Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/152/15 Головуючий у 1 інстанції Мєркулова Л.О.
Суддя-доповідач Краснокутська О.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Пільщик Л.В.,

Суддів: Краснокутської О.М.,

Сапун О.А.,

При секретарі Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами заступника прокурора Запорізької області , Державної казначейської служби України у Запорізькій області на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 27 лютого 2004 року він був затриманий Заводським РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області в порядку ст. 115 КПК України у зв'язку з порушенням відносно нього кримінальної справі за ч. 3 ст. 191 КК України і йому обраний запобіжний захід - тримання під вартою. Вироком Заводського районного суду міста Запоріжжя від 11 жовтня 2005 року позивача за ч.3 ст.191 КК України виправдано й звільнено з під варти.

05 березня 2009 року його дії досудовим слідством перекваліфіковані з ч. 3 ст.191 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України. 26 жовтня 2012 року кримінальна справа стосовно нього закрита на підставі ч. 2 ст. 213 КПК України за недоведеністю участі в скоєнні злочину.

Незаконним притягненням до кримінальної відповідальності і незаконним перебуванням під вартою з 27 лютого 2004 року по 11 жовтня 2005 року - 1 рік 7 місяців і 14 дні позивачу було завдано моральної і матеріальної шкоди.

В позовній заяві позивач також зазначив,що до арешту він працював у залізничному цеху ВАТ «Запоріжсталь» і не отримана за період перебування під вартою його заробітна плата могла становити 39200,39 грн.

Під час перебування в СІЗО від батьків він отримав передач на суму 20560 грн.: з березня по грудень 2004 року в сумі 10282 грн., з січня по жовтень 2005 року - 10278 грн.

Окрім того, під час перебування в СІЗО погіршився стан його здоров'я ,у зв'язку з чим він витратив на лікування 2947,46 грн.

Всього матеріальна шкода, яка завдана позивачу, складає 62 707,85 грн.

Крім того під час перебування під вартою і після звільнення він зазнав моральних страждань, які виразились в необхідності захищатися від висунутих обвинувачень, що принижувало його людську гідність, доставляючи постійний дискомфорт, вимагало додаткових зусиль для організації життя після звільнення. Перебування в СІЗО і зазнані моральні страждання відобразилися на його здоров'ї, яке погіршилося.

Завдану моральну шкоду оцінює в 5 000 000 грн.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з державного бюджету на його користь у відшкодування матеріальної шкод 62 707,85 грн. , у відшкодування моральної шкоди - 5 000 000 грн.

В червні 2014 року з підстав захисту інтересів держави в особі Державної казначейської служби України, відповідно до ст.ст. 35, 36-1 ЗУ «Про прокуратуру» та ст. 45 ЦПК України, до участі у справі залучився прокурор .

Ухвалою Заводського районного суду м.Запоріжжя від 03 червня 2014 року замінений неналежний відповідач у справі ГУМВС України у Звапорізькій області належим відповідачем- Запорізьким міським управлінням ГУМВС України у Запорізькій області.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з державного бюджету України шляхом списання коштів з рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 500 000 грн. та на відшкодування матеріальної шкоди 62707, 85 грн.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, заступник прокурора у Запорізької області та Державна казначейська служба України у Запорізькій області подали апеляційні скарги.

Прокуратура Запорізької області в апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди відмовити за недоведеністю, в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди - закрити провадження через те,що позивач не звертався до Заводського РВ ГУМВС України у Запорізькій області з вимогою про відшкодування матеріальної шкоди у встановленому законом порядку.

Державна казначейська служба України в апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно до вимог ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення,яким суд,виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення,ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин ,на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами,які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не у повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно до вимог ст. 1176 ЦК України /шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Судом встановлено і з матеріалів справми вбачається,що 27.02.2004 року ОСОБА_3 був затриманий Заводським РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області у зв»язку із порушенням відносно нього кримінальної справи.Йому був обраний запобіжний захіст- тримання під вартою.Вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2005 року ОСОБА_3 було визнано невинним у скоєні злочину, і його було виправдано. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11.12.2005 року вирок суду від 11.10.2005р. скасовано,справу нправлено на новий судовий розгляд.

Постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22.06.2006р. кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 нправлено для проведення додаткового розслідування.

Постановою слідчого Заводського РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області від 26 жовтня 2012 року,яка була направлена ОСОБА_3 29.07.2013р.(а.с.42 зв.) , криміальна справа, що порушена відносно нього за ознаками злочину,передбаченого ст.185 ч.2 КК України , на підставі п.2 ст.213 КПК України закрита за недоведеністю його участі у скоєнні злочину.

У позовній заяві позивач посилався і на те, що йому завдана шкода ,зокрема, тривалим досудовим слідством та судовим розглядом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов'язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Стаття 5 цієї Конвенції гарантує право потерпілого від арешту або затримання відшкодування шкоди.

За змістом зазначених положень Конвенції під справедливим та відкритим розглядом протягом розумного строку слід розуміти також розумні строки ведення досудового слідства, оскільки відповідно до норм КПК України під час розслідування з приводу підозри у скоєнні кримінального злочину особа обмежується у певних правах та зазнає певні обмеження життя, зокрема: обмеження свободи пересування, свободи працевлаштування, свободи спілкування тощо.

Отже тривалість досудового слідства та судового розгляду протягом необмеженого строку може завдавати особі певну шкоду: матеріальну та моральну.

Згідно положень ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду .

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), в тому числі, моральна шкода (ч. 5 ст. 3 Закону).

Відповідно до п. 2 ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Відповідно до вимог ст. ст. 1, 3, 4, 12 зазначеного Закону шкода завдана громадянинові внаслідок незаконного відсторонення від роботи (посади) підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету, в розмірі з урахуванням заробітку не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади).

Аналіз зібраних у справі доказів свідчить про те, що позивач незаконно тривалий час перебував під карним переслідуванням з 27 лютого 2004р. по 26 жовтня 2012 року,із яких незаконно з 27 лютого 2004р по 11 жовтня 2005 року знаходився під вартою , оскільки кримінальне провадження проти нього було закрито за недоведеністю участі у скоєнні злочину, а тому на підставі ст.ст.1167, 1176 ЦК України, Закону України " Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" він має право на відшкодування шкоди.

Разом із тим, задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі і визначаючи розмір відшкодування матеріальної шкоди,суд першої істації помилково виходив із того,що позивач,перебуваючи в СІЗО,зазнав певних витрат- на ліки у зв»язку із погіршенням стану його здоров»я,на продуктові передачі.

Між тим згідно до повідомлення ТОВ «Віта Центр» від 10.03.2011р. ОСОБА_3 ще з 2003 року перебуває на диспансерному обліку у лікаря-уролога з діагнозом: хронічний простатит.Матеріали справи не містять у собі доказів щодо погіршення стану його здоров»я внаслідок перебуваня під вартою в СІЗО,причинно-наслідкового зв»язку,тому вартість ліків ,які застосвує позивач,не підлягає відшкодуванню державою.Не можуть бути задоволенні вимоги і про відшкодування вартості продуктових передач,оскільки витрати на них позивач не ніс, проте отримував передачі і використовував їх, а тому немає підстав вважати,що отримання ним продуктових передач є завданям йому матеріальної шкоди.

Судова колегія вважає,що висновок суду першої інстанції про те,що на користь позивача належить стягнути неотримаий ним заробіток за час перебування під вартою є правильним.

Посилання прокуратури на те, що позивач повинен був звернутися з заявою про відшкодування втраченого заробітку до Заводського РВ ГУМВС України у Запорізькій області ,який за ст.12 11 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" і мав визначити розмір матеріальної шкоди та постановити відповідну постанову , а оскільки позивач таких дій не вчинив, то він втратив право на звернення з вимогою про відшкодування шкоди, є неспроможним.

Згідно ст.11 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов'язаний роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Передбачений вказаною нормою закону обов'язок такого роз'яснення у відношенні позивача не виконаний.

За таких обставин судова колегія вважає,що у позивача була відсутня можливість захистити своє право у визначеному законом порядку і встановлені строки.

Враховуючи наявність порушеного права позивача, права на звернення до суду за захистом такого права та права на відшкодування втраченого заробітку внаслідок незаконного перебування під вартою судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для закриття провадження у справі в частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

Визначаючи розмір втраченого заробітку позивача,суд виходив із довідки ВАТ «Запоріжсталь» (а.с.48), проте як видно із цієї довідки заробітна плата в сумі 39 200гр. є лише очікуваною і приблизною, проте згідно довідки ЗМК «Запоріжсталь» від 11.02.2015р. ,наданої судовій колегії, заробіток позивача за період з лютого 2003р.по січень 2004р. дорівнює 14338гр.25коп. З урахуванням середнього заробітку ОСОБА_3А.в сумі 1338гр.38коп.на місяць неотриманий ним заробіток за період перебування під вартою протягом 19 місяців і 14 днів дорівнює 20 016гр.,який підлягають стягненню з рахунку Державної казначейської служби на користь позивача.

Згідно до вимог ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» N 266/94-ВР, 01.12.1994, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно з п. 9 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити із такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що розмір моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_4 має розраховуватись, виходячи лише з мінімального розміру заробітної плати не відповідає вимогам ст. 13 Закону, яка встановлює лише нижню межу для обрахування моральної шкоди і не містить в собі жодних обмежень щодо верхньої межі, тому судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора в частині визначення розміру відшкодуваня моральної шкоди в сумі 23658гр.

Разром із тим судова колегія приходить до висновку про те,що судом першої інстанції визначена надмірна сума у 500 000гр. у відшкодування моральної шкоди позивачу.

Зазначений розмір відшкодування, за думкою судової колегії, визначений без урахуванням фактичних обставин справи, не ґрунтується на засадах розумності, виваженості і справедливості. Позивачем не надано переконливих доказів в обґрунтування доводів про те, що внаслідок неправомірних дій органів досудового слідства,суду значно погіршився стан його здоров'я, порушились нормальні життєві зв'язки, він зазнав тяжких вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, які потребують значного часу і зусилля для відновлення попереднього стану.

Згідно зі ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" на 2014 рік установлено мінімальну заробітну плату в місячному розмірі - 1 218 грн, що діяв на час розгляду справи.

Виходячи із вимог ст.4 Порядку відшкодування шкоди , ст. 13 наведеного Закону,засад розумності та справедливості, враховуючи встановлені законом орієнтири у відшкодування моральної шкоди і їх нижньої межі, а також обставин справи щодо моральних втрат позивача, ступеню страждань, порушень його нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя , адекватною компенсацією завданої позивачеві моральної шкоди судова колегія вважає суму у 126 672гр.,яку складають 104 мінімальних заробітих плат,що діють на час розгляду справи, і яка підлягає стягненню на користь позивача.

.Правильно встановивши фактичі обставини справи і характер правовідносин між сторонами, суд першої інстанції у порушення вимог ст.. 212,213,214 ЦПК України не взяв до уваги і не надав належної оцінки всім доказам у справі у їх сукупності,внаслідок чого неправильно вирішив справу,постановив частково незаконне і необґрунтоване рішення,яке підлягає зміні за аведеними мотивами.

Керуючись ст.ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України у Запорізькій області задовольнити частково .

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2014 року у цій справі змінити.

Стягнути з державого бюджету України шляхом списаня коштів з рахунку Державної казначейської служби України у Запорізькій області на користь ОСОБА_3 у відшкодування матеріальної шкоди 20 016гр.(двадцять тисяч шістнадцять гр..), у відшкодування моральної шкоди 126 672гр.(сто двадцять шість тисячс шістсот сімдесят дві гр.).

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: