Номер провадження: 22-ц/785/3610/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі головуючого Гончаренко В.М.

суддів Комаровської Н.В., Короткова В.Д.

з участю секретаря Джинчарадзе Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача та повернення коштів за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2014 року, -

встановила:

02.10.2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», посилаючись на те, що 11.08.2014 року між нею та ТОВ «ЛК «Еталон» в особі ОСОБА_3 укладено договір фінансового лізингу № 000948, за умовами якого ТОВ зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а вона зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Замовлення предмету лізингу відбувається з моменту її підписання специфікації (Додатку № 3) та сплати на рахунок товариства авансового платежу (а.с.9-14).

На виконання даних умов договору, на рахунок ТОВ «ЛК «Еталон» нею сплачено суму авансового платежу у розмірі 14 200 грн. (а.с.24).

Лізинговою компанією не було належним чином розяснено призначення платежу у розмірі 14 200 грн., що виявилось лише 10 % винагороди за організацією, а не першим авансовим платежем та частковою оплатою лізингу.

На всі запитання, менеджер запевняв, що перший авансовий внесок складає лише 10 %, що є перевагою над іншими лізинговими компаніями.

В дійсності ж, тільки після підписання договору стало відомо, що перший авансовий внесок складає 71 000 грн. замість 14 200 грн., щомісячний платіж замість 4 000 грн. складає 5 916 грн.(а.с.19-23).

Таким чином, для того, щоб отримати машину, на підставі договору фінансового лізингу від 11.08.2014 року,їй необхідно сплатити 89 460 грн., замість 14 200 (що повідомлялось під час укладення договору та до цього), а тільки після цього будуть купувати даний предмет лізингу.

Крім того, ТОВ «ЛК «Еталон» навіть не є партнером ТОВ «Єврокар» офіційного дилера Skoda в Україні.

Фактично умови договору фінансового лізингу № 000948 від 11.08.2014 року зовсім не відповідають тим умовам, що обговорювались та погоджувались нею із менеджером до його підписання.

Справу розглянуто у відсутність сторін.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2014 року позов задоволено.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», вважаючи рішення суду таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, надав до суду апеляційну скаргу про його скасування та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, законність i обґрунтованість рішення суду першої iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне її задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, 11 серпня 2014 року між ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" та ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу № 000948, відповідно до п. 1.1 якого, ТОВ зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а ОСОБА_2 зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього договору.

На виконання договору фінансового лізингу № 000948 позивач ОСОБА_2 11 серпня 2014 року, згідно з додатком № 1 до зазначеного договору, що є його невід'ємною частиною, сплатила 14 200,00 грн. комісії за організацію.

Як вбачається з договору фінансового лізингу № 000948, останній вчинено у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", підписаний ОСОБА_2 добровільно на кожному аркуші зазначеного договору, в якому передбачені усі істотні умови.

Таким чином, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що зазначений договір не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України.

Крім того, 11 серпня 2014 року, в день підписання договору, позивач також написала заяву про те, що уважно прочитала та зрозуміла умови договору і отримала свій примірник договору разом з Ддодатками №№ 1, 2, 3, а також ОСОБА_2 11 серпня 2014 р. підписала заяву на отримання фінансового лізингу, в якій вказано про марку, модель, та вартість предмета лізингу, яку вона самостійно обрала.

Комісія за організацію в сумі 14 200,00 грн., що сплачена позивачем відповідно до умов договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, що передбачено ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг".

ОСОБА_2 погодилась з усіма умовами договору під час його підписання і здійснила оплату комісії за організацію саме за послугу з організації та оформлення договору при його укладанні, що визначено умовами Договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди.

Вищевказані істотні умови договору, що визначені спеціальним законом, містяться в самому договорі та додатках до нього /в п. 3.1 договору, в додатках № 1, № 2 та № 3 до договору, а також предмет лізингу позивачем визначено у заяві на отримання фінансового лізингу від 11.08.2014р./.

Як вбачається з матеріалів справи, укладений між сторонами договір за видом є договором непрямого лізингу, оскільки є заява на отримання фінансового лізингу, в якій визначено предмет лізингу за попереднім погодженням з позивачем, а також підписаний додаток № 3 до договору, в якому також вказаний предмет лізингу визначений позивачем.

Заслуговують на увагу доводу апеляційної скарги,про безпідставність висновків суду, що складові першого лізингового платежу це комісія за організацію та аванс ціни предмету лізингу (авансовий платіж) - виходять за межі переліку платежів передбачених законодавством, оскільки, відповідно до п. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Таким чином, комісія за організацію договору відноситься саме до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Зокрема, такими іншими витратами відповідача є надання консультації менеджером, прийняття заяви на отримання фінансового лізингу, оформлення договору, робота з клієнтом, організація та супровід договору на протязі всього часу його дії (шість років), організаційні заходи щодо підписання договору та інші витрати пов'язані з виконанням Договору лізингу.

Аванс ціни предмету лізингу (п. 8.2.16) розраховується як авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до договору, та який згідно п. 2.1 договору є сумою, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі вказаному в додатку № 1 до договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу.

Оскільки лізингоодержувач погодився з усіма умовами договору під час його підписання і здійснив оплату комісії за організацію - саме за послугу з організації та оформлення договору при його укладанні, що визначено умовами договору, вищевказані твердження суду є безпідставними, а складові Першого Лізингового Платежу: комісія за організацію та аванс ціни предмету лізингу - відповідають вимогам п. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Не заслуговують на увагу висновки суду про те, що умови пунктів 3.5, 4.3.5, 5.4, 6.4, 8.2.1, 8.2.3, 8.15, розділ 12 договору є несправедливими та такими, що суперечать принципу добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", - продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Враховуючи, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК Украйні); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві, позивачем не доведено про одночасну наявність таких ознак, колегія суддів вважає помилковими висновки суду про наявність підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним з підстав визначених позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Посилання суду на те, що ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" своїми діями ввела позивача як споживача в оману не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_2 погодилася з умовами та самостійно підписала договір № 000948, обрала на власний розсуд предмет лізингу по договору і ознайомилася з умовами договору, про що відповідно і зазначила у письмовій заяві від 11.08.2014 р.

Таким чином, позивачем не надано жодного доказу щодо введення її в оману, оскільки договір укладався сторонами вільно, умови договору визначалися на їх розсуд, а відтак відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України умови договору є погодженими сторонами та обов'язковими для виконання.

Вищевказані твердження суду також спростовуються й тим, що, розуміючи зміст укладеного договору позивач здійснила сплату комісії за організацію.

Також, на думку колегії суддів, безпідставними є висновки суду про здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, оскільки, відповідно до ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

В даному випадку діяльність ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" не суперечить правилам здійснення лізингової діяльності та жодним чином не впливає на економічну поведінку споживача продукції (в даному випадку споживача послуги), в договорі лізингу чітко визначені усі умови з якими лізингоодержувач погодився під час підписання зазначеного договору.

Отже, посилання суду на те, що договір укладений в результаті нечесної підприємницької практики не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у достатньому обсязі не перевірив вказаних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, наданим доказам не дав належної правової оцінки в сукупності та їх взаємному зв»язку, належним чином не перевірив протиріччя та суперечності наданих сторонами доказів у справі, та ухвалив помилкове рішення про задоволення позову, у звязку з чим судове рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 121, 80 грн. судового збору, сплачених при подачі апеляційної скарги, також підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь держави 243,60 грн. судового збору, не сплаченого нею при подачі позовної заяви.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 3, 4 ст. 309, ч.2 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача та повернення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» 121, 80 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 243,60 грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М.Гончаренко

Судді Н.В.Комаровська

ОСОБА_4