Ухвала

іменем україни

2 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

Коротуна В.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Перша Рівненська державна нотаріальна контора, ОСОБА_7, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом та визнання недійсним договору купівлі-продажу, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 червня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 9 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом та визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 червня 2010 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Надано ОСОБА_3 додатковий строк тривалістю два місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за заповітом.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_4, та ОСОБА_6

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції,

ОСОБА_8, посилаючись на вимоги ст. 60, 65 СК України та, що вона є дружиною ОСОБА_6 і нею надавалась згода на укладення її чоловіком правочинів, оскаржила вказане судове рішення до апеляційного суду.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 9 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, посилаючись на поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини та ст. 228 ЦК України, задовольнив позовні вимоги

ОСОБА_3 і визнав недійсним договір купівлі-продажу

квартири АДРЕСА_1, оскільки доручення надане ОСОБА_5 для продажу вказаної квартири

ОСОБА_6 було підроблено ОСОБА_4

Однак висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, з наступних підстав.

Судами встановлено, що в 1992 році ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, заповіла усе своє майно, в тому числі і квартиру АДРЕСА_1, своїй онучці ОСОБА_3

27 лютого 2007 року, після смерті ОСОБА_9, її син - ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 лютого

2007 року та оформив право приватної власності на квартиру № 57 за вказаною адресою.

Із матеріалів справи вбачається, що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 видане на ім'я ОСОБА_4 не оскаржувалось та недійсним не визнавалось.

Судами також встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 6 березня 2007 року ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_4, згідно наданої останнім довіреності від 13 лютого

2007 року про розпорядження усім його майном (а.с. 32, 47).

Із матеріалів справи вбачається, що 20 березня 2007 року

ОСОБА_6 була продана квартира № 57 за вказаною адресою

ОСОБА_7 (а.с. 34).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (п. п. 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Із роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Місцевий суд, посилаючись на вимоги ч. 3 ст. 1272 ЦК України, з чим погодився і апеляційний суд, доповнивши посилання суду першої інстанції тим, що позивач не знала про існування складеного заповіту від 1992 року на своє ім'я тільки до травня 2009 року, передчасно задовольнили позов, надавши ОСОБА_3 додатковий строк тривалістю у два місяці для прийняття спадщини, оскільки залишили поза увагою вищевказані норми закону.

Судові рішення не містять вмотивованих посилань на поважність причин пропуску позивачем строку прийняття спадщини після померлої ОСОБА_9, а матеріали справи таких відомостей не містять.

У абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Тому, суд першої та апеляційної інстанцій помилково вважали недійсним договір купівлі-продажу квартири № 57 за вказаною адресою від

6 березня 2007 року, посилаючись на те, що ОСОБА_3 є спадкоємицею після смерті її бабусі - ОСОБА_9 за заповітом, оскільки не взяли до уваги, що позивач спадщину не прийняла відповідно до вимог

ст. 1269 ЦК України.

Вказані норми закону були залишені поза увагою судом першої та апеляційної інстанцій.

Враховуючи викладене, суд першої та апеляційної інстанцій, на порушення вимог частини 4 статті 10, частини 1 статті 31, частини 1 статті 137 ЦПК України не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, чим допустили порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Судові рішення не можуть залишатися в силі, оскільки ухвалені з порушенням норм матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому згідно з частиною

2 статті 338 ЦПК України підлягають скасування з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 червня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 9 червня

2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Рівненського міського суду Рівненської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.О. Дьоміна
Судді: М.В. Демяносов В.М. Коротун Ю.Г. Іваненко О.В. Ступак