Справа №489/3208/15-ц 02.12.2015 02.12.2015 02.12.2015
Провадження №22-ц/784/2645/15
Справа 489/3208/15-ц
Провадження №22ц/784/2645/15
Категорія 48 Головуючий у 1-й інстанції: Кокорєв В.В.
Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

02 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Кутової Т.З.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю: позивачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - Служба у справах дітей адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди та супроводу батька та оформлення відповідних документів,

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3, треті особи - Служба у справах дітей адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди та супроводу батька та оформлення відповідних документів.

Позивачка вказувала, що з 21 червня 2003 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. 23 липня 2004 року у них народився син ОСОБА_4, а 05 червня 2006 року - дочка ОСОБА_5. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2012 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилась проживати з нею.

Позивачка вказувала, що влітку вона має намір оздоровити дітей, але відповідач не надає дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за кордон, що шкодить їх інтересам.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_2 просила надати дозвіл на оформлення документів та тимчасовий виїзд неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за межі України у її супроводі, без дозволу та супроводу батька дітей ОСОБА_3 до їх повноліття.

В жовтні 2015 позивачка уточнила позовні вимоги та остаточно просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за межі України у її супроводі, без згоди та супроводу батька дітей ОСОБА_3 в наступні країни та на термін, а саме: з 28 грудня 2015 року до 10 січня 2016 року до Єгипту; з 01 червня 2016 року до 30 червня 2016 року до Туреччини; з 01 червня 2016 року до 05 червня 2016 року до Литви; з 01 червня 2016 року до 25 серпня 2016 року до Італії та країн Шенгенської зони; з 20 липня 2016 року до 15 серпня 2016 року до Республіки Молдова.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Постановлено надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 у періоди: з 28 грудня 2015 року до 10 січня 2016 року до Єгипту; з 01 червня 2016 року до 30 червня 2016 року до Туреччини; з 01 червня 2016 року до 05 червня 2016 року до Литви; з 01 червня 2016 року до 25 серпня 2016 року до Італії та країн Шенгенської зони; з 20 липня 2016 року до 15 серпня 2016 року до Республіки Молдова, у супроводі матері ОСОБА_2, зобов'язавши її повернути дітей в Україну після спливу терміну перебування за кордоном.

Надано дозвіл ОСОБА_2 без згоди батька ОСОБА_3 оформлювати документи для тимчасового виїзду дітей за кордон у періоди зазначені в цьому рішенні.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 243,6 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог. На думку апелянта, суд неповно з'ясував фактичні обставини справи щодо необхідності виїзду його дітей за межі України та не врахував, що діти не пройшли профілактичні щеплення.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити із наступних підстав.

Частиною першою статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція), яка 27 лютого 1991 року ратифікована Верховною Радою України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду за кордон неповнолітнього громадянина України. За відсутності згоди одного із батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, з 21 червня 2003 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. 23 липня 2004 року у них народився син ОСОБА_4, а 05 червня 2006 року - дочка ОСОБА_6 (а.с. 4-5).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєві від 20 вересня 2012 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилась проживати з позивачкою, що відповідачем не оспорювалось.

Із копій виписок із історій хвороби дітей видно, що вони часто хворіють, а ОСОБА_4 являється дитиною-інвалідом, і дітям рекомендовано санаторно-курортне лікування (а.с. 10 17).

Матеріалами справи, зокрема, запереченнями відповідача на позов, його поясненнями в судових засіданнях підтверджується, що він відмовляє позивачці у наданні згоди на тимчасовий виїзд сина та дочки за межі України, так як вважає, що позивачкою не доведено необхідність тимчасової поїздки за межі України для оздоровлення. Крім цього, відповідач вважає неможливим тимчасовий виїзд дітей за межі України, оскільки вони не пройшли профілактичних щеплень.

Згідно ст. 255 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Із змісту позову видно, що ОСОБА_2 просить надати їй дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей за межі України без згоди батька дітей ОСОБА_3 на період зимніх та літніх канікул 2015 2016 років.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що виїзд неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за межі України із зазначенням конкретних країн та періоду перебування в них не пов'язаний із виїздом дітей на постійне місце проживання разом із позивачкою або довгостроковим перебування за межами України з інших причин, відповідає інтересам дітей та ніяким чином не порушує і не обмежує право відповідача на піклування, спілкування чи виховання дітей.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що він не заперечує проти виїзду дітей за межі України для оздоровлення, але лише в разі здійснення їх профілактичного щеплення, від якого відмовляється позивачка. Проте ці доводи не спростовують правильність висновків суду щодо надання дозволу на виїзд дітей за межі України без згоди та супроводу відповідача як батька, оскільки відмова батьків або одного із них від проведення вакцинації дітей не може бути підставою для відмови в позові.

Посилання відповідача на відсутність спору між ним та позивачкою також не підлягають задоволенню, оскільки спростовуються запереченнями відповідача на позовну заяву ОСОБА_2, його поясненнями у судовому засіданні.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права. А тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуюча: К.О. Буренкова

Судді: Т.З. Кутова

ОСОБА_7