Справа № 462/5863/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2015 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Боровкова Д.О.

при секретарі Журавльовій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтер-Топ» та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, як солідарних боржників про стягнення коштів у розмірі 8989695,52 грн. як заборгованість за договором позики від 23 жовтня 2014, укладеного між ним та ТОВ «Альтер-Топ» включаючи пеню, проценти та індекс інфляції. В процесі розгляду справи позивач уточнив свою вимоги шляхом подання заяви про збільшення позовних вимог /а.с.266,267/, мотивуючи це зміною курсу гривні по відношенню до гривні і з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідачів солідарно 14216722,52 гривень.

У судовому засіданні представники позивача позов підтримали у повному обсязі з мотивів наведених у позовній заяві, просять позов задовольнити.

Суд ухвалив справу розглядати без участі представника відповідача ТОВ «Альтер-Топ», який будучи належним чином повідомлений про час і місце судового засідання /а.с.289,290/, до суду не з'явився з невідомих причин, заперечень на позовну заяву не надав, проте у заяві про скасування заходів забезпечення позову проти позовних вимог заперечив /а.с.51-53/.

Також, суд ухвалив справу розглядати без участі відповідача ОСОБА_2, який в судове засідання не з'явився, проте подав до суду письмові заперечення /а.с.271,272/, позов заперечив у частині, що стосується його інтересів, мотивуючи це тим, що порука вважається припиненою, оскільки було збільшено обсяг відповідальності поручителя без його згоди, просить справу розглядати без його участі..

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 в якості позикодавця - з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альтер-Топ», в якості позичальника, з - іншої сторони, було укладено договір грошової позики /а.с.7/.

Пунктом 1.1. договору грошової позики визначено, що у строк до 10 листопада 2014 року позикодавець зобов'язується надати у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 7000000,000 гривень, що еквівалентно 540540,54 доларів США станом на день укладення договору (1 долар - 12,95 гривень) а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів в строк до 31 жовтня 2016 року з урахуванням вимог пункту 3.5. договору грошової позики.

01 листопада 2014 року було укладено додаткову угоду №1 до договору грошової позики від 23 жовтня 2014 року, якою було викладено у новій редакції пункти 1.1. , 2.1. та 3.1. договору грошової позики, зокрема змінено дату надання позики не пізніше 31 січня 2015 року та дату повернення позики на 30 листопада 2016 року, а також складено новий графік погашення позики /а.с.8/. У п. 3.1. договору позики сторони домовилися про те, що у випадку якщо на дату повернення позики розмір середньозваженого курсу долара США до гривні на міжбанківському валютному ринку України збільшиться або зменшиться на 3 (три) чи більше відсотки порівняно із розміром середньозваженого курсу долара США на міжбанківському валютному ринку України, а дату видачі позики, сума позики (її частина) повертається у розмірі скорегованому пропорційно до зміни середньозваженого курсу долара США до гривні на міжбанківському валютному ринку України. Відповідно до п. 4.1.2 договору позики за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення позичених коштів у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцеві пеню в розмірі 25 % від суми несвоєчасного виконання боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Факт виконання грошових зобов'язань зі сторони позивача підтверджується платіжними банківськими дорученнями, а саме: №113 від 27.10.2014 року на суму - 256 355,00 грн., №60 від 07.11.2014 року на суму - 147 747,34 грн., №186 від 14.11.2014 року на суму - 1 500 000,00 грн., №119 від 17.11.2014 року на суму - 3 000 000,00 грн., №19 від 19.11.2014 року на суму 2 095899,66 грн. /а.с.10-12/.

Зі змісту заяви відповідача ТзОВ «Альтер-Топ» про скасування заяви про забезпечення позову вбачається, що він не заперечує факту укладення договору позики і одержання коштів, також визнає, що він не перераховував гроші, стверджуючи, що не міг цього зробити через закриття у червні 2015 року рахунків позивачем /а.с.75/, останнім у спростування зазначеного твердження довідка ПАТ «Інтеграл-Банк» від 09.09.2015 року, де зазначається, що рахунок позивачем було закрито 07 серпня 2015 року /а.с.292/.

Інших доказів щодо погашення позики частинами в строки, передбачені графіком погашення позики, відповідач ТзОВ «Альтер-Топ» суду не надав.

Як убачається з розрахунку боргу /а.с.6/ позичальник неналежним чином не виконує взятті на себе зобов'язання, суму боргу частинами обумовленими згідно з графіком погашення позики не повертає, в зв'язку з чим його заборгованість за договором позики становить: основна сума заборгованості - 12227027,00 грн. (540540,54 дол. США х 22,62 курс НБУ за 1 дол. США); пеня -1238729,64 грн.; 3% річних - 63061,88 грн.; інфляційні втрати - 687904,00 грн.

Відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів, які б спростовували наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором позики, а відтак суд бере до уваги вищевказаний розрахунок, який був наданий позивачем.

Відповідно до ч. 1ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

. Стаття 1049 ЦК України встановлює обов'язок позичальника повернути позик, а саме позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 1050 ЦКУ визначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтями 524 та 533 ЦК України передбачено, що валюту виконання зобов'язання, а саме зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства слідує, що хоча положення чинного законодавства і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011 у справі № 3-141гс11).

Крім того, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-145-цс/14 від 24.09.2014).

У разі порушення зобов'язання за договором настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (штраф, пеня), а саме грошової суми, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Крім того, приписами пункту 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Беручи до уваги, наданий позивачем деталізований розрахунок заборгованості, суд вважає, що вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу з огляду на таке.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (аналогічна правова позиція викладено в постанові Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі № 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні, а відтак у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних витрат у розмірі 687904,00 грн. слід відмовити за безпідставністю.

Згідно зі ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У відповідності до вимог ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У справі наявний договір поруки № №23-10/14 від 23.10.2014 року /а.с.13/. Пунктом 1.1. договору поруки визначено, що відповідності до умов цього Договору Поручитель зобов'язується відповідати перед Кредитором за виконання Боржником - ТОВ «Альтер-Топ» своїх грошових зобов'язань за договором грошової позики від 23 жовтня 2014 року, укладеного між кредитором ОСОБА_1 та боржником ТОВ «Альтер-Топ» у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником зобов`язань.

Проте, в матеріалах справи наявні докази того, що 01 листопада 2014 року було укладено додаткову угоду №1 до договору грошової позики від 23 жовтня 2014 року, якою було викладено у новій редакції пункти 1.1. , 2.1. та 3.1. договору грошової позики, зокрема змінено дату надання позики не пізніше 31 січня 2015 року та дату повернення позики на 30 листопада 2016 року, а також складено новий графік погашення позики. Доказів того, що про таку зміну був повідомлений відповідач ОСОБА_2 позивачем не надано.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку .Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК Кодексу порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Підставою для припинення поруки є сукупність двох умов, а саме: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення відповідальності поручителя внаслідок таких змін (аналогічна правова позиція викладено в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 р. у справі № 6-160цс13).

Суд вважає, що в обсяг відповідальності поручителя ОСОБА_2 входять істотні умови договору поруки, які визначають його зміст, зокрема строк існування зобов'язання і суми платежів. Суд розцінює збільшення терміну тривалості основного зобов'язання і зміну графіку погашення як такі, що збільшують обсяг відповідальності поручителя без його згоди.

За таких, обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 в солідарному порядку слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Враховуючи наведене, беручи до уваги, що відповідач ТОВ «Альтер-Топ» не виконує взятті на себе зобов'язання щодо повернення позики частинами, обумовленими графіком погашення позики, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності прийшов до висновку, що з ТОВ «Альтер-Топ» на користь позивача слід стягнути основну суму заборгованості по договору грошової позики 12227027,00 грн.; пеню - 1238729,64 гривень; 3% річних - 63 061,88 гривень, що разом становить 13528 818, 52 грн.

Крім того, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,62,88,209,212-215,218 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтер-Топ» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1), основну суму заборгованості по договору грошової позики 12227027,00 (дванадцять мільйонів двісті двадцять сім тисяч двадцять сім) гривень; пеню - 1238729,64 гривень; 3% річних - 63 061,88 гривень, що разом становить 13528 818, 52 (тринадцять мільйонів п'ятсот двадцять вісім тисяч вісімсот вісімнадцять гривень 52 коп. боргу

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтер-Топ» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1) 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

Оригінал ухвали.