У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

МостовоїГ.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», поданою його представником ОСОБА_5, на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 5 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 5 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_6, посилаючись на те, що 17 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитну угоду, за умовами якої загальна сума кредиту складає 50 000 доларів США, що надається траншами, зі сплатою 16% річних з кінцевим терміном повернення 16 серпня 2012 року. 21 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір про видачу траншу в сумі 50 000 доларів США.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_6 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_4 не виконувала зобов'язання, у зв'язку з чим виникла заборгованість у сумі 134 327,03 доларів США.

У зв'язку зі смертю 18 серпня 2013 року ОСОБА_6, банк у листопаді 2014 року, уточнивши позовні вимоги, звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення до ОСОБА_3 і просив позов задовольнити.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 5 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 5 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 5 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 5 березня 2015 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 17 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитну угоду, за умовами якої загальна сума кредиту складає 50 000 доларів США, що надається траншами, зі сплатою 16% річних з кінцевим терміном повернення 16 серпня 2012 року.

21 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір про видачу траншу в сумі 50 000 доларів США.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_6 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку банку належну їм в рівних частках квартиру АДРЕСА_1

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, керувався Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та виходив з того, що квартира передана у забезпечення виконання споживчого кредиту, наданого в іноземній валюті, що має загальну площу 49,30 м2, є місцем постійного проживання відповідача і іншого житла ОСОБА_3 у власності не має.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, також послався на неможливість звернення стягнення на частину об'єкта, яка в натурі як окремий об'єкт не виділена.

З такими висновками суду апеляційної інстанції в цій частині погоджується і колегія суддів судової палати у цивільних справа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 пред'явлена тільки до ОСОБА_3, а вона є власником Ѕ частки квартири.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за умови, якщо нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку, як окремий, виділений в натурі, об'єкт права власності.

При цьому частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї, як окремий об'єкт.

Проте з посиланнями судів попередніх інстанцій на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» як підставу для відмови у позові погодитись не можна.

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон), згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами − резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак, установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) іпотечне майно.

Крім того, згідно з п. 4 Закону протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Вирішуючи справу, суди не врахували, що вказаний Закон не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Отже, висновок судів про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» помилковий.

Оскільки позовна вимога про виселення є похідною від звернення стягнення на предмет іпотеки, судові рішення попередніх інстанцій підлягають скасуванню і в цій частині з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 5 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 5 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук