АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представників відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5

представника третьої особи ОСОБА_6

розглянувши цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_2, Генерального директора Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» Кудіна Андрія Вячеславовича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», ОСОБА_8, третя особа: Державна служба інтелектуальної власності України про визнання звільнення без законної підстави та поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати за інтенсивність праці, визнання наказу незаконним та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №757/18456/2015
№ апеляційного провадження:22-ц-796/15623/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому до і просив визнати його звільнення з посади заступника директора з інформаційно-технічного забезпечення експертизи Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» за п.5 ч. ст.41 КЗпП України, оформлене наказом від 29 квітня 2015 року за №143-п, без законної підстави, поновити його на посаді заступника директора з інформаційно-технічного забезпечення експертизи Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» з дати видання наказу від 29 квітня 2015 року за №143-п, стягнути з ДП «Український інститут інтелектуальної власності» середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 35 279 гривень 89 копійок за місяць, стягнути з Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» на користь позивача доплату за інтенсивність праці у розмірі 50% від посадового окладу з 01 лютого 2015 року до моменту поновлення на роботі, включаючи час вимушеного прогулу у розмірі 23 571 гривню 43 копійки, визнати наказ Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» від 11 березня 2015 року №56 «Про проведення службового розслідування» (із змінами від 12 березня 2015 року, 30 березня 2015 року і 10 квітня 2015 року) незаконним, визнати наказ Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» від 11 березня 2015 року №83-п «З кадрових питань» незаконним, стягнути з Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» на користь позивача моральну шкоду в розмірі двох середньомісячних заробітних плат, тобто 70 559 гривень 79 копійок, покласти на ОСОБА_8 як виконуючого обов'язки керівника Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» з 09 квітня 2015 року обов'язок покрити шкоду заподіяну цьому підприємству у зв'язку з оплатою працівникові час вимушеного прогулу.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що він без законної на те підстави був звільнений з роботи, при цьому перед звільнення відповідачем було відсторонено його від виконання своїх посадових обов'язків, безпідставно було позбавлено встановленої надбавки, що в свою чергу заподіяло йому моральних страждань та є наслідком покладення відповідальності на особу, з вини якої було допущено незаконне звільнення.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року позовні вимоги задовольнити частково.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора інформаційно-технічного забезпечення експертизи Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» з 29 квітня 2015 року.

Стягнуто з Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

В решті вимог відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» судовий збір в дохід держави в розмірі 243,60грн.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.

Не погоджуючись з рішенням суду позивачем ОСОБА_2 та представником позивача ОСОБА_3, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_2, подано апеляційну скаргу, в якій вони просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду не повністю відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Крім того, не погоджуючись з рішенням суду Генеральним директором ДП «Український інститут інтелектуальної власності» Кудіним А.В., подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника директора з інформаційно-технічного забезпечення експертизи Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», стягнення на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за завдану моральну шкоду в розмірі 5000 гривень, стягнення з Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» судового збору у дохід держави у розмірі 243 гривні 60 копійок та ухвалити нове рішення у цій частині, яким у задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи своєї апеляційної скарги та заперечували проти доводів апеляційної скарги Генерального директора ДП «Український інститут інтелектуальної власності» Кудіна А.В.

Представники відповідача, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що діють на підставі довіреності в інтересах ДП «Український інститут інтелектуальної власності», представник відповідача ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності також в інтересах ОСОБА_8, представник третьої особи ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності в інтересах Державної служби інтелектуальної власності України, підтримали доводи апеляційної скарги Генерального директора ДП «Український інститут інтелектуальної власності» Кудіна А.В. та заперечували проти доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, Наказом Державного підприємства «Український інститут промислової власності» від 10 січня 2012 № 09-п ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Український інститут промислової власності» на посаду заступника директора з наукової роботи.

Наказом Державного підприємства «Український інститут промислової власності» від 21 березня 2012 №76-п «Про внесення змін до штатного розпису» ОСОБА_2 було переведено на посаду заступника директора з інформаційно-технічного забезпечення експертизи за його згодою.

Наказом Державної служби інтелектуальної власності України від 06 квітня 2015 року № 51-Н Державне підприємство «Український інститут промислової власності» перейменоване у Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності», скорочено - Укрпатент. Згідно Статуту ДП «Український інститут інтелектуальної власності», затвердженого зазначеним наказом та зареєстрованим державним реєстратором Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Печерського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві 22 квітня 2015 року, запис номер 9014808, ДП «Український інститут інтелектуальної власності» є правонаступником Державного підприємства «Український інститут промислової власності».

29 квітня 2015 року наказом №143-п Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» позивача ОСОБА_2 було звільнено з посади заступника директора з інформаційно-технічного забезпечення експертизи Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» у зв'язку з припиненням повноважень посадових осіб згідно п.5 ч. ст.41 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі шестимісячного середнього заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України та виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку в кількості календарних днів.

Порядок призначення та звільнення з посади працівника, в тому числі керівника, визначено КЗпП України.

Пунктом 5 частини 1 ст.41 КЗпП Українивизначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Норму частини першої статті 41 КЗпПбуло доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року N 1255-VІІ.

Вказаний Закон набрав чинності 01 червня 2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП).

Зокрема, стаття 41 КЗпПдоповнена пунктом п'ятим, який встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - «припинення повноважень посадових осіб».

Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються.

Питання про можливість застосування відповідних правових норм до посадових осіб державних та комунальних закладів, безперечно суперечить меті та логіці Закону №1255-VII.

Поняття посадової особи у КЗпП України не визначено, а визначається воно виключно ГК України, згідно з частиною 2 статті 89 якого посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради.

У статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року міститься визначення уточненого поняття «посадові особи органів акціонерного товариства».Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства.

Оскільки Законом № 1255-VІІ були внесені зміни в тому числі до ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», то, розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв'язку, можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів.

Відтак, пункт 5 частини 1 статті 41 КЗпП України стосується посадових осіб господарських товариств, яким не є Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності», а позивач - не є спеціальним суб'єктом, щодо якого може бути застосована вказана норма.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку що відповідачем було звільнено позивача без попередньо визначених обставин та відповідно існування будь-яких підстав, пославшись на припинення його повноважень, у виданому наказі про звільнення, тобто припинивши повноваження позивача звільнивши його з займаної ним посади, а відтак, вимоги позивача про поновлення його на роботі є повністю обґрунтованими, оскільки його було звільнено без законної підстави.

Колегія відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 в частині необхідності визнання звільнення позивача таким що відбулося без законної підстави, оскільки суд першої інстанції прийшов до висновку про поновлення на роботі позивача саме з підстав його звільнення без законної підстави, про що чітко зазначено в мотивувальній частині рішення.

11 березня 2015 року наказом №56 Державного підприємства «Український інституту інтелектуальної власності» було вирішено провести службове розслідування для встановлення фактів порушення законодавства під час здійснення фінансово-господарської діяльності ДП «УІІВ» та Філії, викладених у звіті Аудитора.

12 березня 2015 року наказом №58 було внесено зміни до пункту 2 вищезазначеного Наказу.

30 березня 2015 року наказом №76 та 10 квітня 2015 року наказом №83 було внесено зміни та доповнення до Наказу від 11 березня 2015 року.

11 березня 2015 року наказом №83-п у зв'язку із службовим розслідуванням згідно наказу від 11 березня 2015 року №56 було відсторонено від роботи заступника директора з інформаційно-технічного забезпечення експертизи ОСОБА_2 із збереженням заробітної плати на період проведення службового розслідування.

20 квітня 2015 року наказом №129-п було визнано таким, що втратив чинність наказ ДП «УІІВ» від 11 березня 2015 року №83-п.

Відповідачем порушено вимог ст.46 КЗпП України та ст. 22 Закону України «Про державну службу», оскільки законних підстав для відсторонення позивача від посади не було. Однак враховуючи, що наказ яким позивача було відсторонено, було самостійно відповідачем визнано таким, що втратив чинність 20 квітня 2015 року, а тому підстави для визнання його незаконним на час розгляду справи були відсутні.

Згідно Положення про оплату праці працівників Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» надбавки й доплати затверджуються директором ДП «УІІВ» персонально кожному працівникові на підставі службових записок, поданих керівниками підрозділів та погоджених із заступниками директора за напрямком роботи, при цьому підставою для встановлення надбавок і доплат є стабільна та якісна робота з виконання функціональних обов'язків, покладених на підрозділ на кожного працівника окремо. Підставою для нарахування заробітної плати в частині надбавок є накази про нарахування надбавок, доплат, премій, заохочувальних і компенсаційних виплат.

Аналогічні положення містить і Колективний договір укладений між адміністрацією та трудовим колективом Укрпатенту від 12 серпня 2014 року №180.

Під час судового розгляду було встановлено, що позивачу за лютий - квітень 2015 року надбавка за інтенсивність праці в розмірі 50% від посадового окладу не встановлювалась.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині про стягнення на користь позивача доплати за інтенсивність праці у розмірі 50% від посадового окладу з 01 лютого 2015 року до моменту поновлення на роботі.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку і повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

ЛистомМіністерства праці та соціальної політики України від 8 січня 2009 року № 1/06/186-09 «Щодо права підприємства стягнути з поновленого на роботі за рішенням суду працівника вихідну допомогу, яка була виплачена йому при звільненні, і грошову компенсацію за невикористану відпустку» передбачено, що судом при винесенні рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу має враховуватися факт виплати працівникові при звільненні вихідної допомоги.

При цьому здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так. абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до п. 5 розд. IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п. 8 розд. IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 розд, IV Порядку).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-195цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України і є обов'язковою для судів.

Також у абз. 2 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовійнепрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Під час судового розгляду було встановлено, що позивачу під час звільнення було нараховано та виплачено в тому числі вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку (т.1 а.с. 174-175). Всього позивачем отримано 132 971 гривня 85 копійок з урахуванням утримань.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову Позивачу в задоволенні позовної вимоги щодо виплати йому середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, оскільки Позивачу була виплачена вихідна допомога у розмірі шестимісячного середнього заробітку, що значно перевищує суму середнього заробітку Позивача за час вимушеного прогулу, зокрема, виходячи із середньомісячного заробітку Позивача за два останні робочі місяці перед звільненням, Позивач за час вимушеного прогулу з 29 квітня 2015 року по 06 жовтня 2015 року отримав би грошові кошти у розмірі 71 304 гривні 20 копійок.

Згідно ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для його організації свого життя.

Задовольняючи позов частково у частині відшкодування моральної шкоди на підставі ст. ст.2371 КЗпП України та стягуючи з відповідача 5000 гривень, районний суд виходив із того, що ОСОБА_2 внаслідок необґрунтованого звільнення позивач зазнав моральних втрат у вигляді моральних страждань внаслідок неможливості усвідомити причини та підстави для свого звільнення, а також тривалість таких страждань і достатньо врахував роз'яснення, що містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, згідно з якими розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_2 є правильним, розмір відшкодування, 5000 гривень, з урахуванням вимушених змін у житті, відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_2, Генерального директора Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» Кудіна АндріяВячеславовича - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: