АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8223/15 Справа № 183/7196/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Повєткін В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Повєткіна В.В.

суддів: Рудь В.В., Ткаченко І.Ю.

при секретарі: Добролюбовій І.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2015 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, визнання грошових коштів спільним сумісним майном подружжя, -

В с т а н о в и в :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів посилаючись на те, що 08 квітня 2013 року він передав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 94.000,00 доларів США та 3.000,00 Євро, що підтверджується розпискою від 08 квітня 2013 року. Зазначені грошові кошти були запозичені ним 14 січня 2013 року у громадянки ОСОБА_4, що підтверджується відповідною розпискою, та саме зазначені грошові кошти були передані ним відповідачу ОСОБА_3 В розписці ОСОБА_3 від 08 квітня 2013 року зазначено, що грошові кошти передані в рахунок часткового розрахунку по розподілу майна. В той же час, після отримання грошових коштів ОСОБА_3 відмовилася від добровільного поділу майна подружжя, в звязку з чим виникла необхідність звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя. Позивач зазначив, що в позові про поділ майна подружжя він просив врахувати отримані ОСОБА_3 грошові кошти за розпискою від 08 квітня 2013 року та виділити йому більшу частину майна при поділі. 16 вересня 2014 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області було винесено рішення у справі за його позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до нього про поділ спільного майна подружжя, яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року було залишено без змін. Вищезазначеним рішенням суду встановлено, що грошові кошти в розмірі 94.000,00 доларів США та 3.000,00 Євро не є спільним сумісним майном подружжя, в звязку з тим, що зазначені грошові кошти були отримані одним з подружжя без згоди іншого з подружжя за розпискою від 14 січня 2013 року у громадянки ОСОБА_4 Під час розгляду справи про поділ майна ОСОБА_4, будучи допитаною судом в якості свідка, пояснила, що 14 січня 2013 року вона передала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 94.000,00 доларів США та 3.000,00 Євро, про що останній склав власноруч розписку, зазначені кошти до теперішнього часу їй не були повернуті. Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в своєму рішення від 16 вересня 2014 року у справі про поділ майна між сторонами, прийшов до висновку, що зазначені грошові кошти не підлягають врахуванню при поділі спільного майна подружжя, в звязку з чим, в задоволенні зазначеної частини вимог було відмовлено. Позивач зазначив, що у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. ОСОБА_3 не повертає грошові кошти, що змушує його звернутися до суду. Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 2.755.140,00 грн. (т.4 а.с.2-4,54-55,57-58)

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом посилалася на те, що 25 червня 2011 року її колишній чоловік ОСОБА_2, під час перебування в шлюбі з нею, за договором позики, передав ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 5.600.000,00 грн. Нею була надана нотаріальна згода на укладання зазначеного договору, оскільки зазначені грошові кошти є спільним сумісним майном її та ОСОБА_2 В забезпечення виконання договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_5, на виконання договору позики від 25 червня 2011 року, передав в іпотеку ОСОБА_2 комплекс будівель та споруд по вул. Макарова, 73-б в м. Бердянськ Запорізької області. У відповідності до п.1 договору позики, ОСОБА_5 повинен був повернути грошові кошти в розмірі 5.600.000,00 грн. до 30 грудня 2012 року. На виконання договору позики ОСОБА_5 повертав грошові кошти за договором позики частинами, що підтверджується відповідними розписками. Грошові кошти від ОСОБА_5 отримувала як вона, так і її чоловік, всього за розписками було отримано грошові кошти в розмірі 455.000,00 доларів США, на підтвердження згідно заяви від 19 грудня 2012 року, посвідченої нотаріально, ОСОБА_5 передав ОСОБА_2 3.200.000,00 грн. ОСОБА_3 посилалася на те, що у відповідності до ст.ст.60,61 СК України, грошові кошти в сумі 5.600.000,00 грн. є спільним сумісним майном подружжя, її та ОСОБА_2 Грошові кошти, які поверталися ОСОБА_5, вона та її чоловік використовували на ведення спільного господарства, спільного бізнесу та на інші інтереси сімї. ОСОБА_3 також зазначила, що дійсно, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_2, отримала 28 грудня 2012 року від ОСОБА_5 100.000,00 доларів США, в рахунок повернення суми позики по базі відпочинку «Діодон» в м. Бердянську, зазначені грошові кошти вона поклала на зберігання в індивідуальний сейф № 11, який був орендований нею в ПАТ «УкрСиббанк» за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Гагаріна, буд. № 40Ж, доступ до якого мав також і її чоловік, в зазначеному сейфі вона та її чоловік зберігали і інші спільні грошові кошти сімї, в тому числі і 3.000,00 Євро, які вона поклала в сейф наприкінці січня 2013 року. ОСОБА_3 зазначила, що ближче до березня 2013 року відносини з чоловіком погіршилися, вони перестали спілкуватися, стали проживати окремо. В квітні 2013 року та травні 2013 року ОСОБА_5 передав ОСОБА_2 2.400.000,00 грн. в рахунок заборгованості за договором позики від 25 червня 2011 року, зазначені кошти ОСОБА_2 витратив на свої потреби, а саме, придбав автомобіль «Volkswagen Multivan» на імя свого батька ОСОБА_6, продовжив будівництво будинку в м. Ялта. В звязку з зазначеним подіями вона забрала із індивідуального сейфу спільні сумісні грошові кошти в розмірі 94.000,00 доларів США та 3.000,00 Євро, про що написала розписку від 08 квітня 2013 року, в якій повідомила ОСОБА_2, що забрала зазначені кошти в рахунок часткового розподілу спільного сумісного майна, яке відноситься до договору позики від 25 червня 2011 року, зазначену розписку вона залишила в сейфі. Отримавши зазначену розписку, ОСОБА_2 пішов до ОСОБА_4 та склав розписку від 14 січня 2013 року, відповідно до якої він взяв в ОСОБА_4 94.000,00 доларів США та 3.000,00 Євро. ОСОБА_3, посилаючись на вимоги ст.65 СК України, зазначила, що договір позики, який укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 14 січня 2013 року є недійсним, оскільки укладений без її згоди, та у відповідності до ст.234 ЦК України, є фіктивним, в силу вчинення без наміру створити правові наслідки, які обумовлювалися цим правочином. Позивач за зустрічним позовом просила суд визнати договір позики, укладений 14 січня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 недійсним; визнати спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5.600.000,00 грн., які передані за договором позики від 25 червня 2011 року, укладеним між ОСОБА_2 і ОСОБА_5; визнати спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_2 грошові кошти за документом від 08 квітня 2013 року в розмірі 94.000,00 доларів США та 3.000,00 Євро (т.4 а.с.62-66).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2015 року в задоволенні позовних та зустрічних позовних вимог відмовлено (т.4 а.с.142-150).

В апеляційній скарзі (т.4 а.с.155-160) ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати в частині відмов в задоволенні первісного позову, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги в повному обсязі, оскільки:

- на підтвердження обставин отримання ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 94.000,00 доларів США та 3.000,00 Євро в індивідуальному сейфі ПАТ «УкрСиббанк» були прийнятті пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які є її родичами, а тому в силу їх заінтересованості ці пояснення суд не мав брати до уваги як належні докази;

- зазначенні пояснення свідків грунтуються лише на припущеннях, оскільки безпосередньо в приміщенні ПАТ «УкрСиббанк» вони не знаходились, а тому напевно знати про рух спірних грошових коштів вони не могли, що суперечить положенню ч.2 ст.59 та ч.4 ст.60 ЦПК України;

- з договору майнового найму індивідуального сейфу (оренди) у спеціальному сховищі не вбачається, що саме зберігалось в індивідуальному сейфі.

В апеляційній скарзі (т.4 а.с.171-173) ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати в частині відмов в задоволенні зустрічного позову, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі, оскільки суд не врахував, що:

- при розгляді справи встановлено, що сторонами спільно отримані від ОСОБА_5 в повернення боргу за позикою кошти в сумі 3200000,00 грн.;

- рішенням суду про розірвання шлюбу встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини з березня 2013 року, з цього часу позивач отримав від ОСОБА_5 самостійно борг за позикою в сумі 2400000,00 грн.;

- в ході розгляду справи встановлено, що позивач не отримував гроші в борг у ОСОБА_9 і боргова розписка є фіктивною, а тому договір позики є недійсним.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції встановив, що згідно розписки ОСОБА_3 від 08 квітня 2013 року, вона отримала від ОСОБА_2 94000,00 доларів США та 3000,00 Євро в рахунок часткового поділу майна, яке відноситься до договору займу ОСОБА_5, а позивачем не надано доказів безпідставності отримання грошових коштів ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції встановив, що розписка не є договором позики, а грошові кошти на час розгляду справи відсутні.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 зі згоди ОСОБА_3 за нотаріально посвідченим договором позики від 25.06.2011 року передав ОСОБА_5 в позику грошові кошти в сумі 5600000,00 грн. до 30.12.2012 року (а.с.68-69).

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що передані ОСОБА_5 за договором позики грошові кошти в сумі 5600000,00 грн. були спільним сумісним майном подружжя.

Так само суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що з цих підстав і грошові кошти, які сторони отримали від ОСОБА_5 на повернення боргу за договором позики, були також спільним сумісним майном подружжя незалежно від того ким і коли (у шлюбі чи після розірвання шлюбу) вони отримані.

В той же час відсутні підстави для задоволення позову про визнання вказаної суми 5600000,00 грн. спільним сумісним майном подружжя, оскільки на цей час як предмет спору такі гроші не існують.

Відповідно до розписки від 08.04.2013 року відповідач отримала від позивача 94000,00 доларів США та 3000,00 Євро в рахунок часткового розрахунку з поділу майна, що стосується коштів за договором позики ОСОБА_5 (а.с.51).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.09.2014 року у цивільній справі № 183/4410/13-ц (а.с.8-20,22), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.10.2014 року (а.с.23-25), вказана сума за цією розпискою, отримана відповідачем від позивача в рахунок поділу спільного майна, спільним майном не визнана і в рахунок поділу спільного майна подружжя судом не врахована, при цьому відмовлено в поділі грошових коштів в сумі 560000,00 грн., наданих в позику ОСОБА_5

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Не врахування судом при вирішенні спору про поділ майна переданої позивачем відповідачу за розпискою від 08.04.2013 року певної грошової суми не можна вважати безпідставним набуттям відповідачем цієї суми.

Тому обставини щодо отримання позивачем вказаних грошових коштів в позику від ОСОБА_9 за розпискою від 14.03.2013 року чи з інших джерел не мають правового значення для підтвердження позовних вимог, заявлених позивачем з посиланням на положення ст.1212 ЦК України.

Правильно відмовляючи позивачу у позові про стягнення з відповідача зазначених грошових коштів з підстав недоведеності положення ст.1212 ЦК України, суд першої інстанції фактично визнав, що передачею цієї суми відповідачу в обмін на її розписку про отримання цієї суми в рахунок сум з позикою ОСОБА_5 відповідач в добровільному порядку частково врегулював з відповідачем питання щодо розподілу грошових коштів, отриманих ними від ОСОБА_5 за договором позики.

Тому відсутні підстави для витребування у відповідача цієї суми та для визнання цієї ж суми, отриманої відповідачем, спільним майном подружжя.

З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг про необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, оскільки зводяться до переоцінки доказів кожною із сторін на власний розсуд.

Суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам, які надані суду сторонами, і постановив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних та зустрічних позовних вимог.

Порушень матеріального і процесуального права при ухваленні судового рішення не допущено.

Тому підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції немає.

У зв'язку з викладеним і керуючись ст.ст.307,308,314,315 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: