АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7623/15 Справа № 198/301/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Гайдар І. О. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі -

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади с.Шандрівка Юр'ївського району Дніпропетровської області в особі Шандрівської сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області, треті особи - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Юр'ївського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, відділ Дерземагенства в Юр'ївському районі головного управління Держемагенства у Дніпропетровській області, про встановлення факту родинних відносин та факту перебування на утриманні, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим позовом до територіальної громади с.Шандрівка Юр'ївського району Дніпропетровської області в особі Шандрівської сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області (далі - Шандрівська сільська рада) про встановлення факту родинних відносин та факту перебування на утриманні, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна тітка ОСОБА_3

Вказувала, що з 1997 року по січень 2002 року вони з тіткою проживали однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, вона (позивач) отримувала мінімальну пенсію за віком, якої їй не вистачало для забезпечення нормального рівня життя, а тітка ОСОБА_3 мала можливість та надавала їй матеріальну допомогу. Після смерті тітки відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 7,021 га, розташованої на території Шандрівської сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області, яку вона прийняла фактично, шляхом управління та володіння майном.

Зазначала, що з метою оформлення спадкових прав у 2015 році звернулась до нотаріуса, проте постановою від 22 квітня 2015 року нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність доказів родинних стосунків між померлою ОСОБА_3 та нею, так як в її свідоцтві про народження не записані дані про батька та матір.

Посилаючись на те, що право власності на спірну земельну ділянку належало ОСОБА_3 на підставі державного акту про право приватної власності на землю, виданого Шандрівською сільською радою Юр'ївського району Дніпропетровської області 23 серпня 2001 року, а норми діючого на той момент законодавства не вимагали здійснення кадастрової зйомки земельної ділянки та присвоєння відповідного кадастрового номеру, враховуючи смерть власника земельної ділянки та зважаючи на те, що вона не може оформити спадщину, просила суд встановити факт родинних відносин між нею та ОСОБА_3, померлою ІНФОРМАЦІЯ_1, а також факт перебування її на утриманні ОСОБА_3 у період з 1997 року по січень 2002 року, визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 7,021 га, розташовану на території Шандрівської сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області.

Рішенням Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2015 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (а.с.56).

На підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 23 серпня 2001 року Шандрівською сільською Радою народних депутатів, ОСОБА_4 належала земельна ділянка площею 7.021 га, розташована на території Шандрівської сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.19).

У Спадковому реєстрі інформація про заповіти, спадкові договори та видані свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 відсутня (а.с.15-16).

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що в ході судового розгляду не знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_2 з 1997 року до ІНФОРМАЦІЯ_1, дня смерті спадкодавця ОСОБА_3, перебувала на утриманні останньої, та застосувавши до правовідносин норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, прийшовши до висновку, що позивач не відноситься до кола спадкоємців померлої у зв'язку з чим встановлення факту родинних відносин не має юридичного значення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Як встановлено по справі, спірні правовідносини щодо встановлення факту родинних відносин та факту перебування на утриманні, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, виникли після смерті ОСОБА_4 у 2002 році, тому ці правовідносини повинні регулюватися нормами ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.5 постанови "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року №5, суди для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, повинні з'ясовувати, які фізичні особи та організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання.

Пунктом 8 зазначеної вище постанови вказано, що чинним на час відкриття спадщини, встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів для існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Статтею 531, в редакції ЦК УРСР 1963 року, визначено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.

Крім того, з системного аналізу норм цивільного законодавства, повне утримання означає відсутність у члена сім'ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов'язок щодо утримання цього члена сім'ї. Основне значення допомоги слід з'ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо.

Утриманням є вид правовідносин, у межах яких одна фізична особа зобов'язана надавати іншій фізичній особі матеріальну підтримку в грошовій (як правило) або в натуральній формі у випадках та за дотримання умов, визначених законом або договором про надання утримання, а інша фізична особа має право вимагати від першої фізичної особи виконання обов'язку щодо надання утримання.

Завдання інституту утримання полягає у створенні умов для матеріального задоволення потреб людини, які виникають в силу її буття та перебування в суспільстві, у тих випадках, коли власні доходи такої людини не можуть достатньою мірою забезпечити задоволення цих потреб.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Положеннями ст.63 ЦПК України передбачено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

З довідок Управління Пенсійного фонду України в Юр'ївському районі вбачається, що розмір пенсій, які отримували ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 01 грудня 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (день смерті ОСОБА_4 ), остання отримувала значно меншу пенсію ніж позивач (а.с.10,90).

Позивач була працездатною, належних доказів перебування на утриманні померлої та відсутності будь-яких інших джерел засобів для існування суду не надала.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання права власності на спірну ділянку в порядку спадкування суд вірно керувався положенням ЦК УРСР 1963 року, з аналізу яких встановлено, що племінники не мали право на спадкування після смерті тітки, оскільки при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю (ст.529 ЦК УРСР 1963 року).

Згідно зі ст.530 ЦК УРСР 1963 року, при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Втім факт встановлення родинних відносин позивача з померлою ОСОБА_4 не має для неї юридичного значення.

За таких обставин суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, оскільки, в основному, зводяться лише до цитування, та особистого тлумачення норм діючого законодавства та переоцінки доказів по справі, хоча згідно із ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін та показання свідків перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, підстав для виходу за межі апеляційної скарги не вбачається, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.