АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

встановила:

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 15 000 грн., сплачених позивачем на виконання рішення суду, яке він вважає незаконним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильно встановлені обставини справи, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів.

В судове засідання апелянт ОСОБА_2 не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення 30.10.2015 року.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 позовні вимоги обґрунтовував тим, що протягом 2010-2011 років в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій розглядалася справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди.

Посилається на те, що ОСОБА_3, будучи народним депутатом та представником Партії регіонів, використовуючи службове становище, тиснув на суддів, що призвело до ухвалення ними незаконних рішень. Судовими рішеннями у вищезазначеній справі порушені права позивача, а самі рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки рішенням суду, яке ОСОБА_2 вважає незаконним, з нього на користь ОСОБА_3 було стягнуто 15 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, то у даному позові ОСОБА_2 просить стягнути зазначені кошти з ОСОБА_3 на його користь.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 червня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, інформацію, поширену ОСОБА_2 в статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», надрукованій ІНФОРМАЦІЯ_2 в газеті «2000». Зобов'язано ОСОБА_2 та редакцію газети «2000» опублікувати спростування інформації, яка визнана судом недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, та опублікована у цьому виданні ІНФОРМАЦІЯ_2 в статті «ІНФОРМАЦІЯ_1». В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 02 грудня 2010 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди скасовано та стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди в розмірі 15 000 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2011 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 червня 2010 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 02 грудня 2010 року залишені без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні виходив з того, що ОСОБА_2 фактично оскаржує рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанції у вищевказаній справі та вказує на обставини, які вже були предметом розгляду справи і суди дали їм правову оцінку, судові рішення набули законної сили. ОСОБА_2 не надав жодних належних та допустимих доказів, які підтверджують факт порушення його прав відповідачем ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними, обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до переоцінки рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 червня 2010 року, рішення Апеляційного суду Полтавської області від 02 грудня 2010 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2011 року, які набули законної сили.

Проте зазначені доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, отримали належну правову оцінку та правильно були відхилені судом.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 також посилається на незаконність судового рішення, яким з нього стягнуто на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди в розмірі 15 000 грн., і зазначену обставину вважає підставою для стягнення зазначених коштів з ОСОБА_3 на його користь.

Проте такі доводи правильно не були прийняті до уваги судом першої інстанції, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення коштів, сплачених ним на виконання рішення суду, що набуло законної сили, не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Посилання апелянта на незаконність прийнятих судами рішень є необґрунтованими, оскільки ним не подано доказів, що такі рішення були скасовані у передбаченому процесуальним законом порядку.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади» визначено, що відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: