АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/8840/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3815/15Головуючий у 1-й інстанції Савічев В. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.,

суддів: Гальонкіна С.А., Акопян В.І.

при секретарі Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 09 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Кременчуцької центральної районної лікарні Полтавської області про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, просила поновити її на посаді медичної сестри приймального відділення Кременчуцької центральної районної лікарні Полтавської області, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2015 року до дня поновлення на роботі, а також 20 000 грн. відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 09 листопада 2015 року у задоволені позову відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, представник ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд дав неправильну оцінку встановленим фактам, дав помилкове тлумачення нормам трудового законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, у звязку з чим зробив хибний висновок про законність звільнення позивачки.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 09.03.1982 року по 01.09.2015 року ОСОБА_3 працювала медичною сестрою в Кременчуцькій центральній районній лікарні Полтавської області (а.с.3).

Наказом № 191 К від 01.09.2015 року позивачку звільнено за власним бажанням на підставі поданої нею заяви (а.с.4) з дати, зазначеної нею у заяві про звільнення (а.с.6).

ОСОБА_3 ознайомлена з наказом про звільнення 01.09.2015 року, про що зроблено відповідну відмітку на примірнику наказу (а.с.6).

Трудову книжку позивачка отримала 01.09.2015 року, про що зроблено відмітки у особовій картці працівника та у книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них по Кременчуцькій центральній районній лікарні. (а.с.26 зворот, а.с.29).

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив надані сторонами докази, належно їх оцінив і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У пункті 17-ому постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року Про практику розгляду судами трудових спорів розяснено: «Правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність».

Разом із тим зміст поняття розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу розкрито законодавцем у п.4 ст.36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст.40, ст.41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст.40, ст.41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення п.4 ст.36, ч.1 ст.38, ч.3 ст.40 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору за власним бажанням працівника, а не у звязку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч.3 ст.40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Отже, доводи апеляційної скарги про неправомірність звільнення позивачки в період її тимчасової непрацездатності не ґрунтуються на законі.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_3, вона просила звільнити її за власним бажанням з 01 вересня 2015 року, тобто самостійно визначила дату, з якої вважала за необхідне припинити трудовий договір (а.с.4). У звязку з цим видання наказу про її звільнення саме з цієї дати (а.с.6) є правомірним, що підтверджено розясненнями, наведеними у абзаці другому п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року Про практику розгляду судами трудових спорів.

Питання щодо оплати листка непрацездатності виходить за межі предмету спору у цій справі, отже відповідно до ст.11 ЦПК України колегія суддів не праві вирішувати питання про правомірність здійсненої відповідачем оплати періоду непрацездатності позивачки.

В апеляційній скарзі відсутні нові засоби доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції .

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.А.Лобов

Судді С.А.Гальонкін

ОСОБА_4

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов