Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 415/2295/15-ц
Провадження № 22ц/782/666/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2015 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Єрмакова Ю.В.,

суддів Борисова Є.А., Авалян Н.М.

за участю секретаря Ткаченко Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційні скарги

Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 07 жовтня 2015 року та на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА :

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_3 акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернувся до суду з позовом, після уточнення якого, остаточно просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №LGY0GK00000094 від 23.05.2007 р. (далі Кредитний договір) станом на 30.07.2015 р. в сумі 339 615,84 грн. та судові витрати.

В обгрунтування позову зазначив, що заборгованість складається з: заборгованості за кредитом 69 663,62 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 101 020,14 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом 3 923,92 грн., пені за несвоєчасність виконання зобовязань за Кредитним договором 148 597,88 грн., а також штрафу (фіксованої частини) - 250 грн. та штрафу (процентної складової) 16 160,28 грн., у звязку з чим просив задовольнити позов.

Оскаржуваною ухвалою від 07 жовтня 2015 року залишено без розгляду позов до ОСОБА_2 в частині вимог про стягнення заборгованості за Кредитним договором, що мала місце станом на 06 березня 2012 року, в розмірі 129 361,31 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 69 663,62 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 28 976,35 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом 3 923,92 грн., пені за несвоєчасність виконання зобовязань за Кредитним договором 20 399,26 грн., штрафу фіксованої частини 250 грн. та штрафу (процентної складової) 6 148,16 грн.

Оскаржуваним рішенням від 07 жовтня 2015 року відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за Кредитним договором за період з 07.03.2012 р. по 20.03.2015 р. в розмірі 210 254,53 грн., яка складається із заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 72 043,79 грн., пені за несвоєчасність виконання зобовязань за Кредитним договором 128 198,62 грн. та штрафу (процентної складової) 10 012,12 грн.

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», не погодившись із вказаною вище ухвалою, вважаючи її незаконною, необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, подав апеляційну скаргу, просить цю ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позивачем також подано апеляційну скаргу на вказане вище рішення суду першої інстанції, яке він вважає неправосудним, просить це рішення скасувати та новим рішенням позовні вимоги задовольнити.

Сторони в судове засідання не зявилися, судом були виконані дії відповідно до ст. 74 ЦПК України щодо повідомлення належним чином сторін по справі, на адресу відповідача по справі та його представника неодноразово направлялися повідомлення про час та місце розгляду справи, у звязку з чим судова колегія вважає за можливим розглянути справу за відсутності цих осіб відповідно до ст.305 ЦПК України. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, судова колегія приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України Під час ухвалення рішення суд вирішує такі

питання:

1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими

доказами вони підтверджуються;

2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають

значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Такі вимоги закону судом першої інстанції були виконані частково.

Постановляючи ухвалу про залишення позову в частині без розгляду, суд першої інстанції керувався положеннями п. 4 ч. 1 ст. 207 Цивільного процесуального кодексу України та виходив з того, що спір про стягнення заборгованості за Кредитним договором між тими самими сторонами щодо заборгованості станом на 06.03.2012 р. з тих самих підстав розглядається у іншій справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення заборгованості за Кредитним договором, відсотків за користування кредитом, нарахованої за період з 07.03.2012 р. по 20 березня 2015 р., суд першої інстанції послався на положення ч. 1, 3, 4 ст. 631 та ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України та виходив з того, що Кредитний договір є розірваним з 31 січня 2012 року, а нарахування відсотків за користування кредитом, пені та штрафів після припинення договору є неможливим. Крім того, посилаючись на п. 5.4 Кредитного договору, суд першої інстанції дійшов висновку, що штраф (процентна складова) нараховується за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань лише один раз під час звернення до суду, а таке звернення вже мало місце у березні 2012 року, тому повторне нарахування є порушенням умов договору, а тому дійшов висновку про необґрунтованість вимог в цій частині.

Що стосується висновків суду про залишення позову в частині без розгляду на

підставі п. 4 ч. 1 ст. 207 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія

приходить до наступного.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення

заяви без розгляду, якщо спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих

самих підстав розглядається в іншому суді.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, позивач звертався до Лисичанського міського суду 30.03.2012 р. з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за Кредитним договором станом на 06.03.2012 р. в сумі 129 361,31 грн., яка складалась із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 69 663,62 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 28 976,35 грн., по комісії 3 923,92 грн., пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 20 399,26 грн., штрафу (фіксованої частини) 250 грн. та штрафу (процентної складової) 6 148,16 грн. (а. с. 60 68). За вказаним позовом ухвалювались заочне рішення від 16.05.2012 р., яке було скасовано за заявою відповідача (а. с. 4, 69), та ухвалено рішення від 26.03.2014 р. (а. с. 70). Вказана справа (№2/1214/3112/2012) була направлена до Апеляційного суду Луганської області 07.04.2014 р. та до Лисичанського суду не поверталась, що вбачається з листа суду від 05.05.2015 р. (а. с. 71).

Отже, позовні вимоги у справі, що розглядається, в частині заборгованості за Кредитним договором станом на 06.03.2012 р., є також предметом розгляду у іншій цивільній справі Лисичанського міського суду №2/1214/3112/2012.

Виходячи з викладеного, висновок суду першої інстанції у оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції про залишення позову в частині без розгляду відповідає обставинам справи, і колегія суддів не вбачає підстав для скасування цієї ухвали, а тому доводи апеляційної скарги стосовно зазначеної ухвали суду не можуть бути прийняті до уваги.

За вказаних обставин, враховуючи, що нерозглянуті за апеляційними скаргами справи у звязку з проведенням антитерористичної операції залишились у приміщенні Апеляційного суду Луганської області в місті Луганську, тобто на непідконтрольній Українській владі території, позивач має право у порядку, визначеному розділом ІХ ЦПК України (статті 402 409), звернутися до суду першої інстанції, який ухвалив рішення по суті справи, із заявою про відновлення втраченого судового провадження.

Що стосується висновків суду про відмову у задоволенні позову в частині заборгованості за Кредитним договором, нарахованої за період з 07.03.2012 р. по 20.03. 2015 р., судова колегія приходить до наступного.

За приписами ч. ч. 1 та 2 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір також може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або закону.

Стаття 654 ЦК України передбачає вчинення розірвання договору у такій самій формі, що й договір, що розривається , якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Як вбачається з фактичних обставин у справі, договір про розірвання Кредитного договору між сторонами не укладався, судових рішень про розірвання Кредитного договору також не ухвалювалось.

Частина 3 статті 651 ЦК України передбачає, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково договір є відповідно розірваним або зміненим, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом.

Натомість вказана норма не може бути застосована в даному випадку, оскільки Банк свої зобовязання за Кредитним договором перед позичальником виконав у повному обсязі, отже, від договору не відмовлявся.

Таким чином, з огляду на викладене вище та на приписи вказаних вище норм законів, судова колегія приходить до висновку про те, що Кредитний договір не є розірваним та, відповідно, зобовязання позичальника не є припиненими, а тому висновки суду першої інстанції, який вважав цей договір розірваним, а зобовязання припиненими, є безпідставними та не ґрунтуються на законі, у звязку з чим судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги, що Кредитний договір не є розірваним на підставі повідомлення.

На підставі викладеного вище, враховуючи залишення без розгляду позовних вимог в частині стягнення заборгованості за Кредитним договором, що були предявлені станом на 06.03.2012 р. та розглядаються у іншій справі, колегія суддів вважає, що предметом розгляду у цій справі є заборгованість за відсотками за користування кредитом у період з 07.03.2012 р. по 30.07.2015 р. (за вимогами позивача в уточненій позовній заяві, пеня та штраф (процентна складова) в частинах, нарахованих за період з 07.03.2012 р. по 30.07.2015 р., що обгрунтовано і у висновках суду першої інстанції. Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 3 923,92 грн. є предметом розгляду у іншій справі, про що зазначено вище. У цій справі у вказаній частині пред'явлено вимоги про стягнення тієї ж суми заборгованості по комісії, тобто після 06.03.2012 р. комісія Банком не нараховувалась.

Отже, колегія суддів, враховуючи, що Кредитний договір не є розірваним, вважає, що є підстави для задоволення позовних вимог у вказаній частині, але не у повному обсязі, виходячи з наступного.

Згідно з п. 7.1 Кредитного договору періодом сплати вважається період з 21 по 28 числа кожного місяця, отже, простроченим вважається платіж за попередній місяць з 29 числа поточного місяця. З огляду на зазначене строк останнім днем сплати відсотків за березень 2012 р. було 28.04.2012 р., отже, виходячи з того, що позивач звернувся з позовом у цій справі 10.04.2015 р., заборгованість по відсотках за Кредитним договором з 07.03.2012 р. є в межах строку позовної давності, про застосування якої, як зазначено у оскаржуваному рішення, просив представник відповідача.

Підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом за період з 07.03.2012 р. по 30.07.2015 р., тобто за 1241 день, виходячи із простроченої заборгованості за наданим кредитом, що становить 69 663,62 грн., процентної ставки у 30%, визначеної п. 7.4 Кредитного договору на випадок порушення позичальником зобовязань по погашенню кредиту, а також з фактичної кількості днів користування кредитом у 360 днів у році, визначеної п. 3.4 Кредитного договору.

Розрахунок заборгованості по відсотках, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»:

69 663,62 грн. х 30% : 100% :360 днів х 1241 день = 72 043,79 грн.

Вказана сума відповідає даним розрахунку позивача (а. с. 44 46) за мінусом суми заборгованості по відсотках за користування кредитом станом на 06.03.2012 р. у розмірі 28 976,35 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені за період з 07.03.2012 р., колегія суддів виходить з такого.

Оскільки згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу) застосовується позовна давність у один рік, то з огляду на те, що позов у цій справі було подано 10.04.2015 р., пеня у даному випадку може бути стягнена з 10.04.2014 р.

Разом з тим, слід врахувати положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», відповідно до яких на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р, до таких населених пунктів було віднесено і місто Лисичанськ, де проживає відповідач.

Вказане розпорядження було зупинено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р.

Розпорядження від 05 листопада 2014 року №1079-р. було оскаржено ТОВ «ТАР АЛЬЯНС»до суду в порядку адміністративного судочинства. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року, розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р було визнано не чинним. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2015 року вказані судові рішення скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже, на момент вирішення справи обидва розпорядження Кабінету Міністрів України мають однакову юридичну силу, жодне з них не скасоване у встановленому законом порядку та не визнане не чинним, а тому до правовідносин сторін підлягає застосуванню розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р. у його взаємозвязку із Законом України №1669- VII від 02 вересня 2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Таким чином, у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь Банку пені за період з 14.04.2014 р. по 30.07.2015 р., а також за період з 07.03.2012 по 09.04.2014 р. слід відмовити.

Задоволенню, на думку колегії суддів, підлягають вимоги позивача в цій частині лише за період з 10.04.2014 р. по 13.04.2014 р., тобто за 4 дні.

Виходячи з даних у розрахунку Банку (а. с. 44 46), пеня в сумі 129 869,87 грн. нарахована за 1276 днів, отже, за кожен день нараховується пеня в розмірі 101,78 грн.

Розрахунок пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача:

101,78 грн. х 4 дні = 407,12 грн.

Щодо штрафу (процентної складової) в розмірі 10 012,12 грн., то колегія суддів не погоджується з висновком суду у оскаржуваному рішенні, оскільки вони є необгрунтованими. Суд першої інстанції в цій частині посилається на п. 5.4 Кредитного договору, яким визначається право Банку на нарахування штрафу (відсоткової складової) у розмірі 5% від суми позову при зверненні до суду за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених Кредитним договором, більш ніж на 30 днів.

Проте у вказаному пункті відсутнє обмеження на нарахування та стягнення штрафу (процентної складової) одним зверненням до суду.

Сума штрафу у 10 012,12 грн. відповідає 5% ціни позову, яка є предметом розгляду у цій справі. Натомість позовні вимоги колегією суддів задовольняються частково: в частині відсотків за користування кредитом в розмірі 72 043,79 грн. та в частині пені в розмірі 407,12 грн., тобто всього в сумі 72 450,91 грн., отже, штраф (процентна складова) підлягає стягненню в розмірі 3 622,55 грн. з такого розрахунку:

72 450,91 грн. : 100% х 5% = 3 622,55 грн.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не мав ухвалювати оскаржуване рішення 07.10.2015 р., оскільки в цей же день ним було постановлено ухвалу про залишення без розгляду позову в частині позовних вимог, яке оскаржується окремо від рішення та не набрало чинності, проте суд при цьому в оскаржуваному рішенні послався на висновки у оскаржуваній ухвалі як на встановлений факт.

Вказаний довід апелянта не є обґрунтованим, оскільки судом прийнято судові рішення щодо всіх позовних вимог позивача, при цьому ухвалення рішення щодо одних позовних вимог в один день з постановленням ухвали щодо інших позовних вимог відповідає нормам цивільного процесуального кодексу та не позбавляє позивача права на апеляційне оскарження обох судових рішень.

З урахування наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу.

Згідно зі ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин відповідно п.1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції повинно бути скасовано, з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313,314,317 ЦПК України,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 07 жовтня 2015 року відхилити.

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 07 жовтня 2015 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 жовтня 2015 року задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 07 жовтня 2015 року скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по відсотках за користування кредитом за кредитним договором №LGY0GK00000094 від 23.05.2007 р. в розмірі 72 043,79 грн., пеню в розмірі 407,12 грн. та штраф (процентну складову) в розмірі 3 622,55 грн., а всього 76 073,46 грн.

У задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» пені за період з 07 березня 2012 року по 09 квітня 2014 року та з 14 квітня 2014 року по 30 липня 2015 року відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий Ю.В.Єрмаков

Судді: Н.М. Авалян

ОСОБА_4