У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про припинення зобов'язань за кредитно-заставним договором та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - орган опіки та піклування Білокуракінської районної державної адміністрації Луганської області, про припинення зобов'язань за кредитно-заставним договором та витребування майна із чужого незаконного володіння. У подальшому у зв'язку з набуттям повної цивільної дієздатності ОСОБА_3 він звернувся до суду з уточненим позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення зобов'язань за кредитно-заставним договором та витребування майна із чужого незаконного володіння.

На обґрунтування вимог ОСОБА_3 посилався на те, що відповідно до кредитно-заставного договору від 17 липня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надало його батькові - ОСОБА_3 споживчий кредит у розмірі 30 907,36 доларів США строком користування до 16 липня 2013 року.

Вказаний кредитно-заставний договір був забезпечений заставою автомобіля марки TOYOTA CAMRY, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який належав ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Після смерті позичальника спадкоємці першої черги: дружина - ОСОБА_4, син - ОСОБА_3 та мати померлого - ОСОБА_5 звернулися до Білокуракінської нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, а 6 жовтня 2010 року державним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємці: ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 успадкували вищевказаний автомобіль у 1/3 частці кожний. 6 жовтня 2010 року спадкоємці уклали договір про розподіл спадкового майна, відповідно до якого у власність ОСОБА_3 перейшло 2/3 частини автомобіля. 23 грудня 2010 року за місцем мешкання спадкоємця померлого ОСОБА_3 прибули представники ПАТ КБ «ПриватБанк», склали Акт прийому в заклад автомобіля та відібрали вищевказаний автомобіль без відповідних підстав та згоди власника.

Просив визнати вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо виконання зобов'язань за кредитно-заставним договором спадкоємцями ОСОБА_3 припиненими, а відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» таким, що позбавився права вимоги; витребувати у ПАТ КБ «ПриватБанк» із чужого незаконного володіння легковий автомобіль та повернути його ОСОБА_3; зняти заборону на відчуження автомобіля.

Заочним рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 5 серпня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено в повному обсязі. Визнано вимоги кредитодавця - ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо виконання зобов'язань за кредитно-заставним договором спадкоємцями: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, які прийняли спадщину за законом після смерті позичальника ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, - припиненими, а відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» таким, що позбавився права вимоги; витребувано у ПАТ КБ «ПриватБанк» із чужого незаконного володіння легковий автомобіль марки TOYOTA моделі CAMRY, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, сірого кольору, та повернуто ОСОБА_3; знято заборону на відчуження зареєстрованого у ВРЕВ м. Старобільська при УДАІ УМВС України в Луганській області транспортного засобу - легкового автомобіля марки TOYOTA, моделі CAMRY, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, на підставі кредитно-заставного договору.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року заочне рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що вимоги банку щодо виконання зобов'язань за кредитно-заставним договором спадкоємцями позичальника є припиненими, а тому банк позбавився права вимоги за кредитним договором.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом або договором матеріальні правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. У зв'язку із цим особа може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, визначеним законом. Визнання ПАТ КБ «ПриватБанк» таким, що позбавився права вимоги, є передчасним, оскільки позовів про стягнення заборгованості з позичальника чи його спадкоємців за кредитно-заставним договором банком пред'явлено не було.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 17 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитно-заставний договір, за умовами якого банк надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 30 907,36 доларів США строком до 16 липня 2013 року. Вказаний договір був забезпечений заставою автомобіля марки TOYOTA моделі CAMRY, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який належав позичальнику на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер.

Відповідно до ч. 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою (ч. 1 ст. 608 ЦК України). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Після смерті ОСОБА_3 спадкоємці першої черги: дружина - ОСОБА_4, син - ОСОБА_3 та мати померлого - ОСОБА_5 звернулися до Білокуракінської нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, а 6 жовтня 2010 року державним нотаріусом Білокуракінського районного нотаріального округу Луганської області ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємці успадкували спільно у власність вказаний спірний автомобіль у 1/3 частці кожний.

Відповідно до Акта прийому в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» спірного автомобіля від 23 грудня 2010 року зазначений автомобіль передано дружиною позичальника ОСОБА_4 добровільно.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 не було доведено належними та допустимими доказами про обізнаність банку про смерть позичальника. Разом з тим у акті зазначено, що спірний автомобіль передано дружиною у зв'язку із смертю позичальника та неможливістю погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що не можна визнати ПАТ КБ «ПриватБанк» таким, що позбавився права вимоги, оскільки позовів до суду про стягнення заборгованості з позичальника чи його спадкоємців за кредитно-заставним договором банком пред'явлено не було, є передчасним. Зокрема, наявність чи відсутність вимог банку до позичальника чи спадкоємців про стягнення кредитної заборгованості не є перешкодою для звернення спадкоємцем позичальника до суду з позовом про визнання банку таким, що втратив право вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись з позовом до суду за судовим захистом, ОСОБА_3 посилався на те, що дії відповідача порушують його права, як власника спірного предмета застави, оскільки право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою (ст. 593 ЦК України), а порядок пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців регулюються нормами ст. ст. 1281, 1282 ЦК України.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Крім того, судами не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Неправильне тлумачення судами ст. 16 ЦК України суперечить зазначеним положенням, що призвело до неправомірної і передчасної відмови позивачам у реалізації їхнього права на судовий захист.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи за первісним позовом, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко