РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10588/13-ц

пр. № 2/759/6394/15

25 листопада 2015 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Макаренко В.В.,

при секретарі - Павлишина А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішення ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання права власності на земельну ділянку за Київською міською радою, зобов'язання повернути земельну ділянку, -

в с т а н о в и в:

Прокурор Святошинського району м. Києва в липні 2013 року звернувся до суду з позовом до Київської міської Ради, ОСОБА_1 та просив визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради №867/1923 від 09.07.2009 року «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по просп. Перемоги, 15 км, діл. 34-а у Святошинському районі м. Києва»; визнати недійсним виданий на імя ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану по просп. Перемоги, 15 км, діл. 34-а у Святошинському районі м. Києва, серії ЯЖ №912774, виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 18.06.10 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03786; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку по просп. Перемоги, 15 км, діл. 34-а у Святошинському районі м. Києва, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0296, вартістю 358040,75 грн., за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради; зобовязати ОСОБА_1 повернути на користь Київської міської ради (вул. Хрещатик, 32, м. Київ, 01044) земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0296, вартістю 358040,75 грн., що розташована по просп. Перемоги, 15 км, діл. 34-а у Святошинському районі м. Києва.

При цьому, посилається на те, що вказана земельна ділянка відведена відповідачу ОСОБА_1 з порушенням вимог частини 9 ст. 118 ЗК України, зокрема, щодо погодження проекту відведення земельної ділянки із природоохоронними органами, а саме: з Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в областях, містах Києві та Севастополі, натомість, проект землеустрою 29.05.2009 р. погоджено Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради, який не відноситься до органів Мінприроди. Крім цього, земельна ділянка відведена відповідачу з порушенням вимог частини 2 ст.52 ЗК України, яка на землях рекреаційного призначення забороняє діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан земель. Виділена у власність відповідачу земельна ділянка у відповідності до форми 6-зем, затвердженої наказом Держкомстату України №377 від 05.11.1998 р., вилучено із ненаданих у власність чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування.

Тобто, відповідно до ст. 51 ЗК України на час прийняття Київрадою оспорюваного рішення спірна земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення, але вказаним рішенням ця земельна ділянка була віднесена до земель житлової і громадської забудови. Однак, питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалось, що відповідно до правил п. «а» ст. 21 ЗК України є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, оскільки є порушенням ст.20 ЗК України.

У відповідності до вимог ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проект відведення земельної ділянки ОСОБА_1 підлягав обов'язковій державній землевпорядній експертизі, проведення якої згідно пункту 4.1.1. Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України №391 від 03.12.2004 р., віднесено до відання Державного комітету України по земельних ресурсах та його територіальних органів, що в спірному випадку проведено не було. Таким чином, проект землеустрою не отримав позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації, що є порушенням ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». Позивач вважав, що оскаржуваним ним рішенням Київради порушено право власності територіальної громади м. Києва на землю. У зв'язку із наведеним, позивач просив задовольнити позов на підставі ст.ст. 19, 20, 21, 51, 59, 60, 80, 84, 118, 123, 124, 127, 128, 152, 184 ЗК України, ст.ст. 11, 16, 21, 167, 169, 256, 267, 268 ЦК України.

Прокурор Святошинського району м. Києва в судовому засіданні позов підтримав.

Представник Київської міської ради в судове засідання не з"явився про час, місце слухання справи повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з"явився, повідомлявся належним чином.

Суд, вислухавши пояснення прокурора, з'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, відповідач ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку по просп. Перемоги, 15 км., діл. 34-а у Святошинському районі м. Києва, площею 0,1 га, на підставі Державного акту серії ЯЖ № 912774 на право власності на земельну ділянку, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 18.06.2010 р. та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-03786 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вказаний державний акт виданий на підставі рішення Київської міської ради №867/1923 від 09.07.2009р. «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на просп. Перемоги, 15 км., діл. 34-а у Святошинському районі м. Києва».

Як вбачається з матеріалів справи зазначена вище земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_1 із земель міста у порядку безоплатної приватизації (відведення).

Відповідно до вимог частини 9 ст. 118 ЗК України проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Але, проект землеустрою щодо спірної земельної ділянки ОСОБА_1. 29.05.2009 р. погоджено Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради, який не відноситься до органів Мінприроди.

Згідно частини 2 ст.52 ЗК України на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкодити використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Відповідно до п.10.4. ДБН 360-92**, на землях зелених зон міст не допускається розміщення будівель, споруд та комунікацій, що не передбачені для відпочинку, занять спортом та обслуговування лісового господарства.

Статтею 19 ЗК України (в редакції станом на час прийняття оскаржуваного рішення) встановлено категорії земель України, які поділяються за основним цільовим призначенням, серед яких окремими пунктами зазначені землі рекреаційного призначення та землі житлової та громадської забудови.

За даними форми 6-зем, затвердженої наказом №377 Держкомстату України від 05.11.1998 р., земельну ділянку 34-а по просп- Перемоги, 15 км вилучено із ненаданих у власність чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування.

Таким чином, відповідно до вимог ст.51 ЗК України спірна земельна ділянка на момент прийняття Київрадою оспорюваного рішення відносилась до земель рекреаційного призначення, а після прийняття вказаного рішення, ця ж земельна ділянка була віднесена до земель житлової та громадської забудови.

При цьому, зміна цільового призначення спірної земельної ділянки відповідно до правил ст.20 ЗК України не проводилась.

У відповідності до п. «а» ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Згідно частини 1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Оцінюючи зібрані по справі докази в частині позовних вимог про визнання незаконним і скасування рішення Київської міської Ради №867/1923 від 09.07.2009 р. в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку, що вказана позовна вимога знайшла своє підтвердження в судовому засіданні належними доказами, оскільки оспорюване позивачем рішення прийнято з порушенням вимог діючого законодавства, суперечить актам цивільного законодавства, порушує право на землю територіальної громади м.Києва, у зв'язку із чим підлягає визнанню незаконним, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку, суд приходить до наступного.

Відповідно до правил ст.ст. 116, 118 ЗК України державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про правомірність його видачі залежить від того чи є законним рішення, на підставі якого його видано.

Згідно пункту 3) частини 1 ст.346 ЦК України право власності особи припиняється на майно, яке за законом не може належати цій особі.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Вказана вище правова позиція висловлена Верховним Судом України в справі №6-92 від 18.09.2013 р.

Однак, у спірному випадку, як встановлено судом, відповідач набув право власності на земельну ділянку з порушенням ст.ст. 52, 116,118 ЗК України, тобто незаконно.

Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки власності територіальної громади у приватну власність та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення).

Враховуючи наведене, виходячи із приорітету суспільного інтересу над інтересом конкретної особи, суд вважає, що оскільки відпали підстави для отримання відповідачем державного акту на право власності на земельну ділянку від 18.06.2010 р., враховуючи те, що спірна земельна ділянка не може належати відповідачу ОСОБА_1, вказаний вище правовстановлюючий документ підлягає визнанню недійсним, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Згідно статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з статтею 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Оскаржуваним рішенням, державним актом спірної земельної ділянки порушено право власності територіальної громади міста Києва на землю.

Зазначене прав підлягає захисту у спосіб, визначений п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, - відновлення становища, яке існувало до порушення. Застосування саме такого способу захисту забезпечить досягнення мети захисту порушених прав та інтересів - збереження у власності територіальної громади міста Києва земельної ділянки.

З огляду на викладене, для захисту порушеного права необхідно відновити становище, яке існує до порушення, шляхом визнання права власності на спірну земельну дзвінку за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міською радою на підставі ст. 392 ЦК України.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки ґрунтуються на законі.

Керуючись ст.ст. 19, 20, 21, 51, 52, 81, 84, 116, 118, 152 ЗК України, ст.ст. 15, 16, 21, 167, 169, 346, 268 ЦК України, наказом Держкомстату України №377 від 05.11.1998р., ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», пунктом 4.1.1. Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України №391 від 03.12.2004р., практикою Європейського суду з прав людини і правовими позиціями Верховного Суду України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 74, 86, 212-215, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішення ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання права власності на земельну ділянку за Київською міською радою, зобов'язання повернути земельну ділянку - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради №867/1923 від 09.07.09 «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по просп. Перемоги, 15 км, діл. 34-а у Святошинському районі м. Києва».

Визнати недійсним виданий на імя ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану по просп. Перемоги, 15 км, діл. 34-а у Святошинському районі м. Києва, серії ЯЖ №912774, виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 18.06.10 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03786.

Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку по просп. Перемоги, 15 км, діл. 34-а у Святошинському районі м. Києва, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер :75:670:0296, вартістю 358040,75 грн., за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради.

Зобовязати ОСОБА_1 повернути на користь Київської міської ради (вул. Хрещатик, 32, м. Київ, 01044) земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0296, вартістю 358040,75 грн., що розташована по просп. Перемоги, 15 км, діл. 34-а у Святошинському районі м. Києва.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Святошинський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ В.В. МАКАРЕНКО