У Х В А Л А

14 квітня 2015 року суддя Іллічівського районного суду м.Маріуполя Хараджа О.О., ознайомившись в м.Маріуполі з позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення невиплаченої заробітної плати, заборгованої індексації заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

10 квітня 2015 року позивачка звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш», в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.07.2014 року по 22.12.2014 року, індексацію заробітної плати за період з 20.08.2013 року по 22.12.2014 року, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2014 року по день фактичного розрахунку, а також спричинену моральну шкоду в сумі 3000 грн.

Ознайомившись із заявою, суддя прийшов до висновку, що її подано без додержання вимог, встановлених ст. 119 ЦПК України, згідно з якою позовна заява повинна містити, зокрема, ціну позову щодо вимог майнового характеру, зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці керується тим, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обовязків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Звертаючись до суду з вимогою про стягнення невиплаченої заробітної плати, заборгованої індексації заробітної плати та середнього заробітку, тобто з позовом майнового характеру, позивачка всупереч вимогам п. 4 ч. 2 ст. 119 ЦПК України не вказує ціну позову.

Крім того, за змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, у позовній заяві відсутні посилання на докази, з яких вбачається, що ПАТ «Азовзагальмаш» не виплатило при звільненні певні суми, а також на докази, які взагалі підтверджують факт наявності у підприємства заборгованості перед позивачкою.

У позовній заяві відсутні відомості про розмір невиплачених сум заробітної плати. Також не вказано і про розмір заборгованої індексації, розрахунок якої, відповідно до ст. 10 ЦПК України, є обовязком позивача. Суд не вправі перекладати цей обовязок на відповідача шляхом зобовязання останнього надати відповідні розрахунки в порядку витребування доказів, оскільки витребувані можуть бути лише ті письмові (речові) докази, які обєктивно існують на момент розгляду питання про їх забезпечення у якості відповідних предметів матеріального світу. Спонукання відповідача до створення письмових доказів є неприпустимим, як таке, що порушує принцип змагальності сторін.

У цьому звязку слід зауважити, що ані норми процесуального законодавства (ст. ст. 60, 61 ЦПК), ані матеріальний закон (КЗпП) не містять правила про презумпцію неправомірності діянь роботодавця. Відповідно до загальних положень цивільного права будь-яка презумпція може стосуватися лише вини відповідача, на якого в такому випадку покладається обовязок доведення власної невинуватості (правомірності), інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, повинен доводити позивач. В даному випадку, при обранні адекватного способу захисту порушеного права, саме позивач відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України має навести розрахунки відповідних сум, як обставин, що обґрунтовують позовні вимоги.

При цьому позивачка не позбавлена можливості одержання вихідних даних для проведення таких розрахунків: в порядку ст. 49 КЗпП України; шляхом звернення до суду із заявою про забезпечення доказів, необхідних на цьому етапі для складання позовної заяви; одержання відомостей у відділі персоніфікації районного управління ПФУ тощо.

Крім того, позивачкою не зазначено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не наведено обґрунтованого розрахунку цієї суми із зазначенням періоду, за який зроблений розрахунок, кількості робочих днів згідно із графіком роботи позивача та розміру середньоденної заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 ЦПК України, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Враховуючи, що за таких обставин у суду немає можливості прийняти рішення, зокрема зробити висновок щодо наявності у позивачки права на отримання певних сум та їх розмір, суд вважає за необхідне надати позивачці строк для усунення вказаних недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 121 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення заробітної плати, заборгованої індексації заробітної плати, середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди залишити без руху, надавши позивачці для усунення недоліків строк пять днів з дня отримання ухвали, про що повідомити його, надіславши копію ухвали та роз?яснити, що у випадку, якщо вимоги не будуть виконані до зазначеного строку, заява буде вважатися неподаною та повернута позивачці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_2