Справа № 367/6372/15-ц
ІРПІНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючої судді Оладько С.І.,

при секретарі Костяк В

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,ОСОБА_3,яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4,3-я особа служба у справах дітей та сім»ї Ірпінської міської ради про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2,3-і особи на стороні позивача ОСОБА_3,ОСОБА_4,орган опіки та піклування виконавчого комітету Ірпінської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1Г звернувся до суду із позовом,відповідно до якого зазначив,що він є власником квартири № 8, що знаходиться по вулиці Дзержинського в будинку № 7 в м. Ірпені, яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 26,0 кв.м., загальною площею 45,5 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.06.2003р., посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 1711, та зареєстрованого в Ірпінському бюро технічної інвентаризації 15.08.2003р. в книзі № 42-106, № запису 484.

Відповідно до довідки Форма№ 3, виданої № 845 від 29.07.2015 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_2, 03.10.1979р.н. (племінник) з 02.11.2004р., ОСОБА_3, 03.04.1981р.н. (невістка) з 24.10.2012р., ОСОБА_4, 02.07.2014р.н. з 15.07.2014р.

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 04.08.2015р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії, Позивачу було відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу спірної квартири, в зв'язку з тим, що право користування вказаною квартирою має неповнолітня ОСОБА_4, 02.07.2014р., а відтак для посвідчення договору відчуження квартири необхідно отримати дозвіл органу опіки та піклування на укладення такого договору.

В серпні 2015 року він направив відповідачам вимогу про виселення, в якій просив звільнити квартиру АДРЕСА_1 в строк до 20 серпня 2015 року та передати йому ключі від зазначеної квартири. Проте його законні вимоги відповідачі залишили без відповіді та без задоволення.

Оскільки відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, - не були та не є членами сім'ї власника квартири АДРЕСА_2, перешкоджають йому як власнику квартири у користуванні та розпорядженні даною квартирою, власник квартири заперечує проти проживання відповідачів у належній йому на праві власності квартирі, а тому, виходячи із положень ст. 391 ЦК України та ст. 169 ЖК України слід усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_3 шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення.

Позивач просить усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_4 шляхом виселення ОСОБА_2 (03.10.1979р.н.), ОСОБА_3 (03.04.1981р.н.) та ОСОБА_4 (02.07.2014р.н.) із квартири АДРЕСА_4 без надання іншого жилого приміщення.

Відповідач по справі подав до суду зустрічну позовну заяву,відповідно до якої зазначив,що він, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до 25.08.2011 року мав прізвище «КРИВОБОК», яке в подальшому змінив на прізвище «ШУНЕВИЧ».

ОСОБА_7 являється його матірю.

Відповідач ОСОБА_1 являється його рідним дядьком по матері.

З вересня 1981 року він разом зі своєю матірю ОСОБА_7 проживав у двокімнатній квартирі АДРЕСА_5, яка розташована в Дніпровському районі м. Києва.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27.11.2001 року він був засуджений по ст. 101 ч.1 КК України до 3-х років позбавлення волі у звязку з чим відбував покарання в Житомирській виправній колонії №4.

Відповідно до Довідки Серії ОО №023363 Державного департаменту з питань виконання покарань від 13.08.2003 року він був звільнений з виправної колонії умовно - достроково 13.08.2003 року на 1 рік і 30 днів.

Під час його перебування в Житомирській виправній колонії №4, його мати ОСОБА_7 тяжко захворіла.

Так як квартира АДРЕСА_5, де він проживав з матірю ОСОБА_7, не була приватизована, то на вимогу відповідача, та прохання матері в Житомирській виправній колонії №4 він оформив доручення на імя відповідача ОСОБА_1, яким дозволив відповідачу від його імені приватизувати належну йому та матері квартиру.

Його мати також своїм дорученням від 28.11.2002 року доручила відповідачу приватизувати належну їм квартиру, так як на той час знаходилась в лікарні на лікуванні куди була доставлена в тяжкому стані.

На підставі їхніх доручень відповідач ОСОБА_1 в січні 2003 року від їхнього імені подав заяву про передачу їм у спільну часткову власність двокімнатної квартири АДРЕСА_5.

На підставі поданих від їхнього імені заяв розпорядженням Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва від 24.01.2003 року №58-940 квартира АДРЕСА_5 була передана йому та його матері у спільну часткову власність.

В тому ж році, а саме 18.04.2003 року, відповідач ОСОБА_1 від його імені та імені його матері ОСОБА_7 на підставі їхніх доручень продав належну їм на праві спільної часткової власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_5.

Йому відомо зі слів самого відповідача ОСОБА_1, що належна їм з матір»ю квартира в м. Києві була продана ним за 28000 доларів США.

Але в договорі купівлі-продажу від 18.04.2003 року відповідач ОСОБА_1 вступивши у зловмисну домовленість з покупцями квартири в м. Києві, а саме з ОСОБА_8 та ОСОБА_9, в договорі купівлі-продажу належної їм квартири вказали, що квартира була продана за 7700 гривень.

Відповідач на той час поясняв, що це не має значення, так як він придбає для них іншу аналогічну чи подібну квартиру в м. Ірпені Київської області.

Видаючи відповідачу доручення на продаж належної йому та матері на праві власності вище названої квартири в м. Києві, він повірив обіцянкам відповідача ОСОБА_1 що він за виручені від продажу їхньої квартири кошти придбає їм аналогічну квартиру в м. Ірпені Київської області яка по вартості на той час була значно дешевшою. Сам він цього зробити не міг, так як на той час відбував покарання в місцях позбавлення волі.

В подальшому йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_1 дійсно 07.06.2003 року придбав для нього та його матері 2-хкімнатну квартиру АДРЕСА_6, але в якості покупця в даному договорі купівлі-продажу квартири вказав не його і матір, а себе. Відповідач ОСОБА_1 пояснив, що у нього від них не було доручення для придбання квартири на їхнє ім.»я, але в подальшому обіцяв переоформити придбану для них квартиру на нього та його матір.

Після оформлення 07.06.2003 року договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_7, в дану квартиру переїхала спочатку його мати із своїми меблями з проданої квартири в м. Києві, а з 13.08.2003 року після звільнення з місця позбавлення волі переїхав і він.

З часу придбання спірної квартири, він та його мати постійно проживають в ній, несуть витрати по її утриманню та ремонту. Вони також погасили і борг попередніх власників даної квартири по оплаті комунальних послуг.

З часу придбання квартири в м. Ірпені Київської області відповідач ОСОБА_1 в ній ніколи не проживав, його майна в ній не було і немає і в даний час, на протязі всього часу він визнавав, що хоча придбану квартиру в м. Ірпені він оформив на своє імя, але вона являється його з матір»ю власністю, оскільки була придбана виключно за їхні кошти, які були отримані від продажу їхньої більшої квартири в м. Києві, а на своє імя він її оформив лише тому, що він відбував покарання, а його мати в той час тяжко хворіла. При цьому відповідач не тільки визнавав за ними право власності на дану квартиру, але й постійно обіцяв її переоформити на них.

11.10.2007 року його мати ОСОБА_7 померла.

Після смерті матері він продовжував проживати в придбаній квартирі, а коли одружився, то до нього в 2012 році вселилась і його дружина, а 02.07.2014 року у них народилась також дочка ОСОБА_10.

Відповідач і після смерті його матері ОСОБА_7, а своєї сестри, також обіцяв переоформити квартиру в м. Ірпені на нього, а він проживаючи в ній, сам продовжував утримувати її, проводив ремонтні роботи.

