Справа № 461/7770/15 Головуючий у 1 інстанції: Государський А.В.
Провадження № 22-ц/783/7481/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю:ОСОБА_2, представника Львівської митниці

Державної фіскальної служби України ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 жовтня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Львівської митниці Державної фіскальної служби України про відшкодування 250000 грн. майнової шкоди та 77000 грн. моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не було повно і всебічно з"ясовано обставини у справі, належним чином не досліджено всі надані докази та документи на підтвердження доводів позивача. Апелянт зазначає про те, що працівниками митного посту «Корчова Краківець», інспекторами Львівської митниці Державної фіскальної служби України, 1які приховують факти фальсифікації, крадіжки документів, незаконно утримують його майно, яким безпідставно заволоділи, йому завдано майнової та моральної шкоди, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення. Суд не взяв до уваги надані ним докази на підтвердження зазначених ним обставин, не дослідив їх у судовому засіданні, у зв»язку з чим вважає оскаржуване рішення незаконним та необгрунтованим. З наведених підстав апелянт просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника Львівської митниці Державної фіскальної служби України ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1, ч.4 ст. 10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не доведено наявності майнової та моральної шкоди, причинний зв»язок між заподіяною йому майновою та моральною шкодою та неправомірними діями відповідача, не доведено розміру майнової та моральної шкоди та вини відповідача у її заподіянні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

За правилами ст. 1166 ЦК України, що регламентує загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, підставою цивільно правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправне діяння особи, яка її заподіяла, причинний зв»язок між ними та вину заподіювача шкоди.

У правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди.

Аналогічні підстави відповідальності й за завдану моральну шкоду, крім випадків, встановлених ч.2 ст. 1167 ЦК України.

Враховуючи це, підставою виникнення зобов»язання із заподіяння шкоди є факт її завдання.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю, стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої щодо членів її сім»ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов»язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з положеннями ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В пункті 5 вказаної постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди позивач обгрунтовував незаконними діями працівників митного посту «Краківець» Львівської митниці Міндоходів, які, як зазначає позивач, порушуючи митні правила, вчиняли щодо нього неправомірні дії, незаконно вилучили автомобіль, грошові кошти, особисті речі, продукти харчування вживану техніку та інше.

Заперечуючи щодо позову відповідач посилався на те, що позивачем не підтверджено факту заподіяння майнової та моральної шкоди, поведінка працівників митного поста була правомірною, ними не було допущено жодних порушень при складанні протоколу про порушення ОСОБА_2 митних правил та при оформленні справи про порушення ним митних правил, працівники митного органу діяли в межах наданих їм повноважень і відповідно до вимого чинного законодавства, а твердження позивача про неправомірність поведінки спростовуються постановою судді Апеляційного суду Львівської області від 04.04.2014 року, що набрала законної сили.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.12.2013 року працівниками Львівської митниці Міндоходів України відносно ОСОБА_2 складено протокол про порушення митних правил №3362/20908/13 від 06.12.2013 року за ч.1 ст.481 МК України - вчинення дій спрямованих на переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, шляхом подання органу доходів і зборів документів, що містять неправдиві відомості стосовно їх митної вартості.

Постановою судді Галицького районного суду м.Львова у справі №461/828/14-п від 04 лютого 2014 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч.1 ст.483 МК України та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 100 % вартості товарів, що були предметом порушення митних правил та вилучено автомобіль марки «Renault Megane», реєстраційний номер ВВ117А.

Постановою судді Апеляційного суду Львівської області у справі №461/828/14-п від 04.04.2014 року, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Галицького районного суду м.Львова від 4 лютого 2014 року скасовано, визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.483 МК України та накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 114636,54 грн. та конфіскації в дохід держави, вилученого згідно протоколу про порушення митних правил №3362/20908/13 від 06.12.2013 року автомобіля марки «Renault Megane», 2009 року випуску, реєстраційний номер ВВ117А, вартістю 114636,54 грн.

З вищезазначених постанов вбачається, що ОСОБА_2 вчинив дії, спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, шляхом подання органу доходів із борів документів, що містять неправдиві відомості стосовно їх митної вартості, що було зафіксовано протоколом про порушення митних правил від 06.12.2013 року №3362/20908/13, у зв»язку з чим постановою Апеляційного суду Львівської області від 04.04.2014 року №м461/828/14п ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 483 МК України та накладено на нього стягнення в межах санкції цієї норми.

А відтак вірним є висновок суду першої інстанції про те, що факт вчинення ОСОБА_2 правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 483 МК України, встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили та є обставиною, що з врахуванням положень ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

З вищезгаданих постанов не вбачається, що працівниками митного поста були вчинені відносно ОСОБА_2 неправомірні дії чи були допущені відносно нього порушення при складанні адмінпротоколу, при оформленні матеріалів справи про порушення митних правил, при вилученні автомобіля.

Позивач, всупереч вимогам ст. 10,60 ЦПК України не довів належними та допустимими доказами факту заподіяння йому майнової шкоди, що відповідно до згаданих норм права є обов»язком позивача, не довів, що саме неправомірними діями працівників митниці йому завдану моральну шкоду.

Вірним є висновок суду про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження посилань позивача на неправомірні дії працівників митного посту, а саме, неповернення йому митним органом на момент розгляду справи грошових коштів, техніки, меблів, товарів, продуктів харчування, особистих речей, оскільки з протоколу про порушення митних правил від 06.12.2013 року №3362/20908/13 вбачається, що у позивача відповідно до ст.511 МК України вилучено автомобіль марки «Renault Megane», 2009 року випуску, реєстраційний номер ВВ117А, а також документи: оригінал технічного паспорта № DR 245289, митну декларацію громадянина України від 06.12.2013 року, рахунок-фактуру (без номера) від 28.11.2013 року, рахунок-фактуру №704, контрольний талон серії ААЧ №438283; у митній декларації від 06.12.2013 року, заповненої ОСОБА_2 власноручно, не зазначено відомостей про будь-які товари, грошові кошти, особисті речі, що переміщувалися ним через митний кордон і крім цього, в контрольному талоні серії ААЧ №438283 в графі «найменування товару, напрямок переміщення» вказано лише «транспортний засіб», і нічого не зазначено про грошові кошти та інші товари. Наведеним спростовується твердження позивача про неправомірність дій працівників митного поста.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вірно взяв до уваги пояснення представника відповідача, який заперечив факт завдання позивачу майнової шкоди, та заперечуючи щодо тверджень позивача, що саме з вини працівників митного поста йому завдану майнову та моральну шкоду, посилався на те, що при розгляді суддею адміністративного протоколу, складеного відносно ОСОБА_2, не було встановлено, що при складанні протоколу, при оформленні справи чи при вилученні автомобіля працівниками митниці були допущені порушення чи вчинені неправомірні дії відносно позивача.

Обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вчинення працівниками митного поста «Краківець» Львівської митниці Міндоходів України неправомірних дій відносно ОСОБА_2, підтвердження неправомірності дій працівників митного поста, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та їх вини.

Позивачем всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не доведено факт завдання йому майнової шкоди, не підтверджено належними та допустимими доказами розмір зазначеної ним майнової шкоди у розмірі 250000.00 грн. та 77000.00 грн. моральної шкоди, що є обов»язком позивача, не зазначено, з чого виходив позивач, оцінююючи моральну шкоду у розмірі 77000.00 грн., не вказав у чому полягала така шкода, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Всупереч вимогам ст. ст. 10,60 ЦПК України, ОСОБА_2 не обґрунтував та не підтвердив належними та допустимими доказами розмір майнової та моральної шкоди, зазначеної ним у позові і в суді апеляційної інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вірно керувався зазначеними позивачем підставами пред»явлення позову, врахував обставини, якими позивач обгрунтовував свої позовні вимоги, з»ясував характер спірних правовідносин, врахував відсутність підстав для відповідальності відповідача, на основі об»єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановив фактичні обставини справи та правильно застосував норми матеріального права.

За таких обставин, суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, беручи до уваги, що позивачем не доведено факту завдання шкоди, за недоведеності неправомірних дій працівників митного поста «Краківець» Львівської митниці Міндоходів, недоведеності завдання позивачу майнової та моральної шкоди, їх розміру та вини відповідача, дійшов до обгрунтоаного висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є безпідставними, такими, що не спростовують правильних висновків суду, що не спростовують законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_4