У х в а л а

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ступак О.В.,

суддів: Коротуна В.М., Дем'яносова М.В., Парінової І.К., Леванчука А.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади Римарівської сільської ради Гадяцького району Полтавської області, третя особа - ОСОБА_2, про визнання договору набуття у приватну власність житлового будинку з допоміжними господарськими будівлями таким, що відбувся як договір дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 29 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Територіальної громади Римарівської сільської ради Гадяцького району Полтавської області про визнання договору набуття у приватну власність житлового будинку з допоміжними господарськими будівлями таким, що відбувся як договір дарування.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 02 січня 1992 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір відчуження житлового будинку з допоміжними господарськими будівлями по АДРЕСА_1.

За умовами укладеного договору ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_1 прийняла в дар вищевказаний будинок.

Вказувала, що дійсні наміри сторін договору були спрямовані на безоплатну передачу та прийняття нею в дар вказаного житлового будинку з надвірними господарськими будівлями, тому зазначений договір є договором дарування, а не купівлі-продажу нерухомого майна, як помилково зазначено при його державній реєстрації.

Враховуючи вказане, позивачка просила на підставі ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 719, ч. 1 ст. 722 ЦК України (в редакції 2004 року) визнати договір відчуження зазначеного житлового будинку, який було укладено 02 січня 1992 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, таким, що відбувся як договір дарування.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 04 вересня 2014 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 29 жовтня 2014 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано, що договір, укладений 10 січня 1992 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, посвідчений секретарем виконкому Римарівської сільської ради народних депутатів Гадяцького району Полтавської області та зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій під № 1, за яким ОСОБА_1 набула право власності на домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 та складається в цілому з жилого будинку, площею 26,5 кв. м, з допоміжними господарчими будівлями: сараю літ. Д, погреба літ. Д, сараю літ. Т та вбиральні літ. Г, є договором дарування.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду та справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Цивільним кодексом України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення вказаного договору, не було передбачено такого способу захисту цивільних прав, як визнання одних договорів іншими та враховуючи відсутність порушення прав позивачки з боку Римарівської сільської ради обраний позивачкою спосіб захисту не є належним.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що зміст правочину, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, дає підстави для висновку, що справжня воля сторін була спрямована на укладення саме договору дарування.

Судами встановлено, що 02 січня 1992 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір відчуження житлового будинку з допоміжними господарськими будівлями по АДРЕСА_1.

За умовами укладеного договору ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_1 прийняла в дар вищевказаний будинок.

Крім того, в договорі зазначено, що цей будинок належить продавцю на підставі свідоцтва на право особистої власності, виданого Римарівською сільською радою народних депутатів від 20 грудня 1991 року № 13, та зареєстровано в Полтавському інвентар бюро в книзі № 1 під № 13; його страхова інвентаризаційна оцінка становить 7 259 крб.; продавець свідчить, що згадане домоволодіння до цього часу нікому іншому не продано, не подаровано, не заставлено, в спорі і під забороною не перебуває; усі витрати за складання та оформлення цього договору платить ОСОБА_1

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 05 лютого 2014 року здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказаний об'єкт житлової нерухомості та його складові частини та зазначено підстави виникнення права власності - договір купівлі-продажу № 1, виданий 02 січня 1992 року Римарівською сільською радою Гадяцького району.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 травня 2014 року приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_4 відмовлено ОСОБА_1 у посвідченні договору щодо відчуження спірного будинку у зв'язку з відсутністю вірного трактування договору, наданого для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції, належним чином не з'ясував за захистом якого саме особистого немайнового або майнового права та інтересу звернулася позивачка до суду і яким чином укладеним 02 січня 1992 року договором були порушені права позивачки.

Крім того, з матеріалів справи, зокрема, з позовної заяви вбачається, що позивачка звернулася до суду з позовом про визнання договору набуття у приватну власність житлового будинку з допоміжними господарськими будівлями таким, що відбувся як договір дарування на підставі ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 719, ч. 1 ст. 722 ЦК України (в редакції 2004 року).

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року положення зазначеного кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України 2004 року, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Вирішуючи справу та постановляючи рішення, судом апеляційної інстанції було застосовано, до спірних правовідносин, як ст. 213, 637 ЦК України (в редакції 2004 року), так і ст. ст. 224, 243 ЦК України (в редакції 1963 року), в той час як договірні відносини виникли в 1992 році.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, вирішуючи справу, належним чином не визначився з нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Також, відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року загальний строк позовної давності для захисту порушеного права встановлювався у три роки.

Відповідно до ст. 76 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починався з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно зі ст. 80 цього Кодексу закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Цивільний кодекс України, 2004 року також містить аналогічні положення щодо позовної давності.

Таким чином, визнаючи договір, укладений 02 січня 1992 року договором дарування, судом апеляційної інстанції, належним чином не перевірено чи не було пропущено позивачкою встановленого законом для захисту порушеного права трирічного строку позовної давності.

Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не визначився з характером спірних правовідносин, не визначився з нормами права, які підлягли до застосування, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, таке рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 29 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ступак

Судді: В.М. Коротун

І.К. Парінова

М.В. Дем'яносов

А.О. Леванчук