Але в лютому 2015 року відповідач повідомив його про те, щоб він із своєю сімєю звільнив квартиру, так як йому потрібні кошти на будівництво на земельній ділянці, яку він придбав в с. Шпітьки Києво-Святошинського району Київської області після продажу їхньої квартири в м. Києві. При цьому відповідач йому чомусь заявив, що йому належить лише 1/2 частина квартири, а не вся квартира.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 лише в лютому 2015 року став оспорювати його право на квартиру, то він змушений був звернутися в суд з позовом про визнання за ним права власності на квартиру в м. Ірпені.

Але рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17.06.2015 року йому в позові було відмовлено.

Із матеріалів вище названої цивільної справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 продаючи 18.04.2003 року від його імені та його матері 2-х кімнатної квартири в м. Києві особисто стримав від покупців грошові кошти за дану квартиру.

Із договору купівлі-продажу від 18.04.2003 року квартири в м. Києві вбачається, що відповідач ОСОБА_1 продав її на підставі їхніх доручень.

Відповідно до вимог ст.390 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на час продажу нашої 2-х кімнатної квартири, повірений зобовязаний негайно передати довірителю все одержане у звязку з виконанням доручення.

Але відповідач ОСОБА_1 йому та матері грошових коштів за продану ним їхньої квартири відповідно до їхніх доручень не передавав, так як усно вони домовились, що він купить для них аналогічну квартиру в м. Ірпені Київської області. Відповідно до їхньої домовленості відповідач ОСОБА_1 дійсно передав йому та його матері 2-хкімнатну квартиру АДРЕСА_8 куди зразу ж після договору купівлі-продажу поселилась його мати, а після звільнення з місця позбавлення волі і він, яку всі ці роки обіцяв переоформити на його імя та його матір.

Відповідач ОСОБА_1 заподіяв йому та матері збитки тим, що не тільки не повернув їм грошові кошти за продану ним їхню 2-хкімнатну квартиру в м. Києві, але і вказав в договорі купівлі-продажу вартість даної квартири, яка не відповідає дійсній вартості на той час та на даний час.

Оскільки ст.ст.22, 610 та 611 ЦК України надає право обрання способу відшкодування шкоди за вибором особи, якій було завдано збитки, то він просить зобовязати відповідача ОСОБА_1 передати йому квартиру АДРЕСА_9 взамін належної нам квартири в м. Києві. яка хоча і менша за розміром та гірша за технічним станом будинку ніж продана ним наша квартира в м. Києві, але максимально наближена до належної ним квартири.

Позивач за зустрічним позовом просить зобовязати відповідача ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні квартирою №8 по вулиці Дзержинського №7 м. Ірпінь шляхом передання її відповідачем йому в порядку відшкодування шкоди за продану ним та неповернуті йому грошові кошти за квартиру АДРЕСА_10. Києва.

Позивач ОСОБА_1Г та його законний представник у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити,зустрічний позов не визнали та просили у даному позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_1В у судовому засіданні свій позов підтримав та просить його задовольнити,у позові ОСОБА_1Г просить відмовити.

Відповідач ОСОБА_3М та її представник ОСОБА_11В позов ОСОБА_1Г не визнали,просили у позові відмовити,поскільки відсутні підстави для виселення відповідачів без надання іншого житла .Зустрічний позов просили задовольнити.

Представник 3-ї особи у судовому засіданні просила відмовити у позові ОСОБА_1Г,поскільки порушуються права неповнолітньої дитини,проти зустрічного позову не заперечувала.

Суд,заслухавши пояснення учасників процесу,дослідивши письмові докази по справі,вважає позов ОСОБА_1Г та зустрічний позов ОСОБА_1В такими,що не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.3 ЦПК України «Кожна особа має право у порядку,встановленому цим Кодексом,звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. У випадках,встановлених законом,до суду можуть звертатися органи та особи,яким надано право захищати права,свободи та інтереси інших осіб,або державні чи суспільні інтереси».

Відповідно до ст..11 ч 1 ЦПК України «Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі».

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України «Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків,встановлених ст.. 61 цього Кодексу».

Відповідно до ст.. 61 ч 3 ЦПК України «Обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлено ці обставини».

У судовому засіданні було встановлено,що 07.06.2003 року між ОСОБА_12 і ОСОБА_13 з одного боку і ОСОБА_1 з другого був укладений договір купівлі продажу 2-хкімнатної квартири АДРЕСА_6, який був посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційний №1711.Наведені обставини справи стверджуються копією договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Статтею 150 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

У відповідності до ст. 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У судовому засіданні було встановлено,що у квартирі АДРЕСА_6 зареєстровані та проживають відповідач ОСОБА_1В,його дружина ОСОБА_3М та їхня неповнолітня донька ОСОБА_2Позивач по справі ОСОБА_1Г є власником квартири АДРЕСА_6,але у даній квартирі він не зареєстрований та не проживає.

Позивач по справі ОСОБА_1Г просить усунути йому перешкоди у користуванні вказаною квартирою шляхом виселення відповідачів із квартири,поскільки він позбавлений можливості розпорядитись належним йому майном,а саме продати квартиру.

У судовому засіданні встановлено,що постановою від 04.08.2015р приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6В було відмовлено ОСОБА_1Г у посвідченні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6.

Ставлячи питання про усунення перешкод у користуванні квартирою,позивач не надав до суду жодного доказу на підтвердження тих обставин,що йому чиняться перешкоди у користуванні належною по праву власності квартирою та в чому дані перешкоди полягають.

Позивач просить усунути перешкоди шляхом виселення відповідачів із спірної квартири без надання їм іншого житла.Однак,відповідно до ст.. 9 Житлового Кодексу України «Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві корисування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку,передбачених законом»

Згідно позовної заяви позивач посилається на ст.. 169 ЖК України.

У відповідності до ст. 169 ЖК Української РСР у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Однак,позивач не надав до суду жодного доказу на підтвердження тих обставин,що між ним та відповідачами по справі ОСОБА_1В та ОСОБА_3М був укладений договір найму жилого приміщення у спірній квартирі.

Відповідно до ч 2 ст. 158 ЖК України «Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку(квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією і виконавчому комітеті місцевої ради.Договір повинен містити вказівку на предмет договору,строк,на який він укладається,визначити права і обов»язки наймодавця і наймача і інші умови».

У судовому засіданні було встановлено,що відповідачі ОСОБА_1В та ОСОБА_3М вселились у вказану квартиру та були в ній зареєстровані з дозволу позивача по справі ОСОБА_1,що підтвердив позивач у судовому засіданні.Доказів тих обставин,що відповідачі вселились та проживають у спірній квартирі на умовах найму даного житла,позивач по справі не надав.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Доказів тих обставин,що відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою,позивач до суду не надав.

Як уже зазначалось раніше, постановою від 04.08.2015р приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6В було відмовлено ОСОБА_1Г у посвідченні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 позивачу було відмовлено у посвідчені вказаного договору не з тих підстав,що у спірній квартирі проживають відповідачі по справі,а з тих підстав,що ОСОБА_1Г не було надано дозволу органу опіки та піклування на укладення даного договору купівлі-продажу.

Враховуючи викладене,суд вважає позов ОСОБА_1Г безпідставним та таким,що не підлягає до задоволення,у зв»язку з чим суд відмовляє у даному позові.

ОСОБА_1В подав до суду зустрічну позовну заяву,відповідно до якої просить зобовязати відповідача ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні квартирою №8 по вулиці Дзержинського №7 м. Ірпінь шляхом передання її відповідачем йому в порядку відшкодування шкоди за продану ним та неповернуті йому грошові кошти за квартиру АДРЕСА_10. Києва.

Дані вимоги не підлягають до задоволення,поскільки є безпідставними.

У судовому засіданні було встановлено,що ОСОБА_1В перебуваючи Житомирській виправній колонії №4 оформив доручення на імя ОСОБА_1, яким уповноважив ОСОБА_1Г від одержувати необхідні документи та довідки,розписуватись за нього а також виконувати інші дії пов»язані даним дорученням .

Мати ОСОБА_1В - ОСОБА_7Г також своїм дорученням від 28.11.2002 року доручила ОСОБА_1Г пред»ставляти її інтереси в органах державної влади та управліня,установах,організаціях,уповноваженому органі приватизації м.Києва з приводу приватизації на її ім.»я квартириі №54 по вул. С.Стальського №18 м. Києва .

На підставі зазначених доручень ОСОБА_1Г в січні 2003 року від мені ОСОБА_14В та ОСОБА_7Г подав заяву про передачу ОСОБА_1В та ОСОБА_7Г у спільну часткову власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_5.

На підставі поданих заяв, розпорядженням Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва від 24.01.2003 року №58-940 квартира АДРЕСА_5 була передана ОСОБА_14В та його матері ОСОБА_7Г у спільну часткову власність.

16.04.2003р ОСОБА_1В надав ОСОБА_1Г довіреність,відповідно до якої надав право подавати від його імені заяви,підпис ати договір купівлі-продажу,отримати належні йому гроші та виконати всі інші необхідні дії пов»язані з цим дорученням.

18.04.2003 року ОСОБА_1 від імені ОСОБА_1В та імені його матері ОСОБА_7 на підставі вказаних доручень продав двокімнатну квартиру АДРЕСА_11 м. Києва.Наведені обставини справи були встановлені рішенням Ірпінського міського суду від 17.06.2015р.

Ставлячи питання про зобов»язання ОСОБА_1Г передати ОСОБА_1В квартиру АДРЕСА_6 в порядку відшкодування шкоди за продану ним та неповернуті йому грошові кошти за квартиру АДРЕСА_12,позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1В не було надано доказів тих обставин,що ОСОБА_1Г заподіяв ОСОБА_1В збитки та в чому дані збитки полягають.

Відповідно до ст.. 22 ЦК України збитками є втрати,яких особа зазнала у зв»язку із знищенням або пошкодженням речі,а також витрати,які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права(реальні збитки),доходи,які особа могла б реально одержати за звичайних обставин,якби її право не було порушено(упущена вигода).Однак будь-яких доказів з приводу заподіяння збитків ОСОБА_1В до суду надано не було.

Крім того, відповідно до ст.. 16 ч 2 ЦК України «Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права,визнання правочину недійсним,припинення дії,яка порушує право,відновлення становища,яке існувало до порушення,примусове виконання обов»язку у натурі,зміна правовідношення,припинення правовідношення,відшкодування збитків та інші способі відшкодування майнової шкоди,відшкодування моральної шкоди,визнання незаконними рішення,дій чи бездіяльності органу державної влади,органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування,їхніх посадових і службових осіб».У зв»язку з цим,відповідно до ст.. 16 ЦК України вимоги ОСОБА_1В про усунунення перешкод в користуванні квартирою №8 по вулиці Дзержинського №7 м. Ірпінь шляхом передання її в порядку відшкодування шкоди за продану квартиру АДРЕСА_12 та неповернуті йому грошові кошти за дану квартиру,не є належним способом захисту.

Враховуючи викладене,суд відмовляє ОСОБА_1В у позовних вимогах про зобовязання ОСОБА_1Г усунути перешкоди в користуванні квартирою №8 по вулиці Дзержинського №7 м. Ірпінь шляхом передання її відповідачем йому в порядку відшкодування шкоди за продану ним та неповернуті йому грошові кошти за квартиру АДРЕСА_10. Києва.

На підставі ст. 64,150,156,169 ЖК України,ст..317,319,321,383,386,391 ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 10, 60, 213-218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

ОСОБА_1 у позові відмовити.

ОСОБА_2 у позові відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Ірпінський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 10 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

З мотивованим рішенням суду сторони зможуть ознайомитись 06.12.2015 р.

Суддя: ОСОБА_15