АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8830/15 Справа № 203/4692/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.,

суддів Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпропетровської міської ради на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності,-

В С Т А НО В И Л А :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, посилаючись на те, що вони проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1. Батько позивачки ОСОБА_2-ОСОБА_4 був квартиронаймачем квартири до моменту своєї смерті 26 травня 2003 року. У 1999 році батько, у звязку із звільненням двох кімнат у комунальній квартирі, звернувся до Кіровської районної ради з проханням приєднання звільнених кімнат до вказаної квартири, визначити квартиру не комунальною, а окремою, а 16 липня 1999 року він отримав рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради № 413 про приєднання звільнених кімнат та визнання квартири окремою, житловою площею 19,5 кв.м., загальною площею 54,4 кв.м. на склад сім'ї: ОСОБА_4- квартиронаймач, ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_2 - дочка.

Після цього ОСОБА_4 зробив перепланування квартри та отримав висновок Дніпропетровського кооперативно-державного підприємства «Агропроекттехстрой» від 05 листопада 1999 року, про те, що перепланування не робить негативного впливу на несучі здібності житлового будинку, а 23 листопада 1999 року він отримав Акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом обєкту до експлуатації, підписаний представником ДАБК та санітарним лікарем. Решту підписів батько отримати не встиг у звязку з погіршенням стану здоров'я.

Після смерті батька позивачка ОСОБА_2 переоформила договір найму квартири на своє імя, отримала рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради м.Дніпропетровська № 657 від 17 жовтня 2003 року, в якому вказана окрема двокімнатна квартира житловою площею 19,5 кв.м., загальною площею 54,4 кв.м.

У 2004 році позивачі приватизували квартиру, однак, в свідоцтві про право власності на житло вказана загальна площа- 33,2 кв.м., а не така, яку фактично має квартира. У відділі приватизації позивачам рекомендували звернутися до суду стосовно встановлення права власності на додаткову площу квартири.

Оскільки позивачі добросовісно заволоділи додатковою площею квартири, продовжують відкрито і безперервно володіти цією квартирою більш ніж 10 років, вони, посилаючись на вимоги ст. 344 ЦК України, просили визнати за ними право власності за кожним на 1/2 частку цієї квартири за набувальною давністю.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2015 року позов було задоволено у повному обсязі та ухвалено: визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1, загальною площею 57,3 кв.м., житловою площею 31,5 кв.м. за кожним.

В апеляційній скарзі Дніпропетровська міська рада, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та відмовити взадоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, заслухавши представників сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачі добросовісно заволоділи додатковою площею квартири, продовжують відкрито і безперервно володіти цією квартирою протягом більш ніж 10 років, а тому їх позов підлягає задоволенню з визначенням фактичного на теперішній час розміру набутого житла.

Проте з такими висновками погодитися не можна, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

А згідно, розяснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 був квартиронаймачем квартири АДРЕСА_2, до моменту смерті 26 травня 2003 року. У 1999 році ОСОБА_4 у звязку із звільненням сусідніх двох нежитлових кімнат у цій комунальній квартирі, звернувся до Кіровської міської ради з проханням приєднання звільнених нежитлових кімнат до вказаної квартири та визначити квартиру не комунальною, а окремою.

16 липня 1999 року виконавчий комітет Кіровської районної ради м.Дніпропетровська прийняв рішення № 413 про поліпшення житлових умов сім'ї ОСОБА_4 (а.с.5), згідно якого було приєднано до квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_4 дві нежитлові кімнати площею 12,6 кв.м. та 8,6 кв.м під побутові потреби., вказану квартиру визнано окремою, а також такою, що складається з двох кімнат житловою площею 19,5 кв.м. (загальною 54,4 кв.м.) на склад сім'ї: ОСОБА_4 та позивачок ОСОБА_4, начальнику РЕД-1 ДКВ ЖРЕП Кіровського району доручено внести відповідні зміни до особистого рахунку квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_4 (а.с. 5)

Після отримання вказаного рішення ОСОБА_4 зробив перепланування кімнат квартири, та отримав висновок Дніпропетровського кооперативно-державного підприємства «Агропроекттехстрой» від 05 листопада 1999 року, в якому зазначено про те, що перепланування не робить негативного впливу на несучі здібності житлового будинку (а.с.6), а 23 листопада 1999 року він отримав Акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом обєкту до експлуатації, який був підписаний лише представником ДАБК та санітарним лікарем (а.с.7). Решта підписів відсутня.

В подальшому після смерті ОСОБА_4 позивачка ОСОБА_2 переоформила договір найму квартири на своє імя, отримала рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради м.Дніпропетровська № 657 від 17 жовтня 2003 року, в якому вказана окрема двокімнатна квартира АДРЕСА_5 площею 19,5 кв.м., загальною площею 54,4 кв.м.(а.с.8), а 08 січня 2004 року позивачі приватизували квартиру, однак, в свідоцтві про право власності на житло вказана загальна площа - 33,2 кв.м., а не така, яку фактично має квартира, що відображено у свідоцтві про право власності на житло (а.с.10).

Тобто в даному випадку за позивачами було зареєстровано право власності на частину квартири в тих розмірах, що були у їх користуванні до винесенння рішення виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська від 16 липня 1999 року за №413 за яким, як зазначалося вище було приєднано до спірної квартири дві нежитлові кімнати площею 12,6 кв.м. та 8,6 кв.м., а враховуючи, те, що померлий ОСОБА_4 за життя у листопаді 1999 року провів переобладнання цієї квартри, що підтверджується висновком про перепланування квартири №2 в житловому будинку №24 по вул. Благоєва від 05 листопада 1999 року, проте відповідно до акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом обєкту до експлуатації від 23 листопада 1999 року вказане перепланування не було затверджене, оскільки цей акт підписаний не всіма членами комісії (а.с.6, 7), а тому це перепланування на даний час є самочинним.

А з огляду на положення статті 376 ЦК України право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил, у звязку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що, як було встановлено в судовому засіданні, після смерті ОСОБА_4 позивачі приватизували частину квартири, а з питанням узаконення перепланування цієї квартири вони особисто до відповідних державних органів не зверталися, проте суд в цьому випадку не може замінювати повноваження цих органів щодо узаконення такого переобладнання, які на них покладені Законом.

Проте суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув, чим порушив норми матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, судова колегія вважає, що позовні вимоги є не обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у звязку з чим рішення місцевого суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Дніпропетровської міської ради задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 вересня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді