 207 ЦПК суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду якщо: - заяву подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності; - заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи; - належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.; - спір між тими ж самими сторонами, про той же предмет і з тих самих підстав розглядається і іншому суді; - позивач подав заяву про залишення позову без розгляду; - між сторонами укладено договір про передачу спору на вирішення третейського суду і від відповідача надійшло до початку з'ясування обставин у справі та перевірки їх доказами заперечення проти вирішення справи у суді.

Обставини на які посилається апелянт як на підстави залишення позову без розгляду не є обставинами які б надавали право суду апеляційної інстанції скасувати рішення суду та постановити ухвалу щодо залишення позову без розгляду.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: