АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Кулянди М.І.

секретар: Вівчарик Н.В.

за участю: відповідача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2011 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Посилався на те, що 11 липня 2008 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала у нього позику в розмірі 110 900 доларів США для будівництва кафе з магазином та автомийкою, строком до 30 листопада 2010 року.

Зазначав, що грошові кошти були позичені ОСОБА_1 з відома ОСОБА_3, з яким на той час вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, і були використані ними спільно для будівництва кафе з магазином та автомийкою, з оформленням права власності на відповідача ОСОБА_3, як на фізичну особу-суб'єкта підприємницької діяльності.

Оскільки відповідачі кошти за договором позики не повертають, з врахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з них солідарно 110900 доларів США та судові витрати.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 2443127 грн. боргу за договором позики від 11.07.2008 року.

Вирішено питання про судові витрати.

На дане рішення суду ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Посилалася на те, що після написання договору позики, нею власноручно були написані розписки про отримання грошей. А тому сам по собі договір позики не є борговим документом та не може бути підставою для стягнення боргу. Із розписок, які містяться в матеріалах справи, лише одна розписка від 11 липня 2008 року на суму 100 000 доларів США написана на виконання спірного договору позики. В цій розписці встановлений строк виконання 01 грудня 2008 року. Вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності по вказаній розписці.

Крім цього, посилалась на те, що позичені нею кошти, витрачалися нею не в інтересах сім»ї, а в її особистих цілях. Про них нічого не було відомо ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3 також подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Посилався на те, що він не давав своєї згоди на отримання ОСОБА_1 позики і про її існування нічого не знав. Висновки суду про використання позики в інтересах сім»ї, зокрема для будівництва кафе в комплексі з магазином та автомийкою, не відповідають дійсності. Зазначене будівництво ним було проведено за особисті кошти, до 2008 року.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачів та їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що під час перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_6 110900 доларів США в інтересах сім»ї, а саме для будівництва кафе з магазином та автомийкою по вул.М.Олімпіади, 3-М.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, якщо інше не встановлено судом.

Як вбачається з матеріалів справи, що 11 липня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до умов якого остання позичила у ОСОБА_5 110900 доларів США, для будівництва кафе з магазином та автомийкою по вул.М.Олімпіади в м.Чернівці, строком до 30 листопада 2010 року (т.1 а.с.7).

На виконання зазначеного договору, в цей же день, ОСОБА_1 власноручно була написана розписка про отримання нею 100000 доларів США (т.1 а.с.8).

11 листопада 2008 року ОСОБА_1 була написана розписка про отримання нею 5000 доларів США (т.1 а.с.10).

25 серпня 2009 року ОСОБА_1 була написана розписка про отримання нею 5900 доларів США (т.1 а.с.9).

Отже, на виконання договору позики від 11 липня 2008 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 110900 доларів США, про що нею власноручно були написані розписки.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечувала факту, що саме вона писала зазначені розписки. Заперечуючи факт отримання вказаної суми позики та посилаючись на те, що вона повернула позивачу 150000 доларів США, відповідач ОСОБА_1 не змогла пояснити, який саме розмір позики вона отримала та коли. Також не змогла пояснити та підтвердити будь-якими належними та допустимими доказами факт повернення нею позики, строки повернення та розмір.

З огляду на викладені обставини, її доводи апеляційної скарги про те, що договір позики не є борговим документом та не може бути підставою для стягнення боргу, - є безпідставними.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалась на те, що в написаних нею розписках встановлений строк повернення позики, зокрема 1 грудня 2008 року, 10 березня 2008 року та 31 грудня 2009 року. З позовом до суду позивач звернувся в жовні 2011 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів відхиляє ці доводи апеляційної скарги з наступних підстав.

Дійсно, як вбачається з розписки від 11.07.2008 року, що строк повернення позики становить до 01 грудня 2008 року (т.1 а.с.8). В розписці від 11.11.2008 року встановлений строк повернення до 10 березня 2008 року, що є неправильним, оскільки дата повернення грошей передує даті отримання (т.1 а.с.10). В розписці від 25.08.2009 року встановлений строк повернення до 31 грудня 2009 року (т.1 а.с.9).

Разом з тим, встановлено, що ці розписки написані на виконання договору позики від 11 липня 2008 року та є невід»ємною частиною договору. В самому ж договорі позики встановлений строк повернення до 30 листопада 2010 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що сторонами погоджувалося продовження строку повернення позики до 01 вересня 2011 року, про що ОСОБА_1 власноручно написала розписку (т.1 а.с.12).

З позовом до суду позивач звернувся в жовтні 2011 року.

За таких обставин, строк позовної давності позивачем порушено не було.

Крім цього, слід зауважити, що згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, що відповідачі не зверталися до суду першої інстанції із заявою про застосування строку позовної давності.

Не можна погодитись з доводами апеляційних скарг щодо недоведеності використання ОСОБА_1 позичених грошей в інтересах сім»ї.

Як вбачається з п.3 договору позики від 11 липня 2008 року, що позика надається для будівництва кафе з магазином та автомийкою по вул.М.Олімпіади в м.Чернівці (т.1 а.с.7).

Встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на час укладення договору позики перебували в зареєстрованому шлюбі.

Частиною 2 статті 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 4 цієї статті договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язок для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використовується в інтересах сім'ї.

З матеріалів справи вбачається, що позичальником є ОСОБА_1, а забудовником та власником незавершеної будівництвом будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою по вул.М.Олімпіади, буд.3-М в м.Чернівці є відповідач ОСОБА_3, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (т.1 а.с.19-20), дозволами на виконання будівельних робіт (т.1 а.с.19, 133). Відповідачка ОСОБА_1 в засіданні апеляційної суду пояснила, що вона також є приватним підприємцем і здійснює підприємницьку діяльністю, пов»язану з продажем автозапчастин, з якою метою вона позичала гроші та на що вона їх витратила пояснити не змогла.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у відповідачів по справі на час укладення договору позики був спільний бізнес, вони разом здійснювали будівництво кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою, а тому кошти за договором позики були використані в інтересах сім»ї. Відповідачем ОСОБА_1 не спростовані умови договору позики щодо цільового призначення такої позики та що отримані нею кошти були використані не в інтересах сім»ї.

Судом першої інстанції ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг не дають підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту вступу її в законну силу.

Головуючий:

Судді: