АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8983/15 Справа № 202/911/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зосименко С. Г. Доповідач - Міхеєва В.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої В.Ю.

суддів Красвітної Т.П., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року по справі

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2, третя особа: УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області про звернення стягнення на предмет застави,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року до суду звернулося Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі -ПАТ КБ «ПриватБанк») з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_2, третя особа: УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області про звернення стягнення на предмет застави.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 22 червня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір № 1-63МС/2007, згідно якого відповідач отримав кредит у сумі 29000 доларів США строком до 07 червня 2010 року зі сплатою 16,00% річних.

У забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, 22 червня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір застави автотранспорта (далі - договір застави), згідно з яким у заставу банку було передано автомобіль IVECO, модель 35 10, рік випуску 1991, тип ТЗ автобус - D, № кузова НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль ISUZU, модель MD 27 S, рік випуску 1996, тип ТЗ автобус - D, № кузова/шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_2.вищевказаний автомобіль.

Крім того, позивачем було укладено договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року з ПАТ «А-Банк».

ОСОБА_2 порушив умови кредитного договору в частині своєчасного погашення платежів, у зв'язку з чим станом на 15 жовтня 2013 року виникла заборгованість на суму 70515,64 доларів США, що за курсом НБУ становить 563419,96 грн.

Позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором витребувати у відповідача ОСОБА_2 та передати у заклад шляхом опису ПАТ КБ «Приватбанк» автомобіль IVECO, модель 35 10, рік випуску 1991, тип ТЗ автобус - D, № кузова НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль ISUZU, модель MD 27 S, рік випуску 1996, тип ТЗ автобус - D, № кузова/шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_2, що належать на праві власності ОСОБА_2, та комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію зазначених транспортних засобів (технічні паспорти).

Звернути стягнення на заставне майно шляхом продажу вказаних автомобілів ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату Свідоцтва про реєстрацію т/з замість втраченого, зі зняттям вказаних автомобілів з обліку в органах ДАІ України по Свідоцтву про реєстрацію т/з або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Cтягнути з відповідачів солідарно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 10000 грн.; стягнути з ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 3200 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на пропуск позивачем строку позовної давності, проте із такими висновками погодитись не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 14 червня 2007 року уклав з позивачем кредитну угоду № 63МС/2007 та 22 червня 2007 року договір про видачу транша № 1-63МС/2007 (далі - Кредитний договір), згідно яких відповідач отримав кредит у сумі 29000 доларів США на споживчі потреби строком до 07 червня 2010 року зі сплатою 16,00% річних.

Згідно п.6.7 Кредитного договору сторони встановили строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором тривалістю п'ять років (а.с.22).

У забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір застави автотранспорту від 22 червня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 у забезпечення виконання своїх зобов'язань перед ПАТ КБ «Приватбанк» передав у заставу Банку належні йому на праві власності автомобіль IVECO, модель 35 10, рік випуску 1991, тип ТЗ автобус - D, № кузова НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль ISUZU, модель MD 27 S, рік випуску 1996, тип ТЗ автобус - D, № кузова/шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Згідно умов п. п.6, 7, 9 договору застави сторони визначили, що предмет застави знаходиться за адресою м. Миколаїв, вул. Волгоградська,11 та на строк дії цього договору залишається у володінні та користуванні заставодавця. Вартість предмету застави складає 208312,5 грн. (а.с.27-31).

Застава автомобілів за договором застави від 22 червня 2007 року була зареєстрована у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 06 липня 2007 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між банком та ПАТ «Акцент-Банк» 20 жовтня 2010 року було укладено договір поруки №167, за умовами якого останній зобов'язався відповідати перед кредитором як солідарний боржник за належне виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором № 63МС/2007 у розмірі відповідальності поручителя перед кредитором 10000 грн. (а.с.15,16).

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором, утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку позивача станом на 15 жовтня 2013 року становить 70515,64 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до повідомлення НБУ від 15 жовтня 2013 року еквівалентно 563419,96 грн., з яких: 19196,65 доларів США - заборгованість за кредитом, 28361,69 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 22957,3 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором (а.с. 10-13).

Як убачається з розрахунку заборгованості, останній платіж по погашенню заборгованості ОСОБА_2 зробив 20 листопада 2009 року.

Оскільки сторони у договорі встановили строк позовної давності п'ять років, звернувшись до суду з позовом 22 січня 2014 року, позивач діяв у межах строку позовної давності, і висновки суду першої інстанції про їх порушення, є помилковими та не відповідають обставинам справи.

Посилання суду на пункт 7 частини одинадцятої статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, є необґрунтованими, оскільки вказана норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Пункт 7 частини одинадцятої статті 11 Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямовано на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року № 6-239цс14.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

З аналізу вказаних норм права та розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» вбачається, що позовна давність поширюється як на загальну, так і спеціальну позовну давність, але може застосовуватись лише за заявою сторони по справі.

З урахуванням того, що в матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_2 щодо застосування строку позовної давності, в той час як суд наділений правом застосовувати положення ст.267 ЦК України лише за наявності такої заяви, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні вимог позивача у зв'язку з пропуском процесуального строку, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України визначено, що застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно із ч. 1 ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Приписами частин 1, 2 ст. 590 ЦК України визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, яка передбачає і продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

На вказані вище норми матеріального права та фактичні обставини справи суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України уваги не звернув.

Встановивши фактичні обставини справи, що відповідач ОСОБА_2 після 20 листопада 2009 року погашення заборгованості не здійснював, колегія суддів дійшла висновку, що звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у визначений позивачем спосіб реалізації предмета застави - шляхом надання ПАТ КБ «Приватбанк» права продажу вказаних автомобілів з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаних автомобілів з обліку в органах ДАЇ України та наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу вказаного предмета застави, відповідає вимогам чинного законодавства та умовам укладеного між сторонами договору.

Разом із тим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо передачі в заклад (володіння) шляхом опису предмета застави, комплекту ключів, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, оскільки договором заклад як самостійний вид застави не передбачений.

Також, судова колегія не може погодитися з вимогою Банку щодо стягнення пені у доларах США, оскільки фінансові санкції за несвоєчасне повернення кредиту у вигляді пені та штрафів, виходячи з положень ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», можуть бути застосовані у випадках прострочення грошового зобов'язання лише у гривні.

Тому пеня за несвоєчасне виконання ОСОБА_2 зобов'язань по кредитному договору, підлягає стягненню у національній валюті на день розрахунку позивача у розмірі 183428,827 грн., виходячи з обсягу позовних вимог (22957,30 дол. США х 7,99).

Не підлягають задоволенню як безпідставні та недоведені вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу з огляду на наступне.

Порядок відшкодування витрат на правову допомогу визначений ч.1 ст.84 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема і витрати на правову допомогу, які визначені ст. 84 ЦПК України.

Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених в п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розрахунок витрат на правову допомогу, у відповідності з вимогами Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», як і докази сплати такої суми, позивач суду не надав, отже підстав для стягнення з відповідача на користь Банку таких витрат колегія суддів не вбачає.

Стосовно вимог банку щодо солідарного стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» суми заборгованості у розмірі 10000 грн. за договором поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, укладеного між зазначеними юридичними особами, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

З урахуванням того, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» стосовно стягнення суми з ПАТ «Акцент-Банк» за договором поруки, витікають з відносин, які виникли на підставі договору, укладеного між суб'єктами господарювання, то такі вимоги не можуть бути розглянутими в порядку цивільного судочинства.

Зазначена позиція визначена в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року (справа № 6-745цс15).

Згідно п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо ПАТ «Акцент-Банк» підлягає скасуванню, а провадження у справі за позовними вимогами ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за договором поруки - закриттю.

Івдповідно до вимог ч.5 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору відповідно до платіжного доручення від 18 листопада 2013 року у розмірі 3441,00 грн. (а.с.43).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 310, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішенняпро часткове задоволення позовних вимог.

У рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 1-63МС/2007 від 14 червня 2007 року, яка складається з 19196,65 доларів США - заборгованості за кредитом, 28361,69 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом, та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 183428,83 грн., а всього 47558,34 долари США та 183428,83 грн.,

звернути стягнення на предмет застави - автомобіль IVECO, модель 35 10, рік випуску 1991, тип ТЗ автобус - D, № кузова НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1;

та автомобіль ISUZU, модель MD 27 S, рік випуску 1996, тип ТЗ автобус - D, № кузова/шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер НОМЕР_2,

що належать на праві власності ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_3, шляхом продажу вказаних автомобілів Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах Державної автомобільної інспекції України та наданням Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» повноважень, необхідних для здійснення продажу предмета застави.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3441,00 грн. (три тисячі чотириста сорок одну грн. 00 коп.).

У задоволенні іншої частини позовних вимог до ОСОБА_2 відмовити.

Провадження у справі в частині позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» закрити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді