Справа №490/9676/14-ц 08.12.2015 08.12.2015 08.12.2015
Справа № 490/9676/14-ц
Провадження №22ц/784/2822/15 Головуючий в першій інстанції Чулуп О.С.
Категорія 48 Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Шолох З.Л., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю позивачки ОСОБА_3,

представника позивачки ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2015 року по справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_5

про поділ майна подружжя

та зустрічним позовом

ОСОБА_5

до

ОСОБА_3

про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

30 липня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, до ОСОБА_5 про поділ сумісно нажитого майна подружжя.

Позивачка зазначала, що з листопада 1994 року по вересень 2012 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, про що свідчить договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Першої Миколаївської нотаріальної контори і зареєстрований 11 листопада 1996 року за реєстровим номером 16682. Вказана квартира була зареєстрована на ім'я відповідача. Згоди щодо поділу спірної квартири вони не дійшли.

Посилаючись на вказане та те, що вказане майно придбано ними під час перебування у шлюбі та за спільні кошти, позивачка просила визнати за нею право власності на ? частину вказаного нерухомого майна. Крім того, вона також просила визнати за нею право власності на ліжко спальне, вартістю 6000 грн., шафу-купе, вартістю 6000 грн., газову плиту GEFEST, вартістю 4000 грн. та холодильник ARDO, вартістю 3000 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2015 року позовну заяву ОСОБА_3 в частині визнання за нею права власності на рухоме майно, за заявою останньої, залишено без розгляду.

14 листопада 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя та просив виділити йому 5/6 частини квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 - 1/6 частини вказаної квартири. В обґрунтування свого зустрічного позову ОСОБА_5 посилався на те, що спірна квартира була придбана за 8 500 доларів США, з яких 5 600 доларів США є його особистими грошовими коштами, які він отримав від продажу особистого нерухомого майна.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на ? частину квартири відмовлено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 4/5 частини квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_3 право власності на 1/5 частину вказаної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі. На думку апелянта рішення суду є незаконним, необґрунтованим, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки та її представника, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ст. ст. 22, 28 КпШС УРСР, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин в частині визначення правового статусу майна, придбаного подружжям до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю та кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року, норми Сімейного кодексу України (далі - СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (а відповідно і п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»), вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно з'ясувати джерело і час придбання зазначеного майна.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі з 19 листопада 1994 року по 04 вересня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_6 (а.с. 7).

Згідно договору купівлі-продажу від 05 листопада 1996 року, укладеного на Товарній Біржі, ОСОБА_5 продав за 10 300 грн. належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2, а 06 листопада 1996 року ним була придбана у власність квартира АДРЕСА_1 за 1 150 грн. (а.с. 29-30).

Позивачка за первісним позовом не заперечувала в суді особисте право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю та ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 04 березня 2014 року встановлено, що спірна квартира була придбана за 8 500 доларів США, а не по інвентарній оцінці 1 150 грн., як зазначено у договорі купівлі-продажу (а.с. 22-23).

При цьому, відмовляючи ОСОБА_5 у задоволенні позову та відхиляючи апеляційну скаргу останнього, суди виходили з положень ст. 11 ЦПК України (розглядав справу в межах заявлених позовних вимог).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_5 05 листопада 1996 року продав належну особисто йому однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 5 500 доларів США, а наступного дня - 06 листопада 1996 року була придбана спірна квартира за 8 500 доларів США.

Ці же обставини встановлені і вищезазначеними судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Таким чином, зустрічний позов є обґрунтованим і суд, ухвалюючи рішення, правильно встановив, що кошти від продажу квартири, яка належала відповідачу на праві особистої власності, останній вклав в придбання спірної квартири, так як два договори купівлі-продажу укладені день за днем, що вказує на єдність намірів при укладанні цих угод, та правильно визначив частки кожного з подружжя при поділі спірної квартири.

Посилання ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційної інстанції на те, що кошти від продажу квартири, яка належала ОСОБА_5 на праві власності, були витрачені останнім на свої потреби, а на купівлю спірної квартири їй дали гроші її батьки не підтверджені будь-якими доказами.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції порушив презумпцію права виникнення спільної сумісної власності на майно, що передбачено ст. 60 СК України, не заслуговують на увагу та спростовуються вищезазначеним.

Інші доводи апеляційної скарги, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, а висновки суду не відповідають обставинам справи безпідставні та ґрунтуються на помилковому тлумаченні закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Між тим, суд помилково зазначив в резолютивній частині рішення про відмову в задоволенні первісного позову, так як фактично позов задоволено частково та не зазначив про часткове задоволення зустрічного позову.

В зв'язку з цим, колегія суддів вважає за необхідним змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Змінити резолютивну частину рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 вересня 2015 року зазначивши, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено частково.

В іншій частині вказане рішення суду залишити без змін.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Т.С. Довжук

Судді З.Л. Шолох

В.В. Коломієць