Справа № 363/3045/14-ц Головуючий у І інстанції Підкурганний В. В.
Провадження № 22-ц/780/5530/15 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 4 02.12.2015
УХВАЛА

Іменем України

02 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Приходька К.П.,

суддів Голуб С.А., Білоконь О.В.,

при секретарі: Дрозд Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 липня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Головне управління юстиції у Київській області про визнання права власності на спадкове майно,-

встановила:

у липні 2014 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася, на те що на підставі судового рішення звернулася до Вишгородської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_4, яка померла у травні 2003 року. Однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів.

Вважає, що у неї є всі підстави на визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна підставі статей 387 та 392 ЦК України.

Таким чином позивачка просила визнати за нею право власності на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1; право власності на 1/2 земельної ділянки (паю) розміром 1,97 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває в колективній власності ВАТ ім. Васильєва, с. Гута Межигірська, Вишгородського району, Київської області та на яку ОСОБА_4 мала право власності, на підставі Сертифікату серії НОМЕР_1, виданого Вишгородською районною державною адміністрацією в 2001 році та зареєстрованого в книзі сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № НОМЕР_4; право власності на 1/2 грошових внесків, що знаходились на зберіганні Державного ощадного банку України № 8151/020 с. Лютіж, Вишгородського району на рахунках № НОМЕР_2, № НОМЕР_3 та в Державному Ощадному банку № 8151/011 с. Синяк Вишгородського району на рахунку № НОМЕР_5; право власності на 1/2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1196 га; стягнути з ОСОБА_3 грошові кошті; визнати недійсною реєстрацію свідоцтва № НОМЕР_6 про право на спадщину права на земельну ділянку у відділі земельних ресурсів Вишгородської районної державної адміністрації; визнати недійсною державну реєстрацію свідоцтва про право на спадщину № НОМЕР_7 житлового будинку у Вишгородському бюро технічної інвентаризації.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 липня 2015 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 липня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. Зазначила, що рішення є незаконне, ґрунтується на неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення та неправильне застосування матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 04 листопада 2015 року замість померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 до участі у справі залучено його правонаступників, а саме: дружину ОСОБА_5 та дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 березня 2000 року виконкомом Лютізької сільської ради було посвідчено заповіт ОСОБА_8, за яким спадкоємцем зазначено в заповіті майна є її син ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8, яка є матір'ю позивача та відповідача, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_8, виданим виконкомом Лютізької сільської ради Вишгородського району Київської області від 10.05.2003 року.

На підставі зазначеного заповіту, в.о. державного нотаріуса Вишгородської державної нотаріальної контори від 27 липня 2004 року були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 за НОМЕР_13 та за № 1649 щодо житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1; земельної частки (паю) розміром 1,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж, яка перебуває в колективній власності ВАТ ім. Васильєва, що належала ОСОБА_4, на підставі сертифікату серії PH №366431 виданого Вишгородською районною державною адміністрацією в 2001 році та зареєстрованого в книзі сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № НОМЕР_4; грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться в Державному ощадному банку № 8151/020 с. Лютіж, Вишгородського району на рахунках № НОМЕР_2, № НОМЕР_3 та в Державному ощадному банку №8151/011 с. Синяк Вишгородського району на рахунку № НОМЕР_5, що належали ОСОБА_4 на підставі ощадних книжок; грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться в Державному ощадному банку №8151/020 с. Лютіж, Вишгородського району на рахунках НОМЕР_9, НОМЕР_10, що належали ОСОБА_9 - чоловіку померлої котрий помер 11 жовтня 2002 року, яка після його смерті спадщину фактично прийняла, але юридично її не оформила, на підставі ощадних книжок .

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Тобто, Закон закріплює право фізичної особи призначити спадкоємців шляхом складання заповіту і розподілити спадкове майно, майнові права та обов'язки на свій розсуд.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_11, виданим Відділом реєстрації актів у м. Києві від 21.03.2014 року.

При цьому із матеріалів спадкової справи №265, заведеної після смерті ОСОБА_3, вбачається, що спадщину після його смерті, у встановленому законом порядку прийняли дружина, син та дочка.

Відповідно до ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09 квітня 2014 року було частково задоволено позов ОСОБА_2, визначено додатковий строк для подання до Вишгородської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом №1649 від 27 липня 2004 року, видане на ім'я ОСОБА_3

Однак державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_4, яка померла у травні 2003 року ОСОБА_10, було відмовлено у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів.

Відповідно до п.4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 року №296/5 «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна»

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За правилами ст.1 ЦПК України закріплено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ухвалюючи рішення про відмову у позові ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із вимог ст.1241 ЦК України та з того, що померлий ОСОБА_3 успадкував майно, на яке претендувала позивачка, на підставі чинного на час розгляду справи у суді заповіту, та відсутності доказів у справі які б свідчили про поширення дії норми, закріпленої у статті 1241 ЦК України щодо позивачки, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на частину спірного, на її думку, нерухомого майна (будинок та земельні ділянки), є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1241 ЦК України визначено право певних осіб на отримання частки спадкового майна, незалежно від змісту заповіту закон гарантує визначену частку спадщини, яка є обов'язковою часткою.

Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону.

Перелік таких осіб, визначений вищевказаною статтею ЦК України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. До цього переліку входять лише особи, які належать до першої черги спадкоємців за законом і є малолітніми, неповнолітніми, повнолітніми непрацездатними дітьми спадкодавця (в тому числі усиновленими), непрацездатною вдовою (вдівцем), непрацездатними батьками (усиновителями) та дітьми, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини.

Всупереч вимогам ст.ст.10,60 ЦПК України ОСОБА_2 не надала беззаперечних доказів неможливості оформлення своїх спадкових прав на заявлене нею майно.

Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, судом критично оцінені доводи позивачки щодо задоволення позову, на підставі статті 392 ЦК України, згідно якої, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Однак, такі доводи ОСОБА_2, також, не можуть бути взято судом до уваги для задоволення позовних вимог про визнання права власності, так як власником спірного нерухомого майна вона не була. Так само судом не вбачається підстав для застосування норм статті 387 ЦК України для вирішення спору, що розглядається.

Що стосується позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів та про визнання недійсною реєстрацію свідоцтв про право на спадщину за НОМЕР_12 та за НОМЕР_13, то зазначені позовні вимоги є необґрунтованими, так, як із змісту названих позовних вимог не вбачається можливості визначити та встановити яка сума грошових коштів і чому саме має бути стягнута із відповідача; на чиє ім'я видані свідоцтва про державну реєстрацію та яких саме об'єктів вони стосуються.

Крім того судом апеляційної інстанції встановлено, що після смерті ОСОБА_3, спадщину за законом отримали його правонаступники, а саме: дружина ОСОБА_5 та діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Позивачка просила суд визнати за нею право власності на спірне майно, проте на зазначене майно відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, вже отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, які позивачкою під час розгляду даної справи не оспорюються.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, на суд як державний орган, покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим він має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Отже, аналізуючи вищезазначене, колегія судів, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку відмовивши в позові.

Інші доводи апеляційної скарги не містять в собі правових підстав для висновку про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,309,313-315,317,319 ЦПК України колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді