Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/9716/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

10.07.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Нікушина В.В.

при секретарі Сокиран І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Успіх» про витребування майна із чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_2, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Успіх» про витребування майна із чужого незаконного володіння. Свої вимоги обґрунтував тим, що з 1998 року він та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2013 року. Під час спільного проживання з ОСОБА_3 вони займались роздрібною торгівлею, для чого взяли в оренду у ТОВ «Успіх» земельну ділянку на території торгівельного центру «Молодіжний» по вул. Молодіжна, 61 в м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області, яку оформили на ОСОБА_3 На вказаній земельній ділянці він за власні кошти побудував сучасний торгівельний павільйон на однорівневому фундаменті загальною площею 46 кв.м. Збудований павільйон в експлуатацію не введений. Окрім цього, для здійснення торгівлі з 2008 року по 01.10.2013 року він за власні кошти купляв різноманітний товар, а саме продукти харчування. 01 травня 2013 року ОСОБА_3 померла. Також, цього дня між ТОВ «Успіх» та ОСОБА_2 було підписано договір про надання останній в оренду земельної ділянки, яка раніше належала ОСОБА_3 На день передачі під контроль ОСОБА_2 магазину, в ньому знаходилось товару на загальну суму 84 000 грн та 5 000 грн готівкою для придбання товару. Таким чином, з 01 травня 2013 року відповідачка користується спірним торгівельним павільйоном, на будівництво якого він витратив 24 790, 69 грн, обладнанням, яке в ньому знаходиться, вартістю 22 699, 90 грн, та всім товаром на суму 84 000 грн, який був придбаний за його кошти. Окрім цього, ОСОБА_2 користується коштами у сумі 5 000,00 грн, які він надав продавцям для придбання товару. У травні, червні та липня 2013 року ОСОБА_2 внаслідок діяльності магазину отримала дохід в сумі по 10 000,00 грн, йому передавала по 5 000,00 грн. В серпні 2013 року ОСОБА_2 отримала 20 000 грн. однак йому передала 10 000 грн, у вересні 2013 року ОСОБА_2 отримала 26 200 грн, йому передала 13 100 грн, у жовтні листопада та грудні 2013 року відповідачка отримала 26 200 грн, однак будь-яких коштів йому не передавала. Урегулювати спір мирним шляхом відповідачка не бажає, тому змушений був звернутись із позовом до суду за захистом свого порушеного права.

Тому просив суд визнати його власником будівельних матеріалів, які витрачені на будівництво торгівельного павільйону розташованого на території ТЦ «Молодіжний» по вул. Молодіжна, 61 в м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області на суму 24 790, 69 грн; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 належне йому вказане в позові обладнання на суму 22 699, 90 грн; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 належну йому продукцію на загальну суму 84 000, 00 грн; зобовязати ОСОБА_2 повернути належні йому 5 000,00 грн готівкою; стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь доходи, отримані за період з травня 2013 року по січень 2014 ркоу в сумі 142 900 грн; стягнути зі ОСОБА_2 судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими. Тому просив суд відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні представник третьої особи ТОВ «Успіх» суду пояснив,що вони є власником земельної ділянки, на якій побудовано малу архітектурну форму - спірний павільйон. Споруди на цій земельній ділянці будувались за кошти орендарів.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2013 року (а.с.66).

03 липня 2009 року між ОСОБА_3 та Фізичною особою-підприємець ОСОБА_4 було укладено договір №2 про надання послуг.

Згідно п.2.1 договору виконавець надає замовнику такі послуги як, утримання ділянки прилеглої до торгівельного павільйону розміром 23х3 кв.м., власником якого є замовник, що розташовані на території ТЦ «Молодіжний» в м.Боярка по вул. Молодіжна,61а Києво-Святошинського району Київської області (прибирання території, санітарно-технічне обслуговування, поточний ремонт конструктивних елементів та елементів зовнішнього благоустрою, розташованих на прилеглій території, вивезення твердих побутових відходів тощо); організацію та контроль послуг по охороні території ТЦ «Молодіжний» методом укладання договору з охоронною фірмою (а.с.67).

З позовної заяви та пояснень позивача вбачається, що на вказаній земельні ділянці ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 займались будівництвом торгівельного павільйону, який в експлуатацію вони не ввели.

Згідно видаткових накладних ОСОБА_1 було придбано матеріалів на будівництво торгівельного павільйону в сумі 24 790,69 грн. Окрім того, ОСОБА_1 було придбано обладнання на суму 22 699,90 грн.

Згідно наданих товарно-транспортних накладних, чеків, товарних накладних на придбання товарів позивачем здійснено купівлю товару на загальну суму 84 000,00 грн.

01 травня 2013 року ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області серія І-ОК №269720 (а.с.143).

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АА №095733 ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємець, основний вид економічної діяльності торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах (а.с.29).

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АБ №005660 ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємець, основний вид економічної діяльності роздрібна торгівля хлібобулочними виробами, борошняними та цукровими кондитерськими виробами в спеціалізованих магазинах (а.с.30).

Після смерті ОСОБА_3 01 травня 2013 року ОСОБА_2 уклала договір про надання їй в оренду земельної ділянки, яка раніше була оформлена на ОСОБА_3

Відповідно до ч. 2 статті 331 Цивільного кодексу України визначено підстави набуття права власності на новостворене майно. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає правові та організаційні засади проведення державної реєстрації речових прав та інших прав на нерухоме майно.

Документом, який підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно згідно вимог частини 1 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Відповідно до п.6 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮ України № 7/5 від 07.02.2012 року фізичним та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети за наявності акта комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію, оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст.376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже забудоване нерухоме майно (ч.3 ст.376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч.5 ст.376 ЦК України).

Окрім того, у відповідності до ст.301 Закону України "Про планування і забудову територій", ст.18 Закону України "Про основи містобудування" будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, а закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, чого відносно спірного об'єкту зроблено позивачами не було.

Відповідно до положень ст.ст.7,8,14 Закону України "Про основи містобудування" державне регулювання у сфері містобудування здійснюється, в тому числі, органами місцевого самоврядування, яке полягає у контролі за дотриманням законодавства у сфері містобудування, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови населених пунктів.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року і передбачає зокрема перевірку готовності об'єкта до експлуатації та відсутності можливості об'єкта в подальшому створити загрозу життю та здоров'ю людей.

Відповідно до положень ч.2 ст.376 ЦК України, особа що здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно до ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, однак, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Обов'язковими умовами для такого визнання права власності являються також наявність відповідного дозволу на будівництво, виданого органами місцевої влади, а також належно затверджений проект будівництва.

Отже до прийняття об`єкта новоствореного майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об`єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно, право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що торгівельний павільйон, розташований на земельній ділянці в ТЦ «Молодіжний» в м.Боярка по вул. Молодіжна,61 Києво-Святошинського району Київської області, у реєстрі прав власності на нерухоме майно не значиться, даних про прийняття його в експлуатацію не надано, будь-яких правовстановлюючих документів на вказаний павільйон суду надано не було.

Пунктом 19 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначено, що у разі визнання за власником (користувачем) земельної ділянки права власності на самочинно збудоване на ній іншою особою нерухоме майно розмір витрат на будівництво цього майна, право на відшкодування яких власником (користувачем) земельної ділянки згідно із частиною шостою статті 376 ЦК має особа, яка здійснила таке будівництво, визначається судом на підставі наданих доказів і складається як із понесених витрат на будівельні матеріали, так і з витрат за виконані роботи та оплачені послуги.

За ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Ст. 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У п.21-26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»№5 спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387,388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

На підтвердження своїх витрат на будівельні матеріали на будівництво спірного торгівельного павільйону та придбання обладнання для його функціонування ОСОБА_1 надано суду видаткові накладні, квитанції, товарні чеки та ін. Проте позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, яким чином були використані зазначені у квитанціях будматеріали та обладнання, а також те, що саме вони знаходяться на земельній ділянці, в ТЦ «Молодіжний» в м.Боярка по вул. Молодіжна,61 Києво-Святошинського району Київської області. Окрім того, надана кошторисна документація ( чеки , квитанції та інше) на придбання будівельних матеріалів, обладнання, товару не містять необхідних реквізитів тощо. При цьому, суд бере до уваги, що наявність вказаних документів не є беззаперечним доказом того, що вказані будівельні матеріали, обладнання були використані для будівництва та функціонування саме торгівельного павільйону, розташованого на земельній ділянці в ТЦ «Молодіжний» в м.Боярка по вул. Молодіжна, 61.

Враховуючи положення статті 388 ЦК, а саме наведений вичерпний перелік випадків витребування майна, те, що та те, що позивач не довів в судовому засіданні факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі, не вказав яким саме чином майно вибуло з його володіння. З урахуванням наведеного, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про витребування майна.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

З урахуванням вищенаведеного суд також приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог про стягнення зі ОСОБА_2 отриманих нею доходів за період з травня 2013 року по січень 2014 року включно в сумі 142 000,00 грн та повернення останньою 5 000,00 грн, які не знайшли свого підтвердження документально під час розгляду справи та не підлягають задоволенню.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об'єктивний і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.

Тому, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам та врахувавши пояснення сторін, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності суд прийшов до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 є безпідставною, при розгляді справи позивачем та його представником не подану суду достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не представлено фактів на підтвердження обставин, на які він покликається як на підставу позову, а тому в задоволенні такого позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 61, 62, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю «Успіх» про витребування майна з чужого незаконного володіння залишити без задоволення.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя