Номер провадження: 22-ц/785/5451/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Абалдової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності, за апеляційною скаргою заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Управління охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної держаної адміністрації на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2014 року,

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, який уточнила та просила визнати за нею право власності на квартиру № 19, що розташована по вул. Ніжинській, 36 у м. Одесі, загальною площею 63,5 кв.м.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником частини квартири № 19, що розташована у м. Одесі по вул. Ніжинській, 36, загальною площею 21,9 кв.м.

У звязку з малою площею квартири, нею було проведено її поліпшення, шляхом зведення додаткових приміщень. В результаті таких поліпшень, загальна площа квартири № 19 збільшилась з 21,9 кв.м. до 63,5 кв.м.

Після закінчення будівництва, співвласники вищевказаної квартири, відповідачі по справі, вирішили передати ОСОБА_2 у власність свої частки у праві власності, однак зареєструвати право власності на квартиру позивачка не має можливості, так як обєкт нерухомості не був введений в експлуатацію.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2014 року позов було задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 63,5 кв.м., яка складається з кімнати площею 11 кв.м., кімнати площею 8,5 кв.м., кімнати площею 6 кв.м., кухні площею 5,3 кв.м., вбиральні площею 0,9 кв.м., коридору площею 1,2 та 4,7 кв.м., підсобного приміщення площею 16,2 кв.м., веранди площею 8,5 кв.м., комори площею 1,2 кв.м.

Зобовязано Державну реєстраційну службу речових прав Одеського міського управління юстиції Одеської області провести реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 63,5 кв.м., яка складається з кімнати площею 11 кв.м., кімнати площею 8,5 кв.м., кімнати площею 6 кв.м., кухні площею 5,3 кв.м., вбиральні площею 0,9 кв.м., коридору площею 1,2 та 4,7 кв.м., підсобного приміщення площею 16,2 кв.м., веранди площею 8,5 кв.м., комори площею 1,2 кв.м., на імя ОСОБА_2

Вказане судове рішення оскаржує в апеляційному порядку заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Управління охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної держаної адміністрації.

В скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Позивач ОСОБА_2, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судове засідання не зявилися. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Справа розглянута апеляційним судом на підставі ч. 2 ст. 197 та ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Таким чином при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою зясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказаним нормам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Проте погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

Згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належного затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, за загальними правилами особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Під належним дозволом слід розуміти визначений положеннями ст. ст. 35-37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме конкретного обєкту.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії обєкту будівництва відповідний склад документації, визначеної ст. ст. 1, 7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до ст. ст. 29, 31 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до ст.ст. 27, 30 зазначеного Закону.

Згідно п. 12 (абз.12), 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України», вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобовязані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених ст.ст. 27, 29, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (ст. ст. 34, 37 цього Закону).

Відповідно до положень ст. ст. 7, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проект не є належно затвердженим за умови відсутності погодження архітектурно-планувальної частини проекту місцевим органом містобудування та архітектури і позитивного висновку державної експертизи у випадку, коли її проведення є обовязковим.

Проте, судом першої інстанції не встановлено та матеріали справи не містять доказів прийняття спірного майна в установленому законодавством порядку до експлуатації та наявності у позивача права власності на спірне новостворене нерухоме майно.

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) обєкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи містобудування» до компетенції органів місцевого самоврядування у сфері містобудування на їх території належить право затвердження місцевих містобудівних програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації; внесення змін у зазначені документи за поданням спеціально уповноважених органів містобудування та архітектури відповідно законодавства.

Згідно ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації такого майна.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється шляхом контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування обєктів містобудування, проектної документації.

Згідно підпункту 8 п. 4 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 8 квітня 2011 року № 439/2011, ДАБК здійснює в межах своїх повноважень державний контроль за дотриманням юридичними і фізичними особами державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт, перепланування та реконструкції (дообладнання) житлового фонду, будівель громадського призначення, елементів упорядження територій для задоволення потреб осіб з обмеженими фізичними можливостями та інших мало мобільних груп населення.

Наказом Міністерства культури і туризму України від 20.06.2008 року № 728/0/16-08 затверджено межі та режими використання зон охорони памяток культурної спадщини та історичних ареалів міста ОСОБА_1, визначених науково проектною документацією, розробленою Науково дослідним інститутом памяткоохоронних досліджень та Українським державним науково дослідним інститутом проектування «Дніпромісто».

Крім того, зазначеним наказом визначено межі та режими використання історичних ареалів міста ОСОБА_1 Центрального історичного ареалу та історичного ареалу «Французький бульвар».

Відповідно до цих положень наказу, а також ч. 3 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», у межах історичних ареалів населених місць, забороняються містобудівні, архітектурні та інші перетворення, будівельні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Проте, в порушення зазначених норм Закону реєстрація права власності, отримання правовстановлюючих документів на самочинне реконструйоване майно позивачем не проводилось, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які підтверджують звернення позивача до контролюючого органу, який здійснює державну політику у сфері містобудування Державної архітектурнобудівельної інспекції України в особі її територіального органу та Управління охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації щодо можливості проведення перебудови спірного приміщення.

Таким чином, суд першої інстанції, у порушення вимог ст. ст. 5, 12 Закону України «Про основи містобудування», ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», ст. ст. 31, 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», своїм рішенням, без належних на те підстав, узаконив самочинно збудовані будівлі, що є неприпустимим.

Крім того, судом першої інстанції в порушення ч. 2 ст. 35 ЦПК України не вирішено питання щодо залучення до справи вказаних контролюючих державних органів у якості третіх осіб.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вказані положення закону уваги не звернув, неправильно застосував норми матеріального права, не встановив усіх обставин, які мають значення для вирішення справи, не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає до застосування та не дав їм належної оцінки.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

За таких обставин вказане судове рішення не можна визнати законним та обґрунтованим.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, рішення районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Управління охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної держаної адміністрації задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_6

ОСОБА_7