Ухвала

іменем україни

09 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Коротуна В.М., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Паляниця Людвіга Сигізмундівна, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 10 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила визнати недійсним договір дарування будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, ОСОБА_5, посвідчений 07 грудня 2001 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Паляницею Л.С.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що, укладаючи зазначений договір дарування, вона мала на меті укладення договору довічного утримання та вважала, що відповідачі будуть її доглядати, забезпечувати необхідними ліками, продуктами, займатися домашнім господарством. Під час укладення договору вона у зв'язку з похилим віком та вадами зору не мала можливості ознайомитися з текстом документа. Після укладення договору дарування відповідач ОСОБА_5 навідувалася до неї, однак ніякої допомоги не надавала, а відповідач ОСОБА_6, яка є правонаступником ОСОБА_8, на теперішній час доглядає за нею. Таким чином, зазначений договір дарування був укладений внаслідок помилки, що має істотне значення, а тому договір на підставі ст. 56 ЦК України (в редакції 1960 року) та ст. 229 ЦК України (в редакції 2003 року) слід визнати недійсним.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 56 ЦК України угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Аналогічні положення передбачені ст. 229 ЦК України (у редакції 2003 року).

У п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості зазначених позовних вимог, оскільки позивач не надала належних та допустимих доказів за правилами ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження позовних вимог, а саме: що вона за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідачів лише за умови довічного утримання й, укладаючи оспорюваний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачами.

На обґрунтування такого висновку суд правильно виходив із того, що на момент укладення 07 грудня 2001 року оспорюваного договору дарування позивач у вищевказаному будинку не проживала, оскільки була зареєстрована з 24 березня 1994 року у квартирі АДРЕСА_1, яка належала їй на праві власності; відповідач ОСОБА_8 з моменту укладення договору матеріальної чи будь-якої іншої допомоги не надавала; після відчуження позивачем квартири, яка належала на їй на праві власності, вона з 2011 року проживає зі згоди ОСОБА_6 у частині зазначеного будинку, що належить останній на праві власності.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для визнання оспорюваного договору недійсним відсутні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

В.М.Коротун

І.К.Парінова