Справа № 530/1532/15-ц
Номер провадження 2/530/783/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2015 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., при секретарі Кравченко М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до ПрАТ «Райз-Максимко» про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

В судове засідання з»явився позивач і підтримав свої позовні вимоги в частині стягнення із відповідача, заборгованості по заробітній платі в сумі 7788 грн., компенсації за затримку в розмірі 1500 грн, та моральну шкоду в сумі 3000 грн..

Представник відповідача, ПрАТ «Райз-Максимко» просив відмовити по позовних вимогах.

Заслухавши пояснення позивача, який підтримав позовні вимоги, відповідача, який просив відмовити по позовних вимогах та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

У відповідності до ст.2 ЗУ «Про оплату праці», основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов»язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством: премії, пов»язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Згідно ч.1 ст.21 ЗУ «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

У відповідності до ч.1 ст.23 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата працівників підприємств на території України виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України. Виплата заробітної плати у формі боргових зобов»язань і розписок або у будь-якій іншій формі забороняється.

Відповідно до ст.25 ЗУ «Про оплату праці», забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Забороняються відрахування із заробітної плати, метою яких є пряма чи непряма сплата працівником власнику або уповноваженому ним органу чи будь-якому посередникові за одержання або збереження роботи.

Пунктом 12 Постанови ПВСУ №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови встановлені законодавством, угодами і колективним договором.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана падати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як па підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Відповідно до вимог ст. 233 КЗпП, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли вій дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1, згідно запису в трудовій книзі №11 від 08.06.2015 року був прийнятий на роботу головним енергетиком у Північно-Східне РУ, згідно наказу №125/1-к від 08.06.2015 р. (а.с.6).

Згідно запису №12 в трудовій книзі від 31.08.2015 року ОСОБА_1, звільнений за власним бажанням згідно ст.. 38 КЗпП України, згідно наказу №149-к від 31.08.2015 р. (а.с.6).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові під час звільнення, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 КЗпП встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду (ст. 225 КЗпП) починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку (п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Таким чином, передбачений ст. 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. При цьому перебіг строку для звернення до суду за захистом порушеного права починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

В звязку з цим суд визначається з характером спірних правовідносин, звертає увагу на те, що на момент звернення позивача до суду з цим позовом остаточний розрахунок Приватним акціонерним товариством «Райз-Максимко» з ним проведено не було, а тому дійшов до висновку про правові підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки у виплаті належних йому сум, у звязку з цим перевірив обґрунтованість наведених позивачем розрахунків.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

З матеріалів справи вбачається факт порушення строків проведення розрахунку Приватним акціонерним товариством «Райз-Максимко».

Позивачем не порушено строку для звернення до суду за захистом порушеного його права.

Згідно наданої довідки Приватним акціонерним товариством «Райз-Максимко» №1148 від 25.11.2015 року станом на 11.09.2015 року заборгованість по заробіній платі ОСОБА_1, згідно даних бухгалтерського обліку становить 5 476,15 грн.. Заробітну плату за липень 2015 року пепераховано 22.09.2015 року в сумі 2 595,90 грн.. Заробітну плату за серпень 2015 року пепераховано 16.09.2015 року в сумі 2889,25 грн..

Беручи до уваги, що позивачу ОСОБА_1 на час розгляду справи було перераховано заробітну плату в повному об"ємі, що і підтверджено позивачем, то в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Згідно запису в трудовій книзі № 13 позивач був прийнятий на роботу оператором сушильних установок СТОВ «Воскобійники», згідно наказу №286 -к від 24.09.2015 р

Відповідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Враховуючи викладені по справі обставини та те, що відповідачем позивачу не виплачена заробітна плата та розрахункові в порядок та спосіб передбачений чинним законодавством України, суд вважає за необхідне застосувати Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» до заборгованості по заробітній платі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції в сумі 1500 грн. підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст.2 ЗУ «Про оплату праці», до структури заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

Частиною 1 статті 4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

В судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечував представник відповідача, що позивачу було перераховано заборгованість по заробітній платі після звернення позивача в суд.

В звязку з цим суд приходить до висновку про задоволення в цій частині позовних вимог позивача.

По факту стягнення із відповідача компенсації за моральну шкоду в сумі 3000 гривень, суд виходить із наступного.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно Конституції України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян.

Під моральною шкодою, згідно Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року №5, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків, ч. 2 п. 1 вказаної статті відносить витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Пунктом 1 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Частиною 3 вказаної статті передбачено розмір грошового відшкодування моральної шкоди, що визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Стаття 1167 Цивільного кодексу України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

З ч.2 ст.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4, із змінами внесеними згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року № 5, вбачається, що до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач, ОСОБА_1 після звільнення із ПрАТ «Райз-Максимко» 31.08.2015 року, був прийнятий на роботу оператором сушильних установок СТОВ «Воскобійники», згідно наказу №286 -к від 24.09.2015 р.. Тобто у зв'язку з незаконним звільненням позивача з роботи, з вини адміністрації відповідача позивачеві повинна була заподіяна моральна шкода у вигляді моральних страждань, порушення права на працю, втрати нормальних життєвих зв'язків, необхідності вжиття додаткових зусиль в організації свого життя.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, ОСОБА_1, він не звертався за медичною допомогою в медичні заклади. Як встановлено в судовому засіданні позивач працює оператором сушильних установок СТОВ «Воскобійники». Позивач не надав суду доказів того, що він звертався до відповідача, з проханням відшкодувати йому моральні збитки. Таких доказів суду не було надано.

Позивач, у своїй позовні заяві та в судовому засіданні не надав доказів ствердження моральної шкоди, зокрема у принижені честі, гідності, престижу, ділової репутації, моральних переживань у звязку з ушкодженням здоровя, інших цивільних прав, ні висновку лікарів, чи інше погіршення стану здоровя у звязку із хвилюваннями, про втрату працездатності, про наявність психічних переживань, зміни почуття, душевного настрою, способі життя, погіршення здібностей.

Крім того позивачем не надано доказів того, що вів зазнав значних моральних та психологічних страждань, які призвели до значного розладу нервової системи, що викликало порушення сну та призвело до нервового перевантаження.

Аналіз перевірених судом доказів дає підстави прийти до висновку про те, що звільнення позивача з роботи проведено відповідно до вимог чинного трудового законодавства, з дотриманням відповідної процедури та без порушення його трудових прав.

З огляду на це позовні вимоги, в частині відшкодування моральної шкоди до задоволення не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 15,30, 57-61, 88, 212-223 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ «Райз-Максимко» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволити частково.

Стягти із Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко», яке розташоване в м.Червонозаводське, вул.. Матросова, 10, Лохвицього району, Полтавської області на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 середній заробіток за весь час затримки виплати при звільнені - 1500 (одна тисяча пятсот) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 27.11.2015 року.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_2