Справа № 667/8070/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року Комсомольський районний суд м. Херсона у складі:

головуючого судді Скрипніка Л.А.,

за участю секретаря Собчук Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Комсомольський РВ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого приміщення, та визнання особи такою, що втратила право користування майном,

встановив:

Позивач звернулась до суду із позовною заявою до відповідача, якою просить усунути їй перешкоди у користуванні квартирою № 2, що у будинку № 60 А по вул. Радянській у м. Херсоні шляхом виселення ОСОБА_2 із вказаного житлового приміщення без надання іншого житла; визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою № 2, що у будинку № 60-А по вул. Радянській у м. Херсоні.

Позовні вимоги мотивує тим, що позивач є власником ? частини квартири № 2, що у буд. № 60-А по вул. Радянській у м. Херсоні, а власником іншої ? частини є чоловік відповідача, який 07.04.2015 року помер. За адресою спірного житлового приміщення зареєстровані син позивача ОСОБА_3, ждружина сина позивача ОСОБА_4, доччка сина позивача ОСОБА_5, а також відповідач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, який є чином від першого шлюбу ОСОБА_4. Зазначає про те, що відповідач заважає позивачу вільно користуватися своєю власнітю у вигляді спірного житлового приміщення, а саме веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем, порушує громадський порядок, через що проживання із відповідачем наразі є нестерпним. Окрім того відповідач не приймає участі в утриманні спірного житлового приміщення.

У судовому засіданні позивач повністю підтримала розглядуваний позов із викладених у ньому підстав, та просила його задовольнити на підставі поданих суду доказів. З приводу ухвалення по справі заочного рішення не заперечувала.

Відповідач у судове засідання будучи повідомленим у встановленому законом порядку двічі не зявився. Заяв, про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи в його відсутність не надавав.

Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши доводи позовної заяви та перевіривши їх поданими суду доказами, приходжу до наступних висновків та відповідних ним правовідносин.

Так судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № 118 від 22.12.1993 року виданого Херсонським судноремонтним заводом ім. Куйбишева, позивачу та членам її родини, а саме ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належала квартира № 2, що по вул. Радянській, 60-А у м. Херсоні. Зазначене свідоцтво було зареєстровано у ХДБТІ за № 9839, що вбачається із досліджених судом матеріалів інвентарної справ на спірне житлове приміщення.

Проте, згідно дослідженого судом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 20.11.2015 року квартира № 2, що у м. Херсоні по вул. Радянській, буд. 60-А ? частина вказаної квартири дійсно зареєстрована за позивачем проте на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.10.2015 року виданого Першої Херсонської державною нотаріальною конторою. При цьому станом на 27.08.2004 року власником цілої частки квартири № № 2, що у м. Херсоні по вул. Радянській, буд. 60-А був ОСОБА_7, а право власності він набув на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.2004 року.

Також дослідженням судом довідки обслуговуючої організації спірного житлового приміщення від вересня 2015 року ( а.с. 12) позивач за адресою АДРЕСА_1 не зареєстрована, що також підтверджується відомостями паспортних даних останньої (а.с. 7), згідно яких позивач починаючи з 03.03.2001 року зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, де остання постійно і мешкає, що вбачається з її ж пояснень наданих у судовому засіданні а також із показів допитаного по справі свідка ОСОБА_3. При цьому, як встановлено судом із пояснень самої позивачки, та що підтверджується показами допитаного у судовому засіданні вище згаданого свідка, відповідач не мешкає з адресою спірного житлового приміщення починаючи з вересня 2015 року.

Дійсно, згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпорядження майном. Стаття 319 ЦК України надає право власнику володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2 ст.156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Конституцією України ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне право користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України, ст.48 Закону України «Про власність»). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Обєктом власності особи може бути, зокрема житло, житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтею 64 ЖК України встановлено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 405 вказаного Кодексу, визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За приписами ч. 2 вказаної статті, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналізуючи приписи частини 2 ст. 97, ч. 1 ст. 116 ЖК України, можна дійти висновку про те, що особа може бути виселена із житлового приміщення без надання іншого житла, про що йдеться у розглядуваному позові, у разі порушення нею правил співжиття із іншими особами, що користуються таким приміщенням.

При цьому ч. 1 ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Враховуючи те, що, як встановлено дослідженням судом поданих позивачем доказів, дії відповідача, які можуть свідчити про порушення ним правил співжиття за адресою спірного житлового приміщення відбувались до вересня 2015 року, після чого останній виїхав із такого приміщення, а також враховуючи те, що позивач не зареєстрована у спірному приміщенні, та відповідно до вимог закону набула право власності на частину такого приміщення у встановленому законом порядку лише 20 жовтня 2015 року, тобто після встановлених судом обставин, що можуть свідчити про порушення відповідачем прав власників та (або) користувачів спірного житлового приміщення, а також навіть після звернення позивача до суду із розглядуваним позовом, яке відбулось 02 жовтня 2015 року, приходжу до переконання про відсутність законних підстав до задоволення розглядуваного позову через недоведеність позивачем порушення її прав як власника та (або) користувача спірного житлового приміщення.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 1,10,11,59,60,88,212-215, 224-226 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Комсомольський РВ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого приміщення, та визнання особи такою, що втратила право користування майном, відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України, тобто протягом десяти днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Херсонської області через Комсомольський районний суд м. Херсона. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України, тобто після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Л.А. Скрипнік