БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 361/4167/15-ц
провадження № 2/361/3629/15
РІШЕННЯ

Іменем України

07 грудня 2015 року місто Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Селезньової Т.В.,

при секретарі - Коваль А.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом Кудлай - ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним, визнання права власності на частку у спільному сумісному майні, -

встановив:

Позивачка у позовній заяві, поданій 12.06.2015р., просить суд визнати спільною сумісною власністю її і відповідача 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 і визнати за нею право власності на 1/6 частку в даній квартирі (половину від зазначеної 1/3 частки) як на її частку у спільному сумісному майні за принципом рівності часток кожного з подружжя. Позовні вимоги мотивувала тим, що вказана квартира набута сторонами у власність під час шлюбу, зареєстрована за відповідачем. Оскільки дану квартиру відповідач набув за договором купівлі-продажу майнових прав до шлюбу, кошти на внесення частини вартості квартири він взяв у кредит, до укладення шлюбу відповідач з власних коштів сплатив частину кредиту, а решту кредиту в сумі, приблизно рівній 80000грн. (10000доларів США), тобто в розмірі, рівному вартості 1/3 частки квартири, відповідач повернув кредитору і виконав достроково інші грошові зобовязання перед банком - кредитором вже після укладення шлюбу спільними грошовими коштами. Дані кошти були подаровані молодому подружжю на весілля її батьками. Тому позивачка вважає, що їй у даній частці виплаченій спільними коштами належить половина, тобто 1/6 від цілої квартири.

У судовому засіданні позивачка, а при перегляді заочного рішення представник позивачки, з приводу конкретних обставин справи пояснили, що через тиждень після весілля позивачка передала відповідачу 80000гривень кошти, отримані в подарунок на весілля, в тому числі значна сума з них це подарунок її батьків. Гроші були передані чоловікові для закриття питання по погашенню кредиту перед банком і остаточного викупу квартири, щоб скоріше подружжя змогло б переїхати до нового житла, і скоріше отримати свідоцтво про право власності на квартиру. У шлюбі відповідач подарував їй, позивачці, 1/2 частку вказаної квартири, вважає, що подарував відповідач належну йому частку у спільному майні, тому просила визнати за нею право власності на 1/6 частку квартири додатково до вже наявного у неї права власності на 1/2 частку вказаної квартири - набуту на підставі договору дарування. Вирахування частки квартири, яка на думку позивачки - була набута у спільну власність - вона обґрунтувала тим, що сплачені після весілля 80000грн. становлять 1/3 частину вартості квартири, визначеної у договорі про купівлю продаж майнових прав 228702грн.

Відповідач позов не визнав, мотивуючи тим, що квартиру купив за власні кошти: частину вартості сплатив при укладенні договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру на початку будівництва багатоквартирного будинку, другу частину сплатив тоді ж кредитними коштами; зобовязання по договору кредиту у ПрАТ «Сведбанк» частково виконав до весілля з позивачкою, тобто, так само з власних коштів. Після укладення шлюбу з позивачкою він дійсно у вересні 2008р. повністю виконав зобовязання за договором кредиту, сплативши суму, рівну 10000доларам, але дані кошти були ним сплачені банку не з спільних коштів, подарованих на весілля - як стверджує позивачка, а його особистими коштами з належного йому депозитного рахунку, відкритого із власних збережень до весілля з позивачкою. Тому вважає, що квартира повністю набута ним за його особисті (дошлюбні) кошти, і тому є його особистою власністю, і що саме тому вона була зареєстрована особисто на нього, і що в подальшому він половину належної йому особисто квартири подарував дружин (позивачці), зробивши це саме з тою метою, щоб позивачка почувала себе господаркою квартири нарівні з ним, і щоб вона стала співвласницею.

Судом у справі 01.10.2015р. було ухвалено заочне рішення, яке з заявою відповідача і у звязку з поданням ним нових доказів, які не досліджувались при заочному розгляді справи, скасовано ухвалою суду від 04.11.2015р.

Судом з показань сторін і досліджених доказів встановлено:

Сторони уклали шлюб 20 вересня 2008 року.

Рішенням Броварського місьрайонного суду Київської області від 23.07.2014р. шлюб розірвано, згідно даного рішення сімейні стосунки сторони припинили з вересня 2013року.

За договором купівлі-продажу №367-к від 18.09.2006р. між ТОВ «БудЕліт Групп» (продавцем) і ОСОБА_2 (покупцем), покупець купив майнові права на квартиру в житловому будинку за адресою м. Бровари, вул. Грушевського, 21 (обєкт інвестування однокімнатна квартира №367), плановий строк введення обєкта інвестування в експлуатацію 4 квартал 2007 року. Майнові права продаються за ціною 190585грн., ПДВ 38117грн., загалом 228702грн., покупець здійснює оплату до 21.09.2006р. 126500грн. до 27.09.2006р.- 102202грн.

ОСОБА_3 платіжного доручення вказану суму 126500грн. перераховано на рахунок ТОВ «БудЕліт Групп» банком кредитором АКБ «ТАС - Комерцбанк», платник ОСОБА_2 , призначення платежу оплата майнових прав згідно договору купівлі- продажу №367 від 18.09.2006р.

ОСОБА_3 кредитного договору № 2621/0906/72-087 від 28.09.2006р. АКБ «ТАС - Комерцбанк» видав кредит ОСОБА_2 в сумі 20239доларів США, на строк до 27.09.2026р., згідно п.1.2.договору кредит надається для подальшої конвертації в гривню і внесення коштів у гривні на користь ТОВ «БудЕліт Групп» в оплату за договором купівлі- продажу майнових прав на квартиру за договором №367 від 18.09.2006р. За договором застави майнових прав від 28.09.2006р. між тими ж сторонами, кредит видано під заставу майнових прав на вказану квартиру.

ОСОБА_3 довідки №08-05/312 від 29.09.2008р., виданої ВАТ «Сведбанк» (правонаступник кредитора), - позичальник ОСОБА_2 виконав свої зобовязання, повернувши в повному обсязі кредит та нараховані проценти згідно кредитного договору №2621/0906/72-087 від 28.09.2006р.

ОСОБА_3 приймання передачі квартири в багатоквартирному багатоповерховому будинку за адресою м. Бровари, вул. Грушевського, 21 від 2.09.2008р., замовник і підрядник передали, а власник майнових прав ОСОБА_2 прийняв квартиру - обєкт інвестування і обєкт майнових прав.

ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Броварської міської ради 01.12.2008р. власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 на підставі рішення від 28.10.2008р. №535.

ОСОБА_3 витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 01.12.2008р., виданого виконкомом Броварської міської ради.

За договором дарування від 15.04.2009р. ОСОБА_2 подарував позивачці 1/2 частку в даній квартирі, належній йому на підставі свідоцтва про право власності від 01.12.2008р., виданого виконкомом Броварської міської ради.

При вирішенні даного спору суд виходить з таких норм закону, що регулюють дані правовідносини:

ОСОБА_3 ч.1 стаття 57 СК України о собистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу (п.1); майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (п.2); майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3). ОСОБА_3 ч.7 ст.57 СКУ - якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

ОСОБА_3 ч.1 ст. 60 СКУ - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

ОСОБА_3 ч.1 ст. 62 СКУ - якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_3 ч.1та ч.2 ст.64 СКУ - дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

Позивачка для підтвердження своїх позовних вимог посилалась на договір кредиту, укладений 28.09.2006р. відповідачем на оплату частини вартості обєкту інвестування (спірної квартири), і на довідку банку від 29.09.2008р. про повне виконання позичальником грошових зобовязань за даним договором кредиту.

Як пояснила позивачка, вказана грошова сума була внесена відповідачем для дострокового виконання кредитних зобовязань перед банком з спільних коштів, саме у вересні 2008 року, тобто безпосередньо перед видачею даної довідки. Позивачка пояснила, що вона не претендує на те, щоб спільною сумісною власністю подружжя було визнано всю квартиру, яка набута відповідачем у власність хоча і після укладення шлюбу (враховуючи дату реєстрації права власності), але більшу частину вартості якої відповідач сплатив до укладення шлюбу із власних його коштів. Тобто фактично позивачка визнавала той факт, що решта вартості квартири, за виключенням зазначених нею у позові 80000грн., сплачених після укладення шлюбу, відповідач виплатив до шлюбу його особистими коштами.

Оскільки обставини, які виклала позивачка у позові і підтвердила у судовому засіданні, при заочному розгляді справи відповідач не оспорював, то суд, приймаючи рішення про задоволення позову, виходив з того, що майно, набуте подружжям у шлюбі, вважається набутим у спільну сумісну власність згідно ст. 60 СК України. При цьому суд також виходив з того, що відповідач не довів протилежного.

Відповідач на спростування позовних вимог, і на підтвердження походження коштів, що пішли на виконання грошових зобовязань по кредитному договору, суду представив такі докази:

Квитанції по поверненню кредиту і сплаті відсотків за даним кредитним договором в період з укладення договору з 2006 року і до вересня 2008 року, тобто до місяця укладення шлюбу з позивачкою. Даними квитанціями відповідач підтвердив факт виконання ним умов договору і здійснення поточних (щомісячних ) платежів за даним кредитним договором;

Договір банківського вкладу «Іпотечний плюс» від 27.02.2008р. між ЗАТ «Сведбанк Інвест» і вкладником ОСОБА_2 (депозитний договір) , на суму 9600доларів США строком до 1.03.2009р. при змінній відсотковій ставці , зокрема 8% при розміщенні вкладу строком на 150-180днів;

Квитанцію №409 _47 від 27.02.2008р. на суму 9600 доларів США (еквівалент 48480грн.), платник ОСОБА_2, призначення платежу : надходження грошових коштів згідно договору вкладу від 27.02.2008р. ;

Виписку по особовому рахунку з 27.02.2008р. по 29.09.2008р., ЗАТ «Сведбанк» клієнт ОСОБА_2, вхідна сума 9600доларів США (депозитний вклад) 26.02.2008р., вихідна сума 9600доларів США 29.09.2008р.

Виписку по особовому рахунку з 27.02.2008р. по 29.09.2008р., ЗАТ «Сведбанк» клієнт ОСОБА_2, нарахування відсотків згідно договору вкладу, згідно якої за період з 27.02.2008р. (день внесення грошей на депозитний рахунок) і станом на день закриття рахунку 29.092.2008р., за даним грошовим вкладом нараховані відсотки у розмірі 505 доларів США.

На спростування доводів позивачки, що відповідач не мав грошей і що її батьки неодноразово йому допомагали у вирішенні фінансових питань, відповідач представив довідки з місць його роботи та про доходи, якими підтверджено достатній рівень доходів відповідача для відкриття депозитного рахунку на вказану суму.

Аналізуючи дані документи , суд дійшов такого висновку:

Грошовий депозитний вклад відповідачем внесено у лютому 2008року, тобто до укладення шлюбу з позивачкою, тому дані кошти визнаються особистим (дошлюбним) майном відповідача. Даний депозитний рахунок закритий 29.09.2008р., і саме в той день банк кредитор видав йому довідку про те, що позичальник ОСОБА_2 виконав повністю свої зобовязання по кредитному договору, що підтверджує слова відповідача з приводу джерела грошових коштів, які були ним витрачені для остаточного розрахунку з своїм кредитором. Грошова сума зазначеного депозитного вкладу (9600доларів США і 505доларів відсотків, які за умовами договору виплачуються в день закриття рахунку), отримана відповідачем в день дострокового виконання ним грошових зобовязань (29.09.2008р.) фактично збігається з сумою, яку назвала позивачка як суму, що відповідач вніс по кредитному договору у вересні 2008року (80000гривень або 10000доларів США).

Натомість позивачка не представила ніяких письмових доказів на підтвердження своєї версії джерела коштів, і не спростувала поданих відповідачем письмових доказів. Тому її посилання на те, що вказана сума є подарунком на весілля від її батьків, нічим, крім її слів не підтверджене, і навпаки спростоване належними доказами, поданими відповідачем.

Посилання позивачки, що вказана відповідачем сума з депозитного рахунку могла бути ним витрачена на інші потреби, а не на погашення кредитних зобовязань, є голослівним припущенням, яке не може бути взяте судом до уваги. Посилання позивача на те, що після укладення шлюбу у вересні 2008року на погашення кредитних зобовязань були витрачені, можливо, і вказані відповідачем кошти з депозитного рахунку, і вказані нею - подаровані батьками, також є нічим не підтвердженим припущенням; до того ж позивачка на такі обставини не посилалась у своєму позов, конкретно називаючи суму, виплачено відповідачем по договору кредиту у вересні 2008р.

Представник позивача посилається на те, що у лютому 2008р. відповідач перебував у іншому (першому) шлюбі з іншою жінкою, і тому вказана сума вкладу не може визнаватись його особистими коштами, бо є спільними сумісними коштами відповідача і його першої дружини. Разом з тим, таке ствердження представника є неграмотним і не відповідає нормам закону, що регулюють дані правовідносини, оскільки в даному випадку в розумінні статті 57 Сімейного кодексу вказане майно по відношенню до сторін (до конкретного подружжя і шлюбу) вважається особистою приватною власністю чоловіка, не залежно від його джерела. Важливим є лише той факт, що до походження даних коштів дружина (у даному шлюбі) не має ніякого відношення.

Таким чином, встановлено, що:

всі необхідні платежі по договору інвестування як підстава для набуття майнових прав на оплачене майно відповідач здійснив до шлюбу із особистих коштів; частково кредитними коштами , отриманими на підставі кредитного договору;

кредитні зобовязання відповідач у більшій частині виконав до укладення шлюбу за рахунок особистих коштів;

решту коштів за кредитними зобовязаннями (про що існує спір) відповідач також виконав за рахунок особистих коштів внесених до шлюбу на депозитний рахунок.

При таких обставинах суд вважає вставленим, що вказана квартира набута виключно за кошти , належні відповідачу на праві його особистої приватної власності.

Всі майнові права на вказану квартиру, з повною сплатою вартості майна, виникли у відповідача до шлюбу. Повноцінне право власності (а не майнові права) на нерухоме майно виникає лише після створення такого майна. Як видно з наданих документів, акт приймання передачі новоствореного майна (квартири) складений у вересні 2008р. Свідоцтво про право власності було видано відповідачу після цього; тобто через відсутність обєкту права власності (повністю оплаченого до його створення) свідоцтво про право власності не могло бути видане відповідачу до створення цього майна, тобто укладення шлюбу і з цієї єдиної причини. Тому сам факт реєстрації права власності на квартиру вже після укладення шлюбу не є достатньою підставою у даному випадку - для визнання даного майна спільною сумісною власністю подружжя, і не спростовує висновків суду, наведених вище.

Єдиним майном, яке б можливо було розцінити як набуте у спільну власність, є проценти, які нараховані на вклад за період, коли сторони перебували у шлюбі; але враховуючи коротку тривалість такого періоду (з 20 по 29 вересня 2008р.) і абсолютно незначний розмір процентів за вказаний період, дана сума не може розглядатись як така, що створила підстави для набуття нерухомого майна або його частини у спільну сумісну власність.

Таким чином, з наданих сторонами доказів, суд робить висновок, що позивачка не довела наявності підстав для визнання квартири або її частини спільною сумісною власністю, а відповідач спростував доводи позивачки і довів протилежне.

Крім того, суд враховує, що відповідач , після належного оформлення свого права власності на квартиру, та реєстрації права власності , вже розпорядився своїм майном, а саме - половину вказаної квартири подарував позивачці, даний договір дарування є дійсним, ніким з сторін не оспорюється. За даним договором дарування у позивачки вже виникло право власності на 1/2 частку квартири. Відповідач даний подарунок пояснив своїм бажанням зробити позивачку рівноправною власницею квартири. Суд вважає, що укладенням даного правочину, сторони остаточно вирішили питання щодо права власності на спірну квартиру, і позовні вимоги позивачки є суто наміром ущемити відповідача у його правах на дане майно і житло, зменшити обсяг його прав.

При таких обставинах позов задоволенню не підлягає і підстав для визнання за позивачкою права власності додатково ще на 1/6 частку в спірній квартирі, суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 60, 70 71 СК України, ст..364, ст. 370 ЦК України, ст. ст. 213, 214, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У позові Кудлай - ОСОБА_1 до ОСОБА_1 В,ячеслава Михайловича про визнання частини квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та про визнання за позивачкою права власності на 1/6 частку у вказаній квартирі, як на частку у спільній сумісній власності, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т.В. Селезньова