Справа № 346/4254/13-ц
Провадження № 22-ц/779/2316/2015
Головуючий у 1 інстанції Обідняк В. Д.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.,

секретар Мельник О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представників ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя та поділ майна та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про поділ спільного сумісного майна подружжя і розподіл боргу за апеляційними скаргами ОСОБА_6 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 04 вересня 2015 року та додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду від 21 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

у липні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з первісним позовом, посилаючись на те, що перебуваючи з 1990 року в шлюбі з ОСОБА_3, розірваного 22.02.2013 за рішенням суду, вони придбали квартиру АДРЕСА_1 і земельні ділянки на вул. М. Колодінського, № 16 та № 18 в м. Коломиї, автомобіль НОМЕР_1. Зазначав, що договір дарування квартири, про який він дізнався після припинення подружніх відносин, є удаваним і фактично є договором купівлі-продажу, оскільки ця квартира придбана 28.03.2011 за набуті в шлюбі 20000 доларів США. Автомобіль HYUNDAI SANTA FE був таємно реалізований ОСОБА_3 в грудні 2012 року без його згоди. Жодних боргових зобов'язань у нього немає. Просив визнати укладений 28.03.2011 між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 договір дарування квартири договором купівлі-продажу; визнати за ним право власності на 1/2 частину майна, набутого в шлюбі та провести розподіл спільного сумісного майна подружжя, виділивши йому квартиру АДРЕСА_2, земельну ділянку по вул. М. Колодінського, № 16 в м. Коломия, всього майна на суму 220 672 грн, і визнати за ним право власності на це майно. Виділити ОСОБА_3 земельну ділянку по вул. М. Колодінського, № 18 в м. Коломия, кошти в сумі 203 000 грн, виручені від продажу автомобіля HYUNDAI SANTA FE, всього майна на суму 264 472 грн. Припинити право спільної сумісної власності на зазначене майно, стягнути з відповідачки на його користь 43800 грн різниці вартості часток у майні подружжя.

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом, мотивуючи його тим, що ОСОБА_6 у первісній позовній заяві не включив до переліку спільного майна подружжя збудований у шлюбі житловий будинок по вул. Київська, 10-а в м. Коломия та земельну ділянку, на якій він розташований. Спірна квартира не входить до спільного сумісного майна подружжя, так як подарована їй ОСОБА_7 Автомобіль HYUNDAI SANTA FE проданий за 13000 доларів США по згоді ОСОБА_6 для погашення кредитних зобов'язань. Уточнивши позовні вимоги, просила поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділивши їй 1/2 частину житлового будинку в м. Коломия по вул. Київська, 10-а, 1/2 частину земельної ділянки для його обслуговування, земельну ділянку по вул. М. Колодінського, 16 в м. Коломия; решту майна виділити ОСОБА_6, припинивши право спільної сумісної власності на зазначене майно, а також поділити борги подружжя пополовині та відмовити ОСОБА_6 в позові про визнання договору дарування договором купівлі-продажу.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 04 вересня 2015 року первісний позов ОСОБА_6 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Поділено майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: дві земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0800 га кожна, розташовані по вул. М. Колодінського, № № 16, 18 в м. Коломия, земельну ділянку площею 0,0514 га з розташованим на ній житловим будинком по вул. Київська, № 10-а в м. Коломия.

Виділено у власність ОСОБА_6 52/100 частки житлового будинку № 10-а по вул. Київська в м. Коломия згідно першого варіанту висновку судової інженерно-технічної експертизи від 23.03.2015, що складається з приміщень І, 1, 2, 3, 4, 5 загальною площею 81,6 кв.м, які розміщені на першому поверсі житлового будинку, навіс літ.Б, вартістю 353 088 грн, та 122 кв.м земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, вартістю 20 130 грн і половину площі земельної ділянки спільного користування площею 122 кв.м, вартістю 20 130 грн, що розташована по вул. Київська, 10-а в м. Коломия, кадастровий номер :28:005:0165. Виділено у власність ОСОБА_6 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0800 га, вартістю 61 472 грн, по вул. М. Колодінського, 18 в м. Коломия, кадастровий номер :27:001:0153. Всього ОСОБА_6 виділено спільного сумісного майна подружжя на загальну суму 454 820 грн.

Виділено у власність ОСОБА_3 48/100 часток житлового будинку № 10-а по вул. Київська в м. Коломия згідно першого варіанту висновку судової інженерно-технічної експертизи від 23.03.2015, що складається з приміщень 6, 7, 8, загальною площею 80,8 кв.м, вартістю 324 946 грн, які розміщені на другому поверсі житлового будинку та 148 кв.м земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд вартістю 24 420 грн, і половину площі земельної ділянки спільного користування площею 122 кв.м, вартістю 20 130 грн, що розташована по вул. Київська, 10-а в м. Коломия, кадастровий номер :28:005:0165. Виділено у власність ОСОБА_3 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0800 га, вартістю 61 472 грн, що розташована по вул. М. Колодінського, 16 в м. Коломия, кадастровий номер :27:001:0152. Всього ОСОБА_3 виділено спільного сумісного майна подружжя на загальну суму 430 968 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за відхилення від реальної частки в спільному майні подружжя в розмірі 23 852 грн та судові витрати в сумі 3000 грн за проведення судової інженерно-технічної експертизи. В решті позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю.

Додатковим рішенням Коломийського міськрайонного суду від 21 жовтня 2015 року доповнено резолютивну частину рішення від 04 вересня 2015 року словами «в задоволенні позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання договору дарування договором купівлі-продажу та визнання за ним права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 вартістю 159 200 грн, визнання за ним права власності на грошові кошти в сумі 203 000 грн, виручені від продажу автомобіля марки HYUNDAI SANTA FE, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, кузов № KMHSн81DP8U349790, відмовити за безпідставністю». «В задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про розподіл боргів відмовити за безпідставністю».

В апеляційних скаргах ОСОБА_6 посилається на порушення норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що суд не встановив весь обсяг набутого у шлюбі майна, зазначивши, що поділу підлягають лише домоволодіння і земельна ділянка по вул. Київська, 10-а та дві земельні ділянки, що знаходяться по вул. М. Колодінського, № 16 і № 18 в м. Коломия. В частині поділу цього майна суд допустив розбіжності в його вартості, розподілу між сторонами, не встановлена вартість ідеальних часток, а також невірно визначено розмір грошової компенсації за відхилення від реальної частки в спільному майні. Згідно висновку судово-технічної експертизи відхилення вартості реально виділених часток від вартості ідеальних часток становить 11 926 грн, а не 23 853 грн, як зазначено в рішенні суду. Суд не врахував, що до набутого у шлюбі майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, належать також квартира АДРЕСА_2, ринковою вартістю 187 500 грн, і автомобіль НОМЕР_1, вартістю 203 000 грн. Так, спірна квартира придбана у ОСОБА_7 за 20 000 доларів США, які були спільною сумісною власністю подружжя. Про існування договору дарування йому стало відомо тільки після розірвання шлюбу, відповідачі умисно оформили удаваний договір дарування, хоча насправді їх правовідносини регулюються нормами договору купівлі-продажу. Суд не врахував, що ОСОБА_7 позовні вимоги про визнання договору дарування квартири договором купівлі-продажу визнав повністю. На придбання автомобіля в ПАТ «Укрсоцбанк» 12.05.2008 був оформлений кредитний договір на суму 40 000 доларів США, погашення здійснювалося за рахунок спільних коштів. Про відчуження автомобіля він дізнався після розірвання шлюбу і як співвласник має право на половину виручених від його продажу коштів. У додатковому рішенні судом допущено розбіжності з мотивувальною частиною рішення від 04.09.2015 і доповненнями до резолютивної частини рішення від 21.10.2015. Тому просить рішення Коломийського міськрайонного суду від 04 вересня 2015 року та додаткове рішення від 21 жовтня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким: визнати договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 28.03.2011 між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, договором купівлі-продажу; визнати за ним право власності на 1/2 частину майна, набутого у шлюбі із ОСОБА_3: вказані вище квартиру, дві земельні ділянки, 203 000 грн, виручених від реалізації автомобіля HYUNDAI SANTA FE. Провести розподіл спільного сумісного майна подружжя, задовольнивши повністю його вимоги за первісним позовом, а також виділити йому 52/100 частки домоволодіння по вул. Київська,10-а в м. Коломия та частину земельної ділянки по вул. Київська, 10-а згідно варіанту розподілу № 1 для першого співвласника висновку судово-технічної експертизи, всього на суму 642 320 грн та визнати за ним право власності на дане майно. ОСОБА_3 виділити: земельну ділянку по вул. М. Колодінського, 18 в м. Коломия, кошти в сумі 203 000 грн від реалізації автомобіля HYUNDAI SANTA FE, 49/100 частки домоволодіння по вул. Київська,10-а в м. Коломия та частину земельної ділянки по вул. Київська, 10-а згідно варіанту № 1 висновку судово-технічної експертизи, всього на суму 633 968 грн. Припинити право спільної сумісної власності на виділене майно. Стягнути з нього на користь ОСОБА_3 8 352 грн грошової компенсації за відхилення від вартості реальних часток в спільному майні. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_6 та його представник апеляційні скарги підтримали, ОСОБА_3 та її представник доводи апеляційних скарг заперечили. ОСОБА_7, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, не зявився, що згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає її розглядові.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши подані докази і доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, під час його ухвалення суд повинен вирішити питання, визначені у ст. 214 цього Кодексу. Цим вимогам ухвалені у справі судові рішення відповідають не в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив із того, що за час перебування в шлюбі сторони за спільні кошти придбали житловий будинок з господарською спорудою по вул. Київська, 10-а на приватизованій земельній ділянці площею 0,0514 га, та дві земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. М. Колодінського, № 16 і № 18 в м. Коломия. Враховуючи думку сторін, суд провів поділ житлового будинку по вул. Київська, 10-а в м. Коломия та земельної ділянки, на якій він розташований, згідно варіанту розподілу № 1 висновку судової інженерно-технічної експертизи від 23.03.2015, який сторонами не оскаржується, тому судове рішення в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Вірним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_3 про розподіл боргів подружжя, наявність яких нею не доведено.

Також, суд першої інстанції правильно поділив майно подружжя, виділивши у власність ОСОБА_3 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0800 га, вартістю 61 472 грн, розташовану на вул. М. Колодінського, 16 в м. Коломия, а у власність ОСОБА_6 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0800 га, вартістю 61 472 грн, розташовану на вул. М. Колодінського, 18 в м. Коломия. Доводи апелянта в цій частині не заслуговують на увагу.

Однак, визначаючи розмір грошової компенсації за відхилення від ідеальної частини, що підлягає стягненню із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, суд не звернув уваги на розрахунок експерта щодо розміру такої компенсації, тому в цій частині рішення суду слід змінити, зменшивши розмір грошової компенсації із 23 852 грн до 11 926 грн.

Разом з тим, оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, визнання права власності на частину у спільному майні подружжя та його поділ, не можна визнати законними і обгрунтованими, оскільки суд не вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а рішення містить суперечливі висновки суду, що не відповідають обставинам, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири удаваним, суд першої інстанції виходив із того, що незважаючи на те, що відповідач ОСОБА_7 в судовому засіданні підтвердив наведені ОСОБА_6 обставини та вказав, що отримав грошові кошти за купівлю квартири від ОСОБА_3 в сумі 27 тис доларів США, проте погодившись на її прохання, купівлю нерухомого майна було оформлено договором-дарування.

Дійшовши висновку, що фактично між зазначеними у договорі дарування сторонами мав місце договір купівлі-продажу квартири, однак враховуючи, що ОСОБА_6 не надав доказів про наявність у нього на час укладення договору купівлі-продажу квартири грошових коштів, в необхідній для її придбання сумі, суд вважав, що спірна квартира була придбана за кошти, подарові ОСОБА_3 її братом ОСОБА_9 Даний факт, на думку суду, позивачем не спростований і не підтверджений джерелом надходження коштів, які були в подружжя на придбання квартири.

Проте погодитись з такими висновками не можна, оскільки вони зроблені судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 17.11.1990 зареєстрували шлюб, який рішенням Коломийського міськрайонного від 22 лютого 2013 року розірвано.

З матеріалів справи вбачається, що квартиру АДРЕСА_3 (на даний час ОСОБА_3) Я.Д. отримала у дар від ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 28 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу ОСОБА_10, реєстровий № 1302.

ОСОБА_6 стверджував, що вказаний договір дарування квартири укладений з метою приховати договір купівлі-продажу квартири, за яку ОСОБА_3 сплатила спільні кошти, та в подальшому уникнути поділу квартири як спільного майна.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

В заяві до суду від 09.09.2013 ОСОБА_7 підтвердив факт продажу своєї квартири за 20 000 доларів США та відсутності у нього наміру дарування цього майна, оскільки договір дарування був оформлений на прохання ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 40-41).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_7 первісний позов визнав, підтвердив, що отримав грошові кошти в сумі 27 000 доларів США від ОСОБА_3 за продаж належної йому квартири. Обставини купівлі спірної квартири підтвердила і ОСОБА_3 (фонограма судових засідань 17.09.2013-04.09.2015).

