Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2836/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кривохижа В. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

03.12.2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

Головуючої: Кривохижі В.І.

Суддів: Бубличенко В.П. Сукач Т.О.

при секретарі Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_4, на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 20 жовтня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Зазначала, що з 31 серпня 1991 року до 10 липня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають повнолітнього сина ОСОБА_5 У період шлюбу ними придбано за договором купівлі-продажу від 01 серпня 2002 року квартиру за номером 3, що знаходиться у м. Кіровограді, по вулиці Гагаріна, у будинку під номером 12, яка складається з двох кімнат 15,4 кв.м., 12,2 кв.м., коридору 8,0 кв.м., кладової 0,5 кв.м., ванної 2,7 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м., кухні 7,6 кв.м., лоджії 1,3 кв.м., загальною площею 48,9 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м. Речове право (право власності) на зазначену квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08 травня 2013 року. Також в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем було придбано транспортний засіб марки ЗАЗ-11020635, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за відповідачем на підставі свідоцтва про реєстрацію № 1238 від 25 серпня 1998 року. Посилаючись на те, що відповідач з вересня 2014 року проживає в іншому місці, не бажаючи спільно утримувати квартиру або її поділити, що порушує її права, а вона є інвалідом ІІ-ої групи з дитинства безстроково, отримує пенсію, та на її утриманні знаходиться повнолітній син, який навчається, вважає, що її частка у спільному майні подружжя має бути збільшена до 2/3 частини, а відповідачу має бути визначена 1/3 частина. Тому і просила розділити спільне майно, а саме: спірну квартиру, визнавши за нею право власності на 2/3 частини зазначеної квартири, залишивши у власності ОСОБА_3 1/3 частину квартири, та автомобіль, визнавши за нею право власності на 2/3 частини зазначеного транспортного засобу, стягнувши з ОСОБА_3 на її користь 13 333 грн., як вартість 2/3 частини зазначеного транспортного засобу, залишивши автомобіль у власності ОСОБА_3 З урахуванням визначеної судовою автотоварознавчою експертизою ринкової вартості транспортного засобу в розмірі 19 478 грн. 12 коп., просила стягнути з відповідача грошову компенсацію, що становить 2/3 частини від зазначеної ринкової вартості транспортного засобу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Розділено обєкти спільної сумісної власності подружжя: квартиру та автомобіль. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину спірної квартири. Визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль та стягнуто з нього на користь позивача грошову компенсацію, що становить 1/2 частину вартості транспортного засобу в розмірі 9 739 грн. 06 коп. Також стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі, пов»язані з проведенням судової експертизи в розмірі 87 грн. 90 коп., а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 507 грн. 60 коп. судових витрат, пов»язаних з проведенням судової експертизи. Судові витрати по справі, які складаються з витрат на правову допомогу, залишено по фактично понесеним позивачем. Стягнуто з відповідача в дохід держави 2 185 грн. 35 коп. судового збору.

Суд дійшов висновку про те, що позивачем не зазначено будь-яких істотних обставин, за наявності яких суд може відступити від засад рівності часток.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення позовних вимог через неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, порушення вимог щодо всебічності та об'єктивності дослідження наявних у справі доказів. Посилаючись на положення ст.ст.24,28 КпШС України, зазначає, зокрема, що суд не прийняв до уваги, що вона є інвалідом з дитинства безстроково та потребує у додатковій площі для зайняття лікувальною гімнасткою. Крім того, суд безпідставно відмовив у стягненні витрат на правову допомогу та безпідставно стягнув з неї витрати, пов»язані з проведенням судової експертизи.

У письмових запереченнях проти доводів апеляційної скарги відповідач та його представник посилалися, зокрема, на те, що позивачем не надано будь-яких доказів відступлення судом від засад рівності часток, і ці вимоги позивач обгрунтовує порушенням її прав на майбутнє. Навпаки, свідки, в тому числі і син відповідача, підтвердили, що останній піклувався про спільне майно, робив ремонт в квартирі тощо; обидва батьки приймали участь у матеріальному забезпеченні повнолітнього сина. В той же час позивач працює, отримуючи заробітну плату, та додатково від держави пенсію, а також безкоштовне лікування, а характер захворювання не відноситься до переліку хвороб, які потребують додаткової площі. Крім того, дорослий син є також членом сім»ї і має право на проживання, і останній час він проживав з батьком, оскільки не може проживати з матір»ю в одній кімнаті.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині вирішення питання щодо витрат на правову допомогу та витрат, пов»язаних з проведенням судової експертизи, скасуванню з таких підстав.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України).

Статтями 22,28 КпШС України (в редакції 1963 року), який був чинний на час придбання сторонами спірного майна (квартири та транспортного засобу), були закріплені аналогічні положення закону.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 серпня 1991 року по 10 липня 2012 року, від якого мають повнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4,9).

Також встановлено і не заперечується сторонами, що під час шлюбу сторонами було спільно нажито майно: нерухоме майно - двокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 48,9 кв.м, у т.ч. житловою площею 27,6 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 1 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №2053, та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08 травня 2013 року за ОСОБА_2; а також рухоме майно - транспортний засіб - автомобіль марки ЗАЗ-11020635, синього кольору, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ЕІС №121904 від 28 серпня 1998 року (а.с. 5,6,8).

Положеннями ч.ч.2, 3 ст.70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Задовольняючи позовні вимоги частково, та, визначивши обсяг і порядок поділу спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції відповідно до положень ст.70 СК України вірно встановив відсутність належних доказів, які б підтверджували наявність істотних обставин або підстав для відступлення від засади рівності часток сторін.

Так, обґрунтованим є висновок суду про те, що посилання позивача та її представника щодо умисного знищення та пошкодження відповідачем спільного майна не доведені у судовому засіданні.

Безпідставним є і посилання позивача щодо перебування на її утриманні повнолітнього сина, що спростовується як матеріалами справи, так і поясненнями сторін.

Правильним є і висновок суду відносно того, що посилання позивача на групу інвалідності та необхідності займатися лікувальною гімнастикою, не є тими обставинами, що мають істотне значення, за яких суд може відступити від засади рівності часток подружжя.

Доводи позивача на зазначення у виписці із медичної карти хворого (за її вимогою) від 20 листопада 2014 року, що вона потребує заняття тренажерами (а.с.38), цих висновків суду не спростовує.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що позивач працює та отримує заробітну плату і пенсію (а.с,33,34), будь-яких документів щодо необхідності виділення додаткової площі матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного, суд дійшов правильного висновку про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за кожним із сторін права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Оскільки у судовому засіданні сторони погодилися з визначеною експертом у висновку №33 від 10 липня 2015 року ринковою вартістю транспортного засобу, що становить 19 478 грн. 12 коп., будь-яких істотних обставин, за наявності яких суд може відступити від засад рівності часток, не зазначено, виходячи із заявлених вимог, обґрунтованим є висновок суду щодо визнання за відповідачем права власності на спірний автомобіль зі стягненням з нього на користь позивача, за згодою останньої, грошової компенсації, що становить 1/2 частину вартості транспортного засобу, в розмірі 9 739 грн. 06 коп., виходячи з ринкової вартості транспортного засобу, що становить 19 478 грн. 12 коп.

Таким чином, будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов»язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилалась, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для відступлення від засади рівності часток при вирішенні спору про поділ майна подружжя.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, дав правильну оцінку наданим доказам, в тому числі і письмовим, показанням свідків, і відповідно до ст.60, 61, 69, 70, 71 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», дійшов обґрунтованого висновку про визнання рівними часток подружжя у майні, що належить їм на праві спільної сумісної власності, та відсутність належних доказів, які б підтверджували наявність істотних обставин або підстав для відступлення від засади рівності часток сторін. Його висновки сумніву не викликають.

Тому не грунтуються на законі та є безпідставними доводи скарги в цій частині, які не є істотними та не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції, вони були предметом розгляду в судовому засіданні і їм дана належна оцінка. Вони по суті зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки. Посилання у скарзі на застосування положень КпШС України при поділі майна подружжя не грунтується на законі, оскільки на час вирішення спору його порядок передбачений ст.70 СК України.

Надані сторонами докази оцінені судом відповідно до вимог ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції в цій частині є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи додержано. В межах доводів апеляційної скарги підстав для його скасування або зміни в цій частині не встановлено (стаття 308 ЦПК).

Також відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», ст.88 ЦПК України судом правильно визначено та стягнуто в дохід держави з відповідача судовий збір і по суті рішення суду в цій частині не оскаржується.

В той же час, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині вирішення питання щодо витрат на правову допомогу та витрат, пов»язаних з проведенням судової експертизи.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи (ч.1 ст.79 ЦПК України).

До витрат, пов»язаних з роглядом справи, належать, серед іншого, витрати на правову допомогу; витрати, пов»язані з проведенням судових експертиз (ч.3 ст.79 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що витрати, пов»язані з проведенням судових експертиз, при розгляді справи понесли обидві сторони: позивач сплатила за експертизу 175 грн. 80 коп. (а.с.90,94), а відповідач за додаткову експертизу 1 015 грн.20 коп. (а.с.148).

Вирішуючи питання про розподіл цих витрат, суд присудив їх порівну.

Однак з урахуванням часткового задоволення позову, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, роз»яснень, викладених у п.45 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 146 грн.50 коп. витрат, пов»язаних з проведенням судової експертизи, а з позивача на користь відповідача відповідно 169 грн.20 коп. витрат, пов»язаних з проведенням судової експертизи.

Доводи скарги щодо звільнення від сплати витрат, пов»язаних з проведенням судової експертизи, не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена лише від сплати судового збору.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п.47,48 постанови №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз»яснив, що розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Судом правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що представник позивача адвокат ОСОБА_4 (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №560 від 05.03.2014 року) надавав правову допомогу позивачу відповідно до договору про надання правової допомоги №48 від 16 вересня 2014 року (а.с. 23-24).

Відмовляючи у стягненні витрат на правову допомогу, суд посилався на те, що ці витрати документально не підтверджені та не доведені, наявні розбіжності та відсутній належний розрахунок таких витрат.

Однак із матеріалів справи вбачається, що актом виконаних робіт №2 від 11 вересня 2015 року згідно договору №48 від 16 вересня 2014 року, укладеного між адвокатом та позивачем у даній справі, зазначено час роботи адвоката: 2 години - складання позовної заяви, подача адвокатських запитів, ознайомлення адвоката з практикою суду апеляційної та касаційної інстанцій в даній категорії справ; 8 годин - за захист інтересів в суді першої інстанції (а.с.176).

Доповненням від 11 вересня 2015 року до додатку №1 до договору №48 від 16 вересня 2014 року про надання правової допомоги сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання правової допомоги становить 5 000 грн. (а.с.177).

При цьому у судовому засіданні апеляційного суду представник позивача пояснив, що у цьому доповненні до додатку №1 помилково та зайве зазначено посилання і на інший договір.

Квитанцією до прибуткового касового ордеру №6 від 11 вересня 2015 року підтверджується, що згідно договору №48 від 16 вересня 2014 року позивачем сплачено 5 000 грн. (а.с.178).

За заявою позивача від 14 вересня 2015 року згідно наданого до суду першої інстанції розрахунку за актом виконаних робіт №2 від 11 вересня 2015 року, загальна сума витрат складає 4 867 грн. (1218 грн. x 40% x 2)+(1218 грн.x 40% x 8 ) (а.с.174-175).

Встановлено, що заявлений розмір компенсації витрат на правову допомогу, з яким погоджується колегія суддів, не перевищує 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». До того ж матеріалами справи підтверджується участь адвоката у судових засіданнях більше як 8 годин (а.с. 35, 77, 131, 139, 186).

На підставі заявлених вимог та наданих доказів, пропорційно до розміру задоволених вимог (ч.1 ст.88 ЦПК), стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 4 056 грн. витрат, пов»язаних з оплатою правової допомоги.

Враховуючи, що в цій частині висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права, відповідно до ст.309 ЦПК України рішення суду в частині вирішення питання щодо витрат на правову допомогу та витрат, пов»язаних з проведенням судової експертизи, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 20 жовтня 2015 року в частині вирішення питання щодо витрат на правову допомогу та витрат, пов»язаних з проведенням судової експертизи, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4 056 грн. витрат, пов»язаних з оплатою правової допомоги, та 146,50 грн. витрат, пов»язаних з проведенням судової експертизи.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 169,20 грн. витрат, пов»язаних з проведенням судової експертизи.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча:

Судді: