Справа № 303/3698/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

03 грудня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді- доповідача ОСОБА_1

суддів: Собослоя Г. Г., Бондаренка Ю. О.

при секретарі Шимон М. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 в інтересах позивача ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5, де треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7, ОСОБА_8, про виселення із житлового будинику, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, де треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 , про виселення із житлового будинку.

Позов мотивовано тим. що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй, позивачеві, належить на праві спільної часткової власності 13/30 частин у житловому будинку №13 в с. Ключарки Мукачівського району Закарпатської області.

Відповідачі без згоди позивача, як власника, незаконно вселилися в спірний будинок, і, проживаючи у цьому будинку, порушують правила співжиття, систематично допускають грубу поведінку до позивачки, як власника майна (позивача.) У звязку з цим вона неодноразово зверталась до органу внутрішніх справ, і на підставі її звернень з відповідачами проводили розяснювальну роботу.

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставин справи, та з підстав, передбачених ст. ст. 15, 16, 319, 317, 318 ЦК України, та із підстав ч.1 ст.116 ЖК України, просила у суді першої інстанції примусово виселити відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з будинку, розташованого за адресою : вул. Сільвая, 13 с. Ключарки Мукачівського району Закарпатської області без надання іншого житлового приміщення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 Карлівни- відмовлено.

Представник позивача не погодився з рішенням місцевого суду і подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що матеріалами справи не доведено обставин визначення позивачем приміщень у цьому будинку, де повинні проживати відповідачі , неправильним є висновок суду щодо посилання на положення ст. ст. 116, 156, 157 ЖК України, оскільки зазначені правові норми регулюють порядок виселення відповідачів із займаного житлового приміщення, як членів сімї без надання іншого житла, так як відповідачі мають на праві власності постійне житло - квартиру.

Позивачка та її представник у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі

Відповідачі у суді апеляційної інстанції вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною .

Судова колегія вважає, що, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу за відсутністю третіх осіб, оскільки вони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які зявилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі постійно проживають у спірному будинок, як члени сім'ї його власника та за його згодою, порушення ними умов проживання в будинку та користування ним, передбачених ст. 116 ЖК України, судом не встановлено .

Крім того, суд першої інстанції вважав, що позивачеві належить на праві спільної часткової власності 13/30 частин будинку, яка є невиділеною у натурі і є незначною в цьому спірному будинку , а обставин вчинення з боку відповідачів перешкод в користуванні належною часткою позивачки у цьому будинку не встановлено.

Судова колегія погоджується із висновками місцевого суду, який розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлені наступні факти.

Позивачеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.03.2004 року належить право спільної часткової власності на 13/30 частини жилого будинку по вул. Сільвая, 13 в с. Ключарки Мукачівського району Закарпатської області.

Загальна площа цього будинку складає - 200.2 кв. м. та житлова - 137,9 кв. м.. Частка позивачки у розмірі 13/30 кв. м. є незначною у праві спільної часткової власності і, відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України, є невиділеною , порядку користування між співвласниками цього житлового будинку не встановлено. ( а. с. 5,14).

Інша частина цього житлового будинку належить на праві приватної власності ОСОБА_6 17/90 частки та ОСОБА_8 17/90 частки, ОСОБА_7 17/90 частики.

Відповідач ОСОБА_5 вселилася та проживає у цьому будинку з дня свого народження 15.04.1984 року.

Відповідач ОСОБА_4 вселився та проживає в спірному будинку з часу укладення шлюбу з відповідачкою по справі ОСОБА_5, тобто з 20.11.2004 року , і вселився у цей спірний будинок зі згоди позивачки .

Із довідки, виданої виконавчим комітетом Ключарської сільської ради Мукачівського району від 20 травня 2015 року, стверджується факт того, що у спірному будинку проживають та зареєстровані : син позивачки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідачка по справі: дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2, онучка ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Отже , зібраними по справі доказами стверджуються факти того, що відповідачі правомірно вселилися і проживають у спірному будинку, зокрема із згоди позивачки , а вона більше 10 років не проживає у цьому спірному будинку, оскільки проживає в будинку свого чоловіка в с.Батєво, що унеможливлює здійснення їй перешкод в користуванні власністю.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т. ч. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному ;будинку, а заходи;запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Крім того, згідно із п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Отже , зібраними по справі доказами стверджуються факти того, що відповідачі по справі, як члени сімї власника частини будинку, правомірно вселилися і проживають у спірному будинку, зокрема із згоди позивачки .

Зазначені доводи апеляційної скарги не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому із врахування вищенаведеного підлягають відхиленню.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який на підставі наданих доказів дійшов до правильного висновку, що відповідачі по справі правомірно вселилися та проживають у цьому спірному будинку зі згоди позивача , а обставин, які порушують правила співжиття та роблять неможливим спільне проживання з боку відповідачів та вчинення ними перешкод у користуванні зазначеною частковою власністю у спірному будинку, не встановлено, а тому відсутні правові підстави виселення відповідачів із будинку, передбачених ч. 1 ст.16 ЖК України та 391 ЦК України.

Таким чином, судова колегія прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах позивача ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: