Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Черновського Г.В.,

при секретарі Пісчанській Т.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про звернення стягнення на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 31 серпня 2015 року звернувся на адресу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про звернення стягнення на спадкове майно (а. с. 4-6), в обґрунтування якої посилався на те, що в період з 17 серпня 2006 року по 19 жовтня 2006 року передав ОСОБА_7 в якості 100% передплати за квартиру АДРЕСА_1 гривневий еквівалент 36 000,00 доларів США та придбав на його імя квартиру № 14, розташовану в будинку № 18 по вул. Погребняка у м. Дніпропетровську. Відповідно до розписки від 19 жовтня 2006 року останній зобовязався до 01 грудня 2006 року звільнити вказану квартиру без заборгованостей з комунальних платежів та перереєструвати право власності на ОСОБА_4 Проте зазначеного не було виконано ОСОБА_2 При розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики було зясовано, що позичальник за розпискою від 19 жовтня 2006 року помер та спадкоємцями після його смерті є діти: ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_8. У звязку з зазначеним позивача звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд в рахунок погашення заборгованості померлого ОСОБА_7 перед ОСОБА_4 у сумі 1 722 712,14 грн. звернути на користь ОСОБА_4 В,В. стягнення на отримане спадкоємцями майно, в наступному обсязі:

-квартиру АДРЕСА_2, вартістю 30 365,00 доларів США, що станом на день подання позову складає 30365 х 21,425702 = 650 591,44 грн., отриману у спадок спадкоємцем ОСОБА_5 в межах суми 512334,59 грн., що відповідає його частці 29,74% в отриманій спадщині;

-стягнути з ОСОБА_2 суму коштів 749207,51 грн., що відповідає його частці 43,49% в отриманій спадщині;

-стягнути з ОСОБА_6 суму коштів 461170,04 грн., що відповідає її частці 26,77% в отриманій спадщині.

Також позивач просив суд стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі 3654,00 грн. та 3000,00 грн. в рахунок повернення витрат на проведення експертного дослідження нерухомого майна.

Представник інтересів позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 та представник його інтересів у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість та недоведеність.

Інші відповідачі у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали цивільної справи, судом були встановлені наступні факти:

17 серпня 2006 року ОСОБА_7 була написана розписка, відповідно до якої останній отримав від ОСОБА_4 двокімнатну квартиру по вул. Погребняка за квартиру АДРЕСА_3, що буде продана. ОСОБА_7 зобовязався переоформити вказану квартиру на ОСОБА_4 після надання ОСОБА_7 двокімнатної квартири на ж/м Парус, ОСОБА_9, Комунар та після виготовлення довідки БТІ (а. с. 8).

Відповідно до розписки від 19 жовтня 2006 року, написаною ОСОБА_7, останній отримав від ОСОБА_4 грошові кошти у сумі еквівалентній 36 000,00 доларам США за продану квартиру та придбану на імя ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_4. Зобовязався звільнити та виписатись з квартири до 01 грудня 2006 року (а. с. 9).

18 липня 2008 року ОСОБА_7 помер, що встановлено рішення суду від 15 листопада 2010 року (а. с. 13-13 зворот). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом також встановлено, що рішенням суду від 15 листопада 2010 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області 16 березня 2011 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про звернення стягнення на спадкове майно було відмовлено, оскільки станом на час розгляду справи відповідачі не вступили у спадщину після смерті батька ОСОБА_7 (а. с. 13, 14-15).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18 травня 2012 року, виданого Першою дніпропетровської державною нотаріальною конторою, набув право власності на квартиру № 14, розташовану у будинку № 18 по вул. Погребняка у м. Дніпропетровську, яку в подальшому відчужив на користь третіх осіб (а. с. 16 зворот); ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18 травня 2012 року, виданого Першою дніпропетровської державною нотаріальною конторою, набула право власності на квартиру № 5, розташовану в будинку № 86 по пр. Кірова у м. Дніпропетровську (а. с. 15 зворот); ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18 травня 2012 року, виданого Першою дніпропетровської державною нотаріальною конторою, набув право власності на квартиру № 46, розташовану в будинку № 8 по пр. Карла Маркса у м.Дніпропетровську (а. с. 18).

При цьому з матеріалів справи вбачається, що за ОСОБА_7 станом на 20 липня 2010 року було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5, яке він набув на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 17 серпня 2006 року за реєстровим № 553, дарувальником за яким є ОСОБА_11 (а. с. 84. 85). В свою чергу останній набув право власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 04 серпня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_12 за реєстровим № 3307, укладеного між ОСОБА_13 та ОСОБА_11 (а. с. 86). ОСОБА_14 зазначена квартира належала на підставі договору купівлі-продажу майна № 1047-н від 01 грудня 1998 року, укладеного між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (а. с. 87).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_4 вважає, що відповідачі повинні повернути йому еквівалент 36 000,00 доларів США та квартиру АДРЕСА_6, обґрунтовуючи при цьому свої позовні вимоги ст. ст. 203, 215, 216, 220, 657 ЦК України.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідачів про звернення стягнення на отримане спадкоємцями майно суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні цих вимог у повному обсязі як у недоведених та безпідставних.

Роблячи такий висновок суд виходить з того, у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_4 ніколи не був власником квартири АДРЕСА_7, правочин щодо відчуження зазначеної квартири був укладений з іншою особою, а отже посилання останнього на наявність права вимоги повернення йому зазначеної квартири (або грошових коштів в рахунок її вартості) є безпідставними. Крім того, розписка від 19 жовтня 2006 року складена таким чином, що дійти однозначного висновку про те, що ОСОБА_7 від ОСОБА_4 було отримано квартиру та 36000,00 доларів США в рахунок подальшого переоформлення ОСОБА_7 на ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_8 не можливо. Натомість, відповідно до вказаної розписки можливо дійти висновку, що ОСОБА_4 продав якусь квартиру, належну ОСОБА_7, та віддав останньому за неї грошові кошти.

У звязку із зазначеним суд критично оцінює твердження сторони позивача про застосування наслідків нікчемного правочину в даному випадку, оскільки з розписок, наявних в матеріалах справи, на які позивач посилається як на підставу позовних вимог, не можливо встановити хто, за що саме та саме що отримав.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення даного спору, судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 220, 657 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 27, 60, 88, 212, 213-215 ЦПК України , суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про звернення стягнення на спадкове майно відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

ОСОБА_16 Черновськой