Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"21" жовтня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Хараджа О. О., при секретарі Сініловій Г.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до ПрАТ «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що працював у ПрАТ «Азовелектросталь», після чого 05 лютого 2015 року його було звільнено у зв'язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. За період його роботи з серпня 2014 року по лютий 2015 року йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 16495,79 грн. У зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати йому має бути виплачена компенсація втрати частини заробітної плати за цей період у розмірі 4351,18 грн. У зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України відповідач має сплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.02.2015 року по 15.09.2015 року із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 115,03 грн. за 166 середньомісячних робочих днів, у сумі 19095,71 грн. Також вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача йому завдано моральну шкоду, розмір якої оцінює в 1000 грн.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з серпня 2014 року по лютий 2015 року в сумі 16495,79 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати за цей період у розмірі 4351,18 грн., середній заробіток за період з 06.02.2015 року по 15.09.2015 в сумі 19095, 79 грн., середній заробіток за час розгляду справи у суді по день ухвалення судом рішення та моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Крім того, просив стягнути з відповідача на свою користь понесені ним судові витрати на правову допомогу у розмірі 292,32 грн.

Позивач у судове засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутністю.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надавши письмові заперечення проти позову, в яких позовні вимоги не визнав та вказав, що згідно повідомлення головного бухгалтера ПрАТ «Азовелектросталь» № 2528 від 08 жовтня 2015 року, заборгованість по заробітній платі станом на 07 жовтня 2015 року перед позивачем відсутня. Платіжними дорученнями № 403, 404 від 25 вересня 2015 року позивачу перераховано грошові кошти в сумі 4892,66 грн., платіжним дорученням № 20 від 28 вересня 2015 року - грошові кошти в сумі 3424,86 грн., платіжним дорученням № 14 від 29 вересня 2015 року - грошові кошти в сумі 7991,34 грн. Вважає необґрунтованими вимоги про стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати у розмірі 4351,18 грн. та моральної шкоди, вказуючи про їх безпідставність. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то представник відповідача визнав розрахунок середньоденного заробітку позивача в розмірі 115,03 грн., проте розрахунок середньої заробітної плати не визнала, оскільки кількість робочих днів позивача при розрахунку суми середнього заробітку не відповідає графіку його роботи № 3-3 на 2015 рік. У задоволенні позовних вимог просила відмовити.

У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Судом встановлено, що позивач працював у ПрАТ «Азовелектросталь» з 18.10.2010 року, після чого 05 лютого 2015 року його було звільнено у зв'язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата.

На момент звільнення у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по заробітній платі за період його роботи, що не оспорюється сторонами.

Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно повідомлення головного бухгалтера ПрАТ «Азовелектросталь» № 2528 від 08 жовтня 2015 року, заборгованість по заробітній платі станом на 07 жовтня 2015 року перед позивачем відсутня. Платіжними дорученнями № 403, 404 від 25 вересня 2015 року позивачу перераховано грошові кошти в сумі 4892,66 грн., платіжним дорученням № 20 від 28 вересня 2015 року - грошові кошти в сумі 3424,86 грн., платіжним дорученням № 14 від 29 вересня 2015 року - грошові кошти в сумі 7991,34 грн.

Оскільки на теперішній час відповідачем сплачено позивачу суму заборгованості по заробітній платі, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений.

Датою виплати заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 є 29 вересня 2015 року.

У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з дня, наступного за днем звільнення - 06.02.2015 року, по день фактичного розрахунку - 29.09.2015 року.

Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним.

Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз'яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11.

Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Позивачем був наданий до суду власний розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільненню.

Згідно наданого позивачем розрахунку, його середньоденна заробітна плата становить 115,03 грн.

Відповідач у своїх поясненнях повністю погодився із розрахованим позивачем розміром середньоденного заробітку в сумі 115,03 грн. і не заперечував цю обставину та не наполягав на її доведенні згідно вимог ст. 61 ЦПК.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Крім того, нормами ст.ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивачки, яка у своєму позові наполягає на розмірі середньоденного заробітку в розмірі 115,03 грн., а відповідач повністю визнає вказаний розмір, вказана обставина не підлягає доведенню іншими доказами, та вважається судом встановленою у зазначеному розмірі - 115,03 грн.

Згідно наданого відповідачем графіку роботи №3-3 для працюючих в три зміни з робочим днем тривалістю 8 годин на 2015 рік за період з 06.02.2015 року по 29.09.2015 року кількість робочих днів складає 161 день.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 06.02.2015 року по 29.09.2015 року складає - 18519,83 грн. (161 день х 115,03 грн.).

За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню, складає 18519,83 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати, то суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Позивачем заявлено вимоги про стягнення компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати, у розмірі 4351,18 грн.

Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року (далі - Порядок), його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

З пункту 4 Порядку вбачається, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після

утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку до Порядку.

Так, відповідно до відомостей, наданих відповідачем, сума грошового доходу, нарахованого ОСОБА_1 до виплати за серпень 2014 року складає 2525,19 грн., за вересень 2014 року - 2566,80 грн., за жовтень 2014 року - 2595,88 грн., за листопад 2014 року - 2861,44 грн., за грудень 2014 року - 2473,48 грн.

У наданому розрахунку до позовної заяви положення Порядку позивачем було дотримано та проведено нарахування індексу споживчих цін за період невиплати заробітної плати з серпня 2014 року по лютий 2015 року шляхом множення місячних індексів інфляції опублікованих Держкомстатом за період з наступного місця, в якому виникла заборгованість по заробітній платі.

Згідно розрахунку позивача розмір компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за вересень 2014 року становить 1216,19 грн., за жовтень 2014 року - 1140,30 грн., за листопад 2014 року - 1180,16 грн., за грудень 2014 року - 918,40 грн., за січень 2015 року - 816,25 грн., за лютий 2015 року - 296,07 грн., а всього загальна сума компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за цей період становить 4351,18 грн.

Щодо посилання відповідача в якості заперечень на те, що нарахування та виплата компенсації здійснюється у місяці, в якому виплачується заборгованість по заробітній платі, а тому до сплати заборгованості неможливо прийняти рішення про стягнення компенсації, суд не вбачає перешкод для стягнення компенсації, оскільки заборгованість по заробітній платі позивачу були виплачена 29.09.2015 року без урахування компенсації. Таким чином вказані відповідачем обставини не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Наявність заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 на момент його звернення до суду із позовною заявою, яка утворилася, починаючи з серпня 2014 року, підтверджена відповідним розрахунковим листком, виданим підприємством, та визнана сторонами.

У розрахунковому листі зазначено конкретні періоди виникнення заборгованості із виплати заробітної плати за конкретні календарні дати.

Відповідач не надав суду доказів про нарахування та виплату компенсації на зазначені суми залишку невиплаченої заробітної плати.

Отже, оскільки відповідачем проведено виплату заробітної плати з порушеннями передбачених законом строків розрахунків з працівником, з відповідача слід стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати.

Перевіривши розрахунок позивача на відповідність вимогам законодавства, суд приходить до висновку про його правильність та обґрунтованість, у зв'язку із чим, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню та з відповідача має бути стягнуто на користь позивача суму компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з серпня 2014 року по лютий 2015 року у розмірі 4351,18 грн.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000 гривень є завищеним.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав. Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивача пов'язані з певними душевними стражданнями і вважає, що 300 грн. є достатньою і справедливою компенсацією завданої йому моральної шкоди.

Щодо відшкодування судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до складу яких зокрема відносяться витрати на правову допомогу.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011р., розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордеру та акт прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до яких сплатила 292,32 грн. за надання правової допомоги по цивільній справі, а саме складання позовної заяви та підготовка пакету документів для звернення до суду та юридична консультація, тривалість 0,6 години.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Отже з відповідача на користь позивача на відшкодування витрат на правову допомогу підлягає стягненню 292,32 грн.

Також з відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати у вигляді мінімальних ставок судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. за вимоги немайнового характеру, що разом складає 974,40 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 115, 117, 233, 237-1 КЗпП України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати у розмірі 4351,18 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 18519,83 грн. з утриманням ПрАТ «Азовелектросталь» з суми середнього заробітку передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті, а також 300 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, та витрати на правову допомогу у розмірі 292,32 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» на користь держави судовий збір у розмірі 974,40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Іллічівським районним судом м. Маріуполя за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. О. Хараджа