Не заперечувала цих обставин ОСОБА_3 і в засіданні апеляційного суду, ствердивши, що гроші за придбання квартири вона особисто передала ОСОБА_7

В оскаржуваному рішенні від 04 вересня 2015 року суд взагалі не мотивував відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_6 в частині визнання договору дарування квартири удаваним.

Враховуючи, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги юридичні факти, з якими закон пов'язує певні правові наслідки: передачу грошових коштів ОСОБА_8 ОСОБА_7 з метою купівлі спірної квартири при укладенні договору дарування й визнання цього факту продавцем; визнання ОСОБА_7 факту укладення договору купівлі-продажу й відсутності у нього волі на укладення договору дарування нерухомого майна (в той час як відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню та вважаються встановленими).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що укладений 28 березня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 договір дарування квартири АДРЕСА_4, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_10, реєстровий № 1302, є удаваним, тому слід визнати, що його сторонами 28 березня 2011 року вчинено договір купівлі-продажу цієї квартири.

Із висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира придбана за кошти, подарові ОСОБА_3 її братом ОСОБА_9, а ОСОБА_6 не підтверджено джерела надходження коштів, які були в подружжя на придбання квартири, колегія суддів погодитись не може, оскільки такий висновок зроблений судом при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктами 1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Виходячи із змісту ст. 60 СК України законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі.

Обов'язок доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Заперечуючи проти первісного позову ОСОБА_3 посилалась на те, що кошти на спірну квартиру подаровані її братом ОСОБА_9, однак належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин нею не надано.

Посилання суду першої інстанції на письмову розписку ОСОБА_8 від 13.03.2011 про отримання нею від ОСОБА_9 30 000 доларів США для придбання у ОСОБА_7 квартири (т. 1 а. с. 146), як і на пояснення свідка ОСОБА_9, не обґрунтовує доводів ОСОБА_3 про визнання цього майна особистою приватною власністю дружини.

Так, матеріали справи не містять договору дарування грошових коштів ОСОБА_9 сестрі ОСОБА_8, не доведено останньою і те, що це майно набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.

Крім того, ОСОБА_6 заявив сумнів з приводу достовірності письмових розписок, проте на підтвердження часу їх написання відповідачка та ОСОБА_9 ухилились від надання в розпорядження експерта оригіналів цих розписок, що виключило можливість перевірити їх достовірність у встановленому законом порядку.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На порушення зазначених вище норм матеріального та процесуального права, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обовязок ОСОБА_6 надати докази про наявність у нього на час укладення договору купівлі-продажу квартири достатніх грошових коштів, а посилання суду на декларації про його доходи за 2011-2012 роки, відомостей ПФУ про застраховану особу, дані кредитної історії, підрахунок витрат, як докази відсутності джерела надходжень коштів, необхідних для придбання квартири, є припущеннями, на яких згідно вимог ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватися судове рішення.

При цьому суд не взяв до уваги вимоги закону про презумпцію спільності майна подружжя, в силу якої зворотнє доводить особа, яка вважає, що майно не є подружнім.

Безспірних, достовірних та достатніх доказів, які б відповідали вимогам ст. ст. 57, 58 ЦПК України, про те, що спірна квартира придбана ОСОБА_3 за власні кошти або саме ті кошти на її придбання передані її братом ОСОБА_9, відповідачка не надала. До того ж розписка є лише борговим документом, не достатнім для висновку про придбання квартири за кошти, які на думку суду першої інстанції, фактично подарованих ОСОБА_3 її братом.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки спірна квартира придбана за час зареєстрованого шлюбу, то відповідно до статей 60, 70 СК України вона є спільною сумісною власністю і підлягає поділу між подружжям у рівних частках. Згідно висновку субєкта оціночної діяльності дійсна (ринкова) вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_4 станом на 08.11.2013 складає 187 000 грн (т. 1 а. с. 149-150).

Вимога ОСОБА_6 про присудження йому спірної квартири не може бути задоволена, оскільки суперечить нормам ст. ст. 346, 365, 368-370, 372 ЦК України та ст. ст. 63, 68, 70, 71 СК України.

З огляду на роз'яснення, дані у п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", за відсутності згоди сторін на отримання грошової компенсації, неможливості реального поділу неподільної речі між подружжям відповідно до їх часток, слід залишити спірну квартиру у їх спільній частковій власності, визнавши за ОСОБА_6 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину цієї квартири за кожним.

Не грунтується також на вимогах закону висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_6 права на частину грошових коштів, виручених від продажу автомобіля.

З матеріалів справи вбачається, що автомобіль HYUNDAI SANTA FE, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, був придбаний під час шлюбу за кредитним договором № 54-34.2/355 від 12.05.2008 на імя ОСОБА_8

Як видно з мотивувальної частини рішення від 04 вересня 2015 року, суд першої інстанції, посилаючись на показання свідка ОСОБА_9, довідку ПАТ «Укрсоцбанк», копії касових документів про сплату кредиту, вважав, що оскільки через відсутність коштів кредит за автомобіль подружжям не сплачувався, то ОСОБА_9 погасив борг по тілу кредиту в розмірі 15 000 доларів США, після чого вказаний автомобіль був проданий за 13 000 доларів США, а виручені від його продажу кошти, ОСОБА_9 залишив собі в рахунок витрачених на оплату кредиту.

Однак суд не врахував, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

ОСОБА_6 заперечував надання ним згоди на відчуження придбаного в шлюбі автомобіля HYUNDAI SANTA FE, його письмової згоди на продаж автомобіля матеріали справи не містять.

Всі документи про сплату кредиту, в тому числі меморіальний валютний ордер від 03.07.2012, оформлені на ОСОБА_3

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 підтвердила, що вказаний автомобіль в кінці 2012 року був проданий за 13 000 доларів США, з яких 2 550 доларів брат дав на погашення боргу ОСОБА_11, а решту виручених від продажу автомобіля коштів ОСОБА_9 залишив собі в рахунок відшкодувння витрат на погашення кредиту.

Висновки суду першої інстанції про те, що автомобіль було продано під час шлюбу за взаємною згодою співвласників ґрунтуються лише на поясненнях відповідачки ОСОБА_3, її брата ОСОБА_9, довідці банку від 23.07.2013 про зарахування на рахунок відповідачки певної суми коштів (т. 1 а. с. 53-57), проте банківські документи не містять відомостей про обставини, на підставі яких було проведено відповідну банківську операцію на імя ОСОБА_3, а наведені докази з достовірністю не свідчать, що це майно, набуте відповідачкою за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, або за рахунок третіх осіб.

Рішення суду в цій частині в порушення вимог ст. ст. 60, 212 - 214 ЦПК України ґрунтується на припущеннях, воно не є законним і обґрунтованим.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 30 постанови № 11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

З огляду на доведеність факту витрачання коштів, виручених від продажу автомобіля як майна подружжя, не в інтересах сімї без згоди чоловіка, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для компенсації половини вказаних коштів на користь ОСОБА_6, однак з його доводами про те, що виручені від реалізації автомобіля HYUNDAI SANTA FE грошові кошти становлять суму 203 000 грн погодитись не можна, оскільки доказів у розумінні вимог ст. ст. 57, 58 ЦПК України про те, що спірний автомобіль проданий саме за таку суму, позивачем не наведено.

Ураховуючи визнання ОСОБА_3 вартості продажу автомобіля HYUNDAI SANTA FE за 13 000 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на час ухвалення рішення апеляційним судом (на 01.12.2015 100 доларів США = 2394,8086 грн) становить 311 325 грн, то з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_6 155 662,55 грн грошової компенсації вартості 1/2 частини грошових коштів, виручених від реалізації автомобіля HYUNDAI SANTA FE, 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_2.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, апеляційний суд, виходячи з принципу рівності прав кожного з подружжя на майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову.

За таких обставин, оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, визнання права власності на частину у спільному майні подружжя та його поділ, підлягають скасуванню з підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, з ухваленням в цій частині нового рішення.

В решті оскаржувані рішення ухвалені судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційні скарги ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 04 вересня 2015 року та додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду від 21 жовтня 2015 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, визнання права власності на частину у спільному майні подружжя та поділ майна, скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Первісний позов ОСОБА_6 задовольнити частково. Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_4, укладений 28 березня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованим в реєстрі за № 1302, удаваним та визнати, що його сторонами 28 березня 2011 року вчинено договір купівлі-продажу цієї квартири. Визнати квартиру АДРЕСА_4, ринковою вартістю 187 000 грн станом на 08.11.2013, спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_3 та визнати за ОСОБА_6 і ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину цієї квартири за кожним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 155 662 грн грошової компенсації вартості 1/2 частини грошових коштів, виручених від реалізації автомобіля HYUNDAI SANTA FE, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_2.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_6 відмовити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 04 вересня 2015 року в частині розміру грошової компенсації за відхилення від ідеальної частини, що підлягає стягненню із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 змінити, зменшивши його із 23 852 грн до 11 926 грн.

В іншій частині рішення Коломийського міськрайонного суду від 04 вересня 2015 року та додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Девляшевський В.А.

ОСОБА_12