Справа № 536/2587/15-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року

Суддя Кременчуцького районного суду Полтавської області Степаненко Ю.І., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» про визнання протиправними дії відповідача, стягнення грошових коштів по банківському вкладу в сумі 50 000 гривень та моральної шкоди в сумі 10 000 гривень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 08 грудня 2015 року звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області з вказаною позовною заявою з підстав ст.110 ЦПК України, так як його місце проживання зареєстроване у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Однак вказана норма закону про вибір альтернативної підсудності за вибором позивача застосуванню не підлягає з огляду на наступне.

Статтями 1,2,3 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 107 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства, розглядаються районними у містах, міськими та міськрайонними судами.

Правила щодо підсудності цивільних справ, які підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, тобто розмежування компетенції по розгляду і вирішенню підвідомчих суду цивільних справ, визначені у Главі 1 розділу ІІІ ЦПК України.

Згідно ч 2 ст. 109 Цивільного процесуального Кодексу України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Відповідно до статті 93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідач ПАТ «Український інноваційний банк» знаходиться в місті Києві, вулиця Смірнова-Ласточкіна, будинок №10-А, а його Кременчуцьке відділення в місті Кременчуці, по вулиці Щорса, будинок №76, Полтавської області.

За змістом ч.5 статті 110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть предявлятися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Посилання позивача у позовній заяві на норми статей 1-1, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не дають суду підстав для висновку, що спір виник з приводу порушення прав споживача.

Позивач просить вирішити спір на підставі відповідних норм Цивільного кодексу України. Вказані у позові правовідносини виникли між сторонами з договору банківського вкладу (депозиту), про що вказує позивач. Отже, вказані правовідносини є договірними, а зі змісту позовної заяви не вбачається, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів шляхом застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитно-фінансових правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предмет і підстава позову повязані з наданням фінансових послуг, зокрема, надання споживачеві інформації про умови договору.

Згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту споживачів.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданої до неї заяви-договору про розміщення банківського вкладу №10-1305405, останні не є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», а врегульовані § 3 «Банківський вклад» глави 71 Цивільного кодексу України та іншими нормативними актами, у тому числі на які посилається позивач.

Зокрема, частиною 1 статті 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Тобто, банківський вклад не є роботою (діяльністю виконавця, результатом якого є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб), як і продажем товару (продукції) у розумінні положень, визначених Законом України «Про захист прав споживачів».

Банк при позичанні коштів у вкладника, для їх розміщення у якості банківського вкладу, не отримує жодної винагороди за користування такими коштами, а навпаки, за законом та договором сплачує проценти (дохід вкладника) за період їх використання. Кошти вкладу (депозиту) не можуть розглядатися як «вартість робіт (послуг)» та/або «загальна вартість замовлення», а договір про банківський вклад (депозит) не містить понять «вартість робіт (послуг)» та /або «загальна вартість замовлення» у розумінні положень статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно пунктів 17,22,23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначені такі терміни: послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб;

споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника;

споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

У статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» окремо врегульовано питання за договором про надання споживчого кредиту.

Таким чином, системний аналіз наведених норм свідчить, що відносини, які виникають з банківського вкладу в конкретному випадку не підпадають під предмет регулювання Закону України «Про захист прав споживачів» і положення цього Закону не застосовуються до правовідносин за вказаним спором.

Отже, правило частини 5 статті 110 ЦПК України щодо вибору підсудності на цей спір не поширюється, позивач помилково звернувся за вирішенням спору до Кременчуцького районного суду Полтавської області.

Відповідно до статті 115 ЦПК України якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, позовна заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала, яка разом із заявою та всіма додатками до неї надсилається позивачеві.

Згідно п.4 частини 3 статті 121 ЦПК України заява повертається у випадках, коли справа непідсудна цьому суду.

На підставі викладеного, керуючись статтею 115, п. 4 ч. 3 статті 121, статтями 209,210 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» про визнання протиправними дії відповідача, стягнення грошових коштів по банківському вкладу в сумі 50 000 гривень та моральної шкоди в сумі 10 000 гривень повернути позивачу разом із додатками до неї та розяснити йому, що для вирішення справи потрібно звернутися до компетентного суду за місцезнаходженням юридичної особи ПАТ «Український інноваційний банк» за правилами частини 2 статті 109 ЦПК України.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга протягом пяти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Полтавської області через Кременчуцький районний суд Полтавської області, а у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Степаненко Ю. І.