АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА [1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Качана В.Я., Рейнарт І.М.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року про зупинення провадження у справі,

встановила:

У липні 2015 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, неповнолітнього ОСОБА_4, 1998 року народження, з квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що є власником вказаного житлового приміщення на підставі договору дарування 48/100 частки квартири від 23.06.2015 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року провадження у вказаній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання договору дарування частки квартири недійсним, яка знаходиться в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність ухвали суду нормам процесуального права, просить її скасувати та направити справу на судовий розгляд до суду першої інстанції.

Свої доводи мотивує тим, що набула право власності за договором дарування, а дарувальник ОСОБА_5 - на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2006 року, яким також ухвалено виселити відповідача ОСОБА_3 разом із членами родини із спірної квартири. ОСОБА_3 вказане судове рішення не виконала, а навпаки вселила у житлове приміщення свого чоловіка та малолітню дитину. З надуманих мотивів відповідачі намагаються визнати членом сім'ї ОСОБА_5 неповнолітню дитину ОСОБА_4, тим самим оспорюючи договір дарування частини квартири. Клопотання про зупинення провадження у справі свідчить про зловживання процесуальними правами на шкоду її інтересам.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші особи, що беруть участь в справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, про поважність причин неявки суду не сповістили.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що вирішення даного спору є неможливим до вирішення спору у справі про визнання договору дарування частки квартири недійсним, що розглядається Дніпровським районним судом м. Києва.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного судочинства.

Пленум Верховного Суду України у п.33 постанови від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що визначаючи наявність передбачених статтею 201 ЦПК України підстав, за яких провадження у справі підлягає обов'язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, врахувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Судом встановлено, що предметом цього позову є виселення з житлового приміщення, 48/100 частин якого належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 23 червня 2015 року .

Судом також встановлено, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва на розгляді знаходиться справа за позовом ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання договору дарування частки квартири недійсним.

Пославшись на наведені вище норми процесуального права суд зупинив провадження у справі.

Разом з тим судом не враховано наступне.

У ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що судові процедури при розгляді справ повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк.

Крім того, у цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи.

Так, згідно ч.1 ст.126 ЦПК України суддя під час відкриття провадження у справі, підготовки справи до судового розгляду або суд під час її розгляду мають право постановити ухвалу про об'єднання в одне провадження кількох однорідних позовних вимог за позовами одного і того самого позивача до одного й того самого відповідача чи до різних відповідачів або за позовом різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Оскільки позовні вимоги у цій справі є однорідними з позовними вимогами в іншій справі, правові висновки та обставини кожного із них для правильного їх вирішення залежать одна від одної, та, виходячи з вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, суд повинен був обговорити питання про об'єднання позовів.

Необхідність та порядок вчинення таких дій роз'яснено судам у п.15 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України. Від вирішення цих дій залежить своєчасний і правильний розгляд заявлених вимог. Зазначені дії можуть бути виконані на будь-якій стадії процесу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції наведене вище не врахував та порушив порядок, встановлений для вирішення питання про зупинення провадження у справі, що в силу п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 312, 313-315 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа № 22-ц/796/15976/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Марфіна Н.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.