Справа № 461/5624/15 Головуючий у 1 інстанції: Котельва К.О.
Провадження № 22-ц/783/5033/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без з участі сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 19 травня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Плюс» про звернення стягнення на предмет застави, -

встановила:

Оскарженою ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19 травня 2015 року позовну заяву ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_2, ТзОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс» про звернення стягнення на предмет іпотеки повернуто позивачу в частині вимог до фізичної особи ОСОБА_2 та відмовлено у відкритті провадження в частині вимог до юридичної особи ТзОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс» та роз»яснено право звернутися до суду за місцем проживання відповідача, фізичної особи, за територіальною підсудністю, та до господарського суду в частині вимог до юридичної особи ТзОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс».

Ухвалу суду оскаржило Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк».

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала суду є необґрунтованою, безпідставною та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального законодавства. Зазначає, що предметом спору є позовні вимоги щодо повернення грошових коштів за договором кредиту за рахунок предмету забезпечення - заставного автомобіля та за рахунок стягнення з поручителя грошових коштів. Договір поруки відповідно до цивільного законодавства є видом забезпечення виконання зобов»язання та регулюється цивільним законодавством, а тому висновки суду першої інстанції є хибними та такими, що не відповідають діючому законодавству України. Крім того, звертає увагу суду на те, що у п.1 ст.113 ЦПК України чітко зазначено, що позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред'являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Просить ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 19 травня 2015 року скасувати та справу повернути до суду першої інстанції для відкриття провадження у справі.

Сторони в судове засідання не з'явились, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до вимог ст.74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертались. Крім того, від представника апелянта ПАТ "Ідея Банк" - ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутності.

За таких обставин розгляд справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що звернувся до Галицького районного суду м. Львова 19.05.2015 року з позовом до ОСОБА_2 та ТзОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс» і просив стягнути солідарно з обох відповідачів заборгованість за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме автомобіль DAEWOO NEXIA, 2010 року випуску, колір червоний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1, реєстраційний № НОМЕР_2.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржену ухвалу про повернення позовної заяви позивачу в частині вимог до фізичної особи та відмовляючи у відкритті провадження в частині вимог до юридичної особи ТзОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс», виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.109 ЦПК України, позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦПК України, не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено зазначені вище норми ЦПК України та наголошено, що, вирішуючи питання про відкриття провадження, суд повинен виходити з того, що у порядку цивільного судочинства розглядаються справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

В таких випадках, згідно цього ж пункту Постанови, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

У зв'язку із тим, що в одній і тій самій справі нерідко беруть участь як юридичні, так і фізичні особи, які є кредитором, боржником, поручителем, заставодавцем, майновим поручителем тощо, Верховний Суд України в узагальненні судової практики з розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин від 24.10.2011 року в п.1 розділу "Складні процесуальні питання, що виникають при вирішенні справ з кредитних правовідносин" наголосив на тому, що при з'ясуванні питання щодо належності справи до розгляду в порядку цивільного судочинства суд має керуватися вимогами статей 15, 16 ЦПК, відповідно до яких суди розглядають справи, що стосуються цивільних правовідносин, і при цьому не повинні допускати об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п.1 ч.1 ст.12 ГПК України, господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

Частиною 1 ст.179 ГК України встановлено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.3 ГК України, сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини. Так, зокрема, господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб'єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності.

Суд першої інстанції, правильно визначивши, що між позивачем та ТзОВ "Фінансова компанія "Гарант Плюс" виникли господарські правовідносини щодо надання фінансових послуг, зробив підставний висновок про те, що спір в цій частині, згідно з п.1 ч.1 ст.12 ГПК України, повинен розглядатися в порядку господарського судочинства.

Зважаючи на те, що позивач також заявив позовні вимоги до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет застави та позовні вимоги до ТзОВ "Фінансова компанія "Гарант Плюс" мають різний предмет та різні підстави для вирішення спору, тобто предметом зазначеного вище спору є різні самостійні договірні відносини, що мають розглядатися за правилами цивільного та господарського судочинства.

Такі висновки суду узгоджуються із висновками, зазначеними у Постанові Верховного Суду України №6-745цс15 від 01 липня 2015 року за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

У зазначеній постанові Верховний Суд звернув увагу на те, що: « на підставі ст. 543 ЦК України, кредитор має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не вправі пред'явити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з частиною другою статті 118 ЦПК України, позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.»

Доводи апелянта про те, що цей позов повинен розглядатися Галицьким районним судом м. Львова спростовуються наведеним вище та на законність ухвали не впливають.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставно повернув позивачеві позовну заяву для подачі до належного суду за територіальною підсудністю відповідно до вимог ЦПК України в частині вимог до фізичної особи та відмовив у відкритті провадження в частині вимог до юридичної особи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржену ухвалу, правильно застосував норми процесуального права, а тому доходить висновку, що підстави для скасування ухвали районного суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.2 ст.307, п.1 ч.1 ст.312, п.4.ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» - відхилити.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 19 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.