Справа № 307/3074/13-ц
У Х В А Л А

Іменем України

30 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і ОСОБА_1,

при секретарі Дашковській С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 11 вересня 2015 р. за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» про припинення зобовязань за кредитним договором, зобовязання учинити певні дії і відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

у липні 2014 р. ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» (надалі Банк), у якому просила визнати зобовязання за кредитним договором припиненими, вилучити із державного реєстру обтяжень рухомого майна запис про накладення обтяжень про заборону відчуження рухомого майна та стягнути моральну шкоду.

На обгрунтування зазначала, що 07.08.06 р. уклала з Банком кредитний договір № MKTWAU01050096, за умовами якого отримала кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 49714 грн. на наступні цілі: 34 085 грн. - на купівлю автомобіля, 15 629 грн. - на сплату страхових платежів у випадку та порядку, передбачених пп. 2.1.3, 2.2.7 цього договору. Строк дії договору визначено до 06.08.13 р. У забезпечення належного виконання умов вказаного договору того ж дня уклали договір застави рухомого майна, згідно з яким вона передала в заставу Банку автомобіль марки «ВАЗ 21043», 2006 року випуску, д. н. АО 5014 АЕ.

Однак, використала лише суму кредитних коштів у розмірі 34085 грн. на придбання автомобіля. Решта коштів у сумі 15 629 грн., яка мала бути перерахована на окрему картку, нею використана не була, оскільки їй вистачало власних коштів на оплату страхових платежів.

Крім цього, здійснила дострокове погашення кредиту до 30.08.11 р., проте відповідач заперечує факт виконання нею зобов'язань за кредитним договором і неправомірно вимагає від неї сплати суми страхування в розмірі 15629 грн., а в березні 2013 р. зареєстрував у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна звернення стягнення на заставне майно.

Рішенням Тячівського районного суду від 11.09.15 р. у позові відмовлено (Т.1 а.с.191-193).

Апелянт просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Доводить про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Указує, на те, що Банк не надав їй кредитні кошти в розмірі 15629 грн., а всі страхові платежі вона сплачувала за власними коштами та своєчасно; незаконно збільшив в односторонньому порядку процентну ставку на 11.4 % і не повідомив її належним чином про зміну, як це передбачено законодавством та умовами кредитного договору; не виконав рішення Тячівського районного суду від 05.07.12 р., у якому зобовязано Банк надати детальні роздруківки про рух коштів та їх зарахування, а також рішення апеляційного суду Закарпатської області від 14.11.12 р.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх позовних вимог, а саме - порушення його прав з боку відповідача у розумінні положень ст.ст. 57-59 ЦПК України не подано, у зв'язку з чим обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін, із таких мотивів.

Статтями 3, 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язань передбачені ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як видно із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 11.04.08 р. між Банком в особі Тячівського відділенням № 05 філії «Закарпатське РУ» ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № MKTWAU01050096, відповідно до умов якого позивачка отримала кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 49714 грн., з яких 34085 грн. на купівлю автомобіля, а 15629 грн. на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом 1.25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. У забезпечення виконання кредитних зобов`язань цього ж дня між сторонами було укладено договір застави рухомого майна, предметом якого був транспортний засіб марки «ВАЗ 21043», н/з «АО 5014 АЕ». Заборона відчуження предмету застави була зареєстрована в реєстрі за № 9154831 від 18.09.06 р.

Відповідно до п.2.1.3 кредитного договору позичальник звертається до Банку з вимогою про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів (п.п.1.1.Договору) відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до вимог п. 2.2.7 даного договору і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобовязується провадити у випадку не предявлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових платежів за рахунок інших джерел, до дати їхньої сплати, передбачених договором страхування.

Зазначене доручення позивальника не підлягає виконанню Банком тільки у випадку предявлення позичальником Банку документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дати їхньої сплати, передбачених договором страхування.

У п.2.2.7 кредитного договору передбачено, що позичальник надає Банку належним чином оформлений договір страхування заставленого майна; у випадку не подання позичальником банку підтверджуючого документу про сплату чергових страхових платежів, Банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту відповідно до п.2.1.3 кредитного договору, а позичальник зобовязується погасити суму кредиту, направлену на оплату страхового платежу, і сплатити відсотки за його користування не пізніше 30 днів з дня перерахування банком страхового платежу.

Окрім того, п.17.1 договору застави передбачено, що за вимогою Банку в день укладення договору застави заставодавець зобов`язаний застрахувати предмет застави та не пізніше дати закінчення договору страхування продовжити його строк дії або укласти новий договір страхування на користь заставоутримувача в страховій компанії, узгодженій з заставоутримувачем та надати заставоутримувачу докази сплати страхових платежів.

Банк надав розрахунок заборгованості, а також розрахункові документи, які підтверджують суми перерахування банком на оплату послуг щодо страхування предмета застави й підтверджують здійснення банком при не проведенні позичальником страхування майна чергових страхових платежів відповідно до умов договору.

Із наданої Банком виписки від 07.08.06 по 08.05.15 р. по рахунку № 8246 ОСОБА_2 (Т.2 а.с.174-184) видно, що Банк в СК «Інгосстрах» перераховував 340.85 грн. MKTWLK00014436 від 07.08.06 р. страхова премія ОСОБА_2 борг за особисте страхування за рахунок кредитної лінії № MKTWAU01050096 від 07.08.06 р., таке страхування було 06.08.07 р. 06.08.08 р., 06.08.09 р.,06.08.10 р. 05.08.11 р., 06.08.12 р.

Так само відбулося страхування наземного транспортного засобу за на суму 1398.40 грн. 12.10.11 р., 06.08.12 р.

Однак, ОСОБА_2 не надала жодного підтверджуючого документу про сплату цих страхових платежів за власні кошти.

Безпідставним також є і твердження апелянта про незаконне збільшення в односторонньому порядку процентної ставки, оскільки пунктом 2.3.1. кредитного договору встановлено, що Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, тобто при зміні курсу валюти США до гривні більше ніж на 10 %, встановленого НБУ на момент укладення даного договору, зміні облікової ставки НБУ.

Факт зміни курсу валют у 2008 році є загальновідомим і тому відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Отже, в даному випадку збільшення процентної ставки за користування кредитом передбачено кредитним договором, з умовами якого ОСОБА_2 була ознайомлена.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641- 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. А також із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша ст. 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року.

Банк збільшив процентну ставку 25.12.08 р., видавши розпорядження про зміну відсоткової ставки за кредитним договором, укладеним між сторонами (Т.2, а.с.150-152).

Із розрахунку заборгованості за указаним кредитним договором (а.с.166-173) видно, що процентна ставка збільшена у лютому 2009 р. із 15.00 % до 26.4 %. У листопаді та грудні 2009 р., а також у січні-березні 2010 р. позивачка почала сплачувати кредит за новими відсотками, тобто по 900 грн. у місяць, що є доказом того, що вона знала про підвищення Банком процентної ставки. Станом на 20.07.15 р. ОСОБА_2 має заборгованість на загальну суму 56012.37 грн.

Твердження апелянта про невиконання рішення Тячівського районного суду від 05.07.12 р., у якому зобовязано Банк надати детальні роздруківки про рух коштів та їх зарахування, а також рішення апеляційного суду Закарпатської області від 14.11.12 р. не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки питання повязані з виконанням судових рішень у цивільних справах передбачено розділом VI та VII ЦПК України та не можуть розглядатися у цьому провадженні.

У контексті наведеного доводи апеляційної скарги на заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку та ухвалив законне й обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

2. Рішення Тячівського районного суду від 11 вересня 2015 р. залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: