АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/7407/2015 головуючий у 1-й інстанції: Фаркош Ю.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Невідомої Т.О.

при секретарі: Осауленко О.А.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Інституту фізіології імені О.О. Богомольця Національної академії наук України про зобов'язання здійснити перерахування грошової виплати, стягнення грошової виплати, визнання умов контракту такими, що погіршують становище, стягнення втрат у заробітній платі, зміну причин звільнення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 10 січня 1965 року він працює в Інституті фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України та має науковий стаж 40 років. У 2006 році йому було призначено наукову пенсію. Вказує, що після виходу на пенсію працював за контрактом на посаді старшого наукового співробітника в цьому ж інституті. 26 вересня 2014 року він звільнився із займаної посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на наукову пенсію. Зазначає, що відповідно до Закону України "Про наукову, наукову-технічну діяльність" йому повинна була бути виплачена грошова допомога в розмірі 6 місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат. Проте, відповідачем не перерахована грошова допомога, яка була недоплачена при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію в сумі 24075 грн. 60 коп.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив суд зобов'язати відповідача змінити підставу для звільнення згідно його заяви від 26 вересня 2014 року, зобов'язати відповідача перерахувати розмір належної йому грошової допомоги виходячи з розміру місячного посадового окладу станом на дату фактичного звільнення у зв'язку з виходом на пенсію, стягнути з відповідача на його користь недоплачену при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію грошову допомогу в сумі 24075 грн. 60 коп., стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки належних йому виплат від дня звільнення 1 жовтня 2014 року до дати повного розрахунку, визнати такою, що погіршує його становище порівняно із законодавством України про працю, умову про роботу в режимі неповного робочого часу, що включена до укладення між ним і відповідачем контрактів № 7 від 15 лютого 2010 року, від 1 квітня 2010 року, від 29 червня 2010 року, від 29 вересня 2010 року, від 1 вересня 2011 року та всіх додаткових угод до контракту від 1 вересня 2011 року, стягнути з відповідача на його користь суму в розмірі 94571 грн. 63 коп., що відповідає його втратам у заробітній платі через включення на вимогу відповідача умови про роботу в режимі неповного робочого часу у вищевказані контракти.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що суд невірно встановив обставини, які мають значення для справи, неповно оцінив надані докази, що призвело до ухвалення рішення, яке суперечить чинному законодавству України про працю.

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник Інституту фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України - Коваленко С.О. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що позивач працював в Інституті фізіології ім. О.О. Богомольця НАН України на посаді старшого наукового співробітника та 12 лютого 2006 року був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 24 Закону України "Про наукову, наукову-технічну діяльність".

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про наукову, наукову-технічну діяльність" при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника відповідно до цього Закону науковому (науково-педагогічному) працівнику видається грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат за наявності стажу роботи на посадах, зазначених у Переліку посад наукових (науково- педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III - IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до цієї статті, затвердженому Кабінетом Міністрів України, не менше: для чоловіків - 12,5 року; для жінок - 10 років.

Установлено, що посада, з якої звільнився позивач, входить до Переліку посад наукових працівників державних наукових установ, організацій та посад науково-педагогічних працівників державних вищих навчальних закладів ІІІ-IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на одержання пенсії та грошової допомоги при виході на пенсію відповідно до Закону України "Про наукову, наукову-технічну діяльність", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 1999 року № 923. Інститут фізіології ім. О.О.Богомольця НАН України відноситься до навчальних закладів III - IV рівнів акредитації.

Відповідачу підлягала виплаті грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат, які він отримував станом на 12 лютого 2006 року, тобто на час звільнення позивача за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 24 Закону України "Про наукову, наукову-технічну діяльність".

1 квітня 2014 року позивач отримав належні йому шість посадових окладів з надбавками та доплатами станом на лютий 2006 (а. с. 57).

Установивши, що позивач звільнився 12 лютого 2006 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 24 Закону України "Про наукову, наукову-технічну діяльність", а 30 вересня 2014 року - у зв'язку із закінченням строку дії контракту на підставі ст. 36 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про те, що він має право отримати вищевказану допомогу в розмірі шестимісячних посадових окладів (ставок), які він отримував до 30 вересня 2014 року.

Крім того, суд першої інстанції вірно вважав, що позовна вимога про виплату середнього заробітку є безпідставною, оскільки позивач з лютого 2006 року по 30 вересня 2014 року постійно працював в Інституті з виплатою заробітної плати згідно контракту.

Статтею 16 ЦК України визначений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Вказаний перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, установленим законом або договором.

Відмовляючи в задоволенні позову щодо визнання умов контракту такими, що погіршують становище позивача, суд першої інстанції вірно виходив з того, що такий спосіб захисту порушеного права чинним законодавством не передбачено. Також не передбачає такого способу захисту і укладений між сторонами контракт. Позовних вимог про визнання умов контракту недійсними позивачем заявлено не було. Крім того, позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що умова контракту про скорочений робочий день порушує його трудові права, натомість позивач продовжував працювати в інституті, пролонгуючи строк контракту додатковими угодами на умовах скороченого робочого дня до 30 вересня 2014 року.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення втрат по заробітній платі.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно умов укладеного між сторонами контракту від 1 вересня 2011 він є строковим трудовим договором. Згідно з п. 12 контракту він припиняється з наступного дня, після строку закінчення його дії, з цього ж дня припиняються будь-які трудові відносини між роботодацем та працівником, що буде вважатись висуненням вимоги щодо припинення вказаних відносин зі сторони роботодавця, якщо не буде пролонговано додатковою угодою строк дії цього контракту або не буде підписано нового контракту.

Непролонгація цього контракту та не підписання нового контракту на наступний день закінчення строку дії цього контракту є підставою для припинення разом з цим контрактом будь-яких трудових відносин між сторонами та звільнення працівника на підставі п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Установивши, що підставою для звільнення позивача було закінчення строку дії контрактів та додаткових угод до них, що позивачем не надано доказів на підтвердження фактів порушення відповідачем порядку звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що причини звільнення позивача в наказі № 143-к від 29 вересня 2014 відповідають фактичним причинам звільнення позивача відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України із зазначенням пункту, частини та статті закону, як того вимагає ст. 235 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави для визнання формулювання причин звільнення позивача неправильним та відповідно їх зміни відсутні та обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, належні та допустимі докази на підтвердження вказаних доводів суду не надано.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: О.В. Шахова

Т.О.Невідома