Справа № 438/520/14-ц
Номер провадження 2/438/63/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року Бориславський міський суд

Львівської області

в складі головуючого-судді: Посисень Л.М.,

при секретарі: Гадубяк О.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бориславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 як законного представника ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, до ОСОБА_4, треті особи: Бориславська державна нотаріальна контора, прокуратура м.Борислава, відділ по Ленінському районі служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, виконавчий комітет Бориславської міської ради, як орган опіки та піклування, Турійська державна нотаріальна контора, про право на спадкування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 як законний представник ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_5 із ОСОБА_6 на час відкриття спадщини;

Скасувати в ? частині свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_6 ? ідеальної частини квартири АДРЕСА_1, що його отримала ОСОБА_4;

Скасувати в ? частині свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_6 земельної ділянки на території Модрицької сільської ради, СОТ «Троянда» Дрогобицького району, що його отримала ОСОБА_4;

Скасувати в ? частині свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_6 грошових вкладів у філії ВОБ №6308 м.Борислава, що його отримала ОСОБА_4;

Скасувати в ? частині свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_6 житлового будинку №1 по вул.Озерній в с.Ортиничі, Дрогобицького району, що його отримала ОСОБА_4;

Скасувати в ? частині свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6 на мотоцикл Дніпро МТ-10, що його отримала ОСОБА_4;

Скасувати в ? частині свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_6 Автомобіля М-2140, що його отримала ОСОБА_4.

Відповідач ОСОБА_4 позову не визнала.

Представник третьої особи органу опіки і піклування Бориславської міської ради ОСОБА_7 вважає, що позов є безпідставний та до задоволення не підлягає.

Представник третьої особи прокуратури міста Борислава прокурор прокуратури м.Борислава ОСОБА_8 вважає, що позов є безпідставний та до задоволення не підлягає.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_9, допитаний як свідок, пояснив, що 26 вересня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_10) ОСОБА_11 та ОСОБА_5 було укладено шлюб.

Під час перебування в шлюбі в них народилось двоє дітей: дочка - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4

Починаючи з 2006 року позивач ОСОБА_1 з чоловіком, а потім із дітьми мешкали за адресою: Волинська область, Турійський район, с.Городилець, вул.Ковельська, буд.3. За даною адресою знаходиться будинок, який за документами належить батькові чоловіка позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6. Це цілий житловий будинок із шлакоблоку обкладених цеглою, загальною площею 345,5 кв.м. житловою площею 62,9 кв.м. з надвірними спорудами. Право власності на даний будинок зареєстровано за ОСОБА_6, згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок серії АБ № 03088, виданого виконкомом Ружинської сільської ради Турійського району від 01 грудня 1998 року та зареєстрований Волинським обласним бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності 24 червня 1999 року за № Р№04 в книзі 1 в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за Р №19749713, розташований на земельній ділянці 0,21 гектарів (державний акт на право власності на землю серії ВЛ, виданого Ружинською сільською радою Турійського району Волинської області 09 липня 1999 року на підставі рішення Ружинської сільської ради від 30 березня 1999 року за № 4.5, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 79).

В селі Городилець Турійського району, Волинської області, в будинку №3 по вулиці Ковельська, постійно проживали: позивач ОСОБА_1 (в тому числі і в період відпустки в звязку з вагітністю та пологами та доглядом за дитиною до трьох років), її чоловік ОСОБА_12, їхня донька - ОСОБА_2, їх син - ОСОБА_3. Також, з ними мешкали ОСОБА_4 - мати її чоловіка та ОСОБА_13 - батько її чоловіка. Так зокрема, згідно свідоцтва про народження її сина, місце народження ОСОБА_3 є село Городилець, Турійського району Волинської області. Як відомо позивачу ОСОБА_1, 31 серпня 2007 року між ОСОБА_6 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки став будинок, в якому вони з родиною мешкали та земельна ділянка (Волинська область, Турійський район, с.Городилець, вул.Ковельська, буд.3), однак, жодних обмежень для позивача та її дітей це не створювало на той час. Як родина, вони розвивали побут та проживала однією сімєю.

16 січня 2009 року ОСОБА_6 помер.

З огляду на вік, стан його здоровя в останній час погіршувався, оскільки він був прописаний в АДРЕСА_2, то останній період свого життя він провів в місті Бориславі за місцем офіційної прописки та місцем знаходження медичної картки. В період після смерті ОСОБА_6 його син, та чоловік позивача ОСОБА_1 постійно виїжджав за кордон в звязку з роботою та заробітком для сімї. Оскільки, чоловік позивача ОСОБА_1 був сином померлого ОСОБА_6, тобто спадкоємцем першої черги на рівні зі своєю мамою ОСОБА_4, то питання щодо спадкування в сімї позивачем ОСОБА_1 не обговорювався взагалі, як неприпустиме. Її чоловік постійно переймався заробітком для сімї, побут в будинку не змінювався до грудня 2012 року.

29 грудня 2012 року позивач ОСОБА_1 з чоловіком та дітьми потрапили в дорожньо - транспортну пригоду поблизу села Мокрець Турійського району Волинської області. Її чоловік - ОСОБА_5 та діти ОСОБА_2, ОСОБА_14 були госпіталізовані. 01 лютого 2013 року чоловік позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 від отриманих ушкоджень помер, діти і по сьогодні знаходяться на лікуванні.

Після поховання чоловіка позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5, його мама ОСОБА_4 відмовила позивачу та її дітям в праві проживання в будинку, в якому вони мешкали весь цей час, і вона з дітьми були вимушені переїхати до міста Запоріжжя, де мешкає мама позивача (Запорізька область, місто Запоріжжя, вул.Стасова, буд.17). Оскільки, позивачу ОСОБА_1 та її дітям відмовили в тому щоб вони хоча б забрали власні речі, позивач ОСОБА_1 звернулась до Турійської державної нотаріальної контори, як законний представник своїх малолітніх дітей з приводу спадкування за законом майна її чоловіка ОСОБА_5. Дані відомості були внесені до спадкового реєстру. Згідно інформації, яку було одержано від Турійського державного нотаріуса, жодного майна за чоловіком позивача ОСОБА_1 його діти не спадкують, однак спадкують лише його обовязки. Так було встановлено, що чоловіком позивача ОСОБА_1 було оформлено кредит в Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк». В забезпечення цього зобовязання і була оформлена іпотека на земельну ділянку та будинок в якому позивач ОСОБА_1 та її діти мешкали (Волинська область, Турійський район, с.Городилець, вул.Ковельська, буд.3). Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 11 вересня 2013 року позивач ОСОБА_1 як законний представник своїх малолітніх дітей була залучена співвідповідачем по борговим зобовязанням перед банком. Тобто, не отримавши жодного майна, діти позивача ОСОБА_1 стали боржниками, як спадкоємці свого батька.

Оскільки, за інформацією від Турійського державного нотаріуса, жодного майна за чоловіком позивача ОСОБА_1 чомусь не рахувалось, позивач ОСОБА_1 звернулась з приводу спадкування її дітьми частки майна яка належала її чоловіку за законом після смерті його батька (спадкова трансмісія) до Бориславської державної нотаріальної контори. Для позивача ОСОБА_1 не зрозумілою стала ситуація, за якої, її чоловік ОСОБА_5, який проживав з батьком, вкладав гроші родини в відбудову та благоустрій будинку та прибудинкової території, що рахується за батьком, є спадкоємцем першої черги за заповітом не успадкував нічого взагалі. Оскільки, всі вважали, що згідно норм статті 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Бориславська державна нотаріальна контора 23.10.2013 року направила на імя позивача ОСОБА_1 відповідь на її звернення. Відповідно до даного листа, позивачу ОСОБА_1 стало відомі наступні факти:

По - перше: після смерті ОСОБА_6 16.01.2009 року Бориславською державною нотаріальною конторою спадкова справа була заведена на підставі заяви ОСОБА_4 від 28.05.2009 року. В даній заяві, ОСОБА_4 зазначила, що окрім неї у ОСОБА_6 інших спадкоємців не має. Тобто, ОСОБА_4, 28.05.2009 року, чомусь забула про існування в неї сина, який надавав допомогу як їй так і батькові, який ділив з ними спільний побут та забезпечував родину.

По - друге: 09.10.2009 року ОСОБА_4 були видані свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно померлого, яке складається з: 1/2 ідеальної частини квартири АДРЕСА_3; земельної ділянки на території Модрицької сільської ради, СОТ «Троянда» Дрогобицького району; грошових вкладів у філії - ВОБ № 6308 м. Борислава; житлового будинку № 1 по вул. Озерній в с.Ортиничі, Дрогобицького району; мотоцикла Дніпро МТ-10; автомобіля М - 2140.

По - трете: хоча право власності на земельну ділянку та будинок з прибудинковою територією, що знаходиться за адресою: Волинська область, Турійський район, село Городилець, вул.Ковельська, буд.3, зареєстровано на ОСОБА_6, свідоцтва на спадщину не видавалось, оскільки нотаріус не знала про його існування.

По четверте: Державний нотаріус порадила звернутися в суд за захистом своїх прав.

Тобто, в своїй роботі державний нотаріус чітко керувався тими фактами, що ОСОБА_6 був прописаний, а отже (в розумінні нотаріуса і фактично проживав) за адресою 82301, АДРЕСА_4, що підтверджувалось відповідною довідкою, а також тим фактом, що ОСОБА_4 категорично вказала себе як єдиного спадкоємця.

Питання в родині з приводу спадкування не піднімалось взагалі з огляду на той факт, що позивач ОСОБА_1 і її чоловік за життя були впевнені, що спадкоємцями майна після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Така впевненість полягала в тому, що мама (відповідач у справі) завірила, що спадок вона вже оформила належним чином як на себе так і на сина. Перевіряти дану інформацію нікому взагалі не спало на думку, як неприпустиме. Проте, що треба вчинити якісь додаткові дії по оформленню спадку, ніхто в родині не знав, оскільки: авторитет ОСОБА_4 в її діях, поглядах та судженнях ніколи не ставився в родині під сумнів; жодного листа від Бориславського державного нотаріуса родина не отримувала, бо фактично всі проживали в ІНФОРМАЦІЯ_5, а в Борислав їздила лише відповідач, тай не знав нотаріус про існування у померлого інших спадкоємців з огляду на категоричність заяви відповідача; чоловік позивача ОСОБА_1 в цей час постійно перебував у відрядженнях, в звязку з необхідністю постійного заробітку тому не приділяв та не міг приділяти цьому увагу взагалі; ні позивач ОСОБА_1, ні її чоловік не мають юридичної освіти. Про необхідність вчинення якихось додаткових дій, вони не знали; за життя чоловіка позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в родині царили взаємоповага членів сімї та довіра один до одного.

Тобто, на даний момент, склалась наступна ситуація: Після смерті чоловіка позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5, позивача ОСОБА_1 та її з чоловіком малолітніх дітей ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позбавили можливості проживати в будинку в якому діти жили все життя, не дозволивши навіть забрати особисті речі. Згідно рішення апеляційного суду Волинської області, малолітні діти позивача ОСОБА_1 стали як спадкоємці свого батька боржниками перед банком, в іпотеці якого знаходиться будинок, в якому вони мешкали. Малолітні діти позивача ОСОБА_1, які ще не реабілітувалися після аварії не успадкували після смерті свого батька жодного з майна, що мало б йому належити за правом спадкування.

Згідно статті 1276 Цивільного кодексу України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Позивач ОСОБА_1 та її чоловік аргументовано вважали, що спадщина фактично прийнята, з підстав що вже зазначались.

З огляду на зазначені обставини, позивач ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду з заявою в позовному провадженні, оскільки дії відповідача чітко дають підстави вважати, що є спір. Цією ж позицією керується й суд в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», так п.2 даної постанови (надалі за текстом - Постанова) зазначає, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Згідно п. 23 Постанови, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Отже, в спадковій справі відсутня заява чоловіка позивача ОСОБА_1 ОСОБА_15 про бажання бути спадкоємцем свого батька ОСОБА_6, оскільки і чоловік позивача ОСОБА_1 і позивач ОСОБА_1 вважали, що спадщина прийнята. Однак, для того щоб в подальшому прийняти спадщину в тому числі і за спадковою трансмісією необхідно встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. За таких умов діти позивача ОСОБА_1 можуть спадкувати порівну ту частину спадкового майна, яка б належала чоловікові позивача ОСОБА_1 на праві спадкування.

Позивач ОСОБА_1 чітко розуміє позицію Бориславського державного нотаріуса, який відмовив їй в оформленні документів з приводу спадщини, оскільки нотаріус має діяти виключно в порядку та межах діючого законодавства. Позиція ж відповідача по справі, яка за життя свого сина, зазначила, що є єдиним спадкоємцем, ще й скористалась довірою, яка була у членів сімї до неї та правовою неграмотністю позивача ОСОБА_1 та її чоловіка, викликає обурення, особливо з огляду на той факт, що позивачу ОСОБА_1 та двом її малолітнім дітям ніде зараз фактично жити при наявному переліку нерухомого майна яке успадковувалось.

Вважає, що строки подання позовної заяви, позивачем ОСОБА_1 не пропущені, оскільки про ситуацію яка склалась, тобто про порушення своїх прав позивач ОСОБА_1 дізналась лише отримавши відповідь Бориславського державного нотаріуса від 23.10.2013 року.

Позов просить задоволити.

Відповідач ОСОБА_4 пояснила, що за час перебування в шлюбі із ОСОБА_6 в них народився єдиний син ОСОБА_15 Георгієвич. З середини 80-х років (1984-1986 роки) вона з чоловіком ОСОБА_6 почали будівництво будинку по вулиці Ковельська,3, с.Городилець Турійського району Волинської області. Цей будинок, включаючи внутрішнє, зовнішнє оздоблення і надвірні споруди, вони будували на протязі десяти років. Власником цього будинку був зареєстрований її чоловік ОСОБА_6, згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок серії АБ №03088, виданого виконкомом Ружинської сільської ради Турійського району Волинської області від 01 грудня 1998 року, яке зареєстровано Волинським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності 24 червня 1999 року, про що свідчить запис за №Р№04 в книзі №1 та витяг із електронного реєстру прав власності на нерухоме майно серії Р за №19749713. Однак, право власності на цей житловий будинок формально зареєстровано за її чоловіком під час перебування з нею у шлюбі, що відповідно до діючих на той час положень Кодексу про шлюб та сімю підтверджує той факт, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4, оскільки дане нерухоме майно було набуте ними за час перебування у шлюбі та за спільно зароблені кошти їхнього подружжя. Вищезгаданий житловий будинок розташований на земельній ділянці 0,21 гектара, що підтверджується державним актом на право власності на землю серії ВЛ, виданий Ружинською сільською радою Турійського району Волинської області 09 липня 1999 року, який видано на підставі рішення Ружинської сільської ради від 30 березня 1999 року за №4.5 та який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №79.

В 1994-1995 роках вона з чоловіком ОСОБА_6 завершили повністю будівництво будинку, а також обмеблювали його. Частину меблів вона перевезла із однокімнатної і чотирикімнатної квартир, які на той час належили її другій невістці ОСОБА_16, яка проживала з її сином ОСОБА_15 Георгієвичем у громадянському шлюбі. За час перебування у громадянському шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_17 і ОСОБА_18. У період з 1990р. до 2005р. її покійний син ОСОБА_5 разом із своєю цивільною дружиною ОСОБА_16 однією сім'єю проживали у їхньому будинку і користувалися їхнім побутом.

Друга дружина її покійного сина ОСОБА_16 проживала із ним до 2005р. у їхньому будинку, поки не переїхала жити до них ОСОБА_19 Леонідійна з позашлюбною дочкою її сина ОСОБА_20, 28 жовтня 2004 р.н,, на той час і наглим способом вижила з будинку другу дружину, залишивши двох дітей ОСОБА_21 і ОСОБА_18 без батька в прямому розумінні цього слова. ОСОБА_19 заборонила категорично спілкуватися її сину ОСОБА_15 Георгієвичу із своїми дітьми від першого і другого шлюбу, називаючи їх не дітьми, а звірятами.

З того часу як почав її син ОСОБА_15 спільно проживати з ОСОБА_19, він став відлюдником. Перестав спілкуватись із своїми друзями та колегами, через те, що вони не подобались ОСОБА_19. А як щось було не по її, вона як дитина падала на коліна, качалася на підлозі і цілувала ноги. ОСОБА_19 влаштовувала часті істерики та сварки. Вона із покійним чоловіком не могли зрозуміти сина, адже не розуміли, що з ним відбувається, як він може терпіти усі примхи ОСОБА_10, тому все рідше приїжджали до свого будинку в с.Городилець. Її чоловік ОСОБА_6 взяв собі близько до серця обставини нового сімейного життя сина, а також зазнав великого нервового зриву та хвилювання, коли дізнався, що син ОСОБА_15 Георгієвич разом із ОСОБА_19 взяли у банку велику суму кредитних коштів, заставивши в заставу батьківський будинок та зробивши на старість батька і матір, обманувши їх при цьому, поручителями згідно вищезгаданого кредитного договору.

До реєстрації шлюбу із її покійним сином позивач ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_19) проживала в ІНФОРМАЦІЯ_6, а з 26 вересня 2007 року, ставши ОСОБА_1, переїхала проживати в ІНФОРМАЦІЯ_7 вулиця Стасова, який купив їй її син ОСОБА_15 на початку 2005р. і зареєстрував

на прізвище матері позивачки, - ОСОБА_22. Перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_1 з дітьми ОСОБА_2 і ОСОБА_3 весь час проживали в ІНФОРМАЦІЯ_8. Її внучка ОСОБА_2 навчалась у школі міста Запоріжжя, а внук ОСОБА_3 навчався в одному із приватних дошкільних закладів освіти міста Запоріжжя.

До чоловіка ОСОБА_15 приїзджали лише тоді коли закінчувалися гроші, або коли позивачка мала їхати здавати сесію у навчальному закладі, де вона навчалась. При цьому, її покійний син ОСОБА_23 запрошував її в с.Городилець Турійського району Волинської області приїхати у свій будинок в ролі кухарки і няньки для дітей, коли їхня мама здавала вищезгадану сесію.

ОСОБА_1 разом із дітьми приїжджали в с.Городилець Турійського району Волинської області тільки на канікули, на всі вмовляння сина ОСОБА_5 залишитись з ним у с.Городилець вона категорично відмовлялась заявляючи, що «у Джунглях жити не буде». На початку січня 2009 р. значно погіршилось здоров'я її чоловіка ОСОБА_6, який до цього часу уже мав значні проблеми зі здоровям. У звязку із цим 15 січня 2009 р. її син ОСОБА_15 Георгієвич приїхав до батька в місто Борислав. 16 січня 2009р. її чоловік ОСОБА_6 помер. Син, врахувавши те, що батько ОСОБА_6 побудував будинок по вулиці Ковельська №3 у селі Городилець Турійського району Волинської області вирішив забрати тіло покійного батька в село Городилець Турійського району Волинської області. 17 січня 2009р. тіло покійного ОСОБА_6 було перевезено в село Городилець Турійського району Волинської області. Невістка, а тепер позивач, ОСОБА_1 заборонила покійного занести на останню ніч в будинок як це передбачено звичаєвим обрядом християнської релігії, по традиціях та за обрядом якої виявив ще за життя бути похованим її покійний чоловік. Через це тіло покійного ОСОБА_6 відлежало останню ніч в автомобілі, на якому його привезли. Саме із цього авто і похоронили її покійного чоловіка та батька покійного сина ОСОБА_23 (свекра позивачки у справі) у місті Ковель Волинської області. Після похорону ОСОБА_1 навіть не пустила на поминальний обід у будинок покійного внучку від першого шлюбу ОСОБА_24, заявляючи при цьому, що вона несе в будинок мертву землю.

Після смерті чоловіка ОСОБА_6 син з невісткою декілька разів приїжджали у місто Борислав провідати її. Вона дала невістці (позивачу) ОСОБА_1 гроші у сумі 5 000 (пять тисяч) доларів США на виготовлення пам'ятника покійному чоловіку ОСОБА_6 і золотий годинник «РОЛЕХ» покійного. Вони її запевняли, що пам'ятник встановлений. Однак, коли помер її син ОСОБА_15 вияснилось, що пам'ятнник ОСОБА_6 не встановлено, а гроші привласненні невісткою ОСОБА_1.

29 грудня 2012р. її син ОСОБА_5 з дружиною і дітьми потрапили в ДТП поблизу села Мокрець Турійського району Волинської області, про що він повідомив її у телефонному режимі, перебуваючи уже в лікарні. Після цього вона негайно приїхала у лікарню міста Луцька Волинської області, куди і були госпіталізовані її син ОСОБА_5 і внуки ОСОБА_2, ОСОБА_3. Майже місяць вона провела у лікарні з хворими дітьми. 01 лютого 2013 р. її син ОСОБА_5 від отриманих ушкоджень помер. На похорон до покійного сина ОСОБА_23 позивач ОСОБА_1 заборонила прийти його рідним дітям від першого і другого шлюбу, - ОСОБА_24, ОСОБА_21 та ОСОБА_18. На всі її вмовляння «ОСОБА_10 пусти діточок, нехай попрощаються з батьком» вона категорично відповідала, що у ОСОБА_18 є тільки двоє дітей, - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а цих трьох звірят вона не признає.

Діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в будинку в селі Городилець і на похоронах батька не були, оскільки зразу ж з лікарні міста Луцька матір позивачки ОСОБА_1, - ОСОБА_22 перевезла їх у місто Запоріжжя.

Після поховання її сина ОСОБА_15 Георгієвича, ОСОБА_1 приїхала в будинок у село Городилець Турійського району Волинської області та забрала з будинку автомобіль ОСОБА_25 Джип МЛ-320, завантаживши його різними своїми речами, після чого поїхала в місто Запоріжжя.

За період останніх років життя її покійного чоловіка та на час смерті чоловіка ОСОБА_6 очевидним є те, що у цей час її покійний чоловік та син проживали за різними адресами, що, у свою чергу, суперечить неправдивим та непідтвердженими усупереч вимог статей 57-61 Цивільного процесуального кодексу України жодними належними та допустими доказами твердженням позивача у справі.

З огляду на це, не підлягають до задоволення та є безпідставними заявлені позовні вимоги позивача у справі про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_5 із ОСОБА_6 на час відкриття спадщини, тобто, на час смерті ОСОБА_6.

Адже, дані факти щодо місця проживання її покійного сина та покійного чоловіка на час смерті чоловіка, підтверджуються також копією відповіді на адвокатський запит із Бориславської Центральної міської лікарні за №548/01 від 02.06.2014р.; копією медичної карти №247 стаціонарного хворого ОСОБА_6, госпіталізованого в заклад охорони здоровя 19.03.2004р. та виписаного 18.04.2004р.; копією медичної карти №48/5 стаціонарного хворого ОСОБА_6, госпіталізованого у заклад охорони здоровя 15.01.2009р. та виписаного із цього закладу 16.01.2009р.; копією довідки за №653 від 02.06.2014р., виданої ДКП «Житлово-експлуатаційною конторою №2» виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, про останнє місце покійного спадкодавця ОСОБА_6; копією довідки за №29 від 14.01.2008р., виданою Бориславською ЦМЛ ОСОБА_6; копією заключення МСЕК від 12.12.2007р.; копією довідки №338307 серії ЛВА-1, виданої Дрогобицькою міжрайонною МСЕК ОСОБА_6 про встановлення довічної інвалідності другої групи за загальним захворюванням та копією свідоцтва про смерть серії 1-СГ №163840 від 16 січня 2009р., виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції Львівської області.

Крім вищезгаданого, не відповідають дійсності і твердження позивача, що вони разом із покійним її сином ОСОБА_23 не знали, що для того, щоб оформити спадщину після смерті її покійного чоловіка ОСОБА_6 їм слід вчинити якісь додаткові дії, оскільки вона нібито завірила, що оформила спадщину після смерті чоловіка та батька належним чином як на себе, так і на сина. Адже, неправдивість такого твердження є очевидною із реальних обставин справи, уже зазначених нею вище, оскільки її покійний син ОСОБА_23 знав про час та день смерті батька ОСОБА_26, займався організацією перевезення та поховання тіла покійного батька, а відтак знав про останнє місце прописки та проживання батька. Тобто, покійний ОСОБА_5 знав та усвідомлював, що на час відкриття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 він проживав та був зареєстрованим окремо від батька в іншій області України, тому, з метою прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_6 у відповідності до ряду норм матеріального права нашої держави йому було необхідно подати до будь-якого нотаріуса нотаріальної контори нотаріального округу за місцем останнього проживання ОСОБА_6 протягом піврічного терміну з дня відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини за законом як спадкоємцем першої черги.

Відповідно до положень статті 1216 Цивільного кодексу України «Поняття спадщини» спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); згідно статті 1217 ЦК України «Види спадкування» спадкування здійснюється за заповітом або законом; відповідно до положень частин 1 та 2 статті 1220 ЦК України «Відкриття спадщини» спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 ЦК України); згідно частини 1 статті 1221 ЦК України «Місце відкриття спадщини» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця; відповідно до частини 1 статті 1222 ЦК України «Спадкоємці» спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини; згідно статті 1223 ЦК України «Право на спадкування» право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України, а згідно статті 1261 ЦК України «Перша черга спадкоємців за законом» у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за його життя та народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив спадкодавця та його батьки. При цьому, відповідно до положень статті 1268 ЦК України «Прийняття спадщини» спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її; зґідно частин 1 та 2 статті 1269 ЦК України «Подання заяви про прийняття спадщини» спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, а заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто; а відповідно до положень частини 1 статті 1270 ЦК України «Строки для прийняття спадщини» для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Однак, її покійний син ОСОБА_15 Георгієвич не подав у вищезгаданий строк після смерті покійного її чоловіка (його батька) ОСОБА_6 заяви про прийняття спадщини, а відтак не прийняв такої. Більше того, її покійний син ОСОБА_23 дійсно не мав бажання приймати після смерті свого покійного батька ОСОБА_6 жодного спадкового майна, оскільки на цей час у нього була велика заборгованість по сплаті кредиту, а відтак успадковане ним майно могло бути реалізоване у примусовому порядку з метою погашення цих кредитних боргів. Крім цього, покійний син ОСОБА_23 сказав їй, щоб усе майно після смерті батька успадковувала вона, оскільки у випадку її смерті воно і так перейде у спадок йому як єдиному спадкоємцеві.

Таким чином, її син ОСОБА_5 після смерті батька ОСОБА_6 свідомо скористайся визначеним законодавством своїм правом на неприйняття спадщини після смерті батька, тому і не подавав у передбачений законом строк до нотаріуса відповідної заяви про прийняття спадщини. Більше того, на час відкриття спадщини після померлого ОСОБА_6 їх син ОСОБА_5 не мав права на обовязкову частку у спадковому майні спадкодавця, а відтак відповідно до певних положень законодавства його відмова від спадщини не була обовязковою для нотаріуса, що оформляла документи про її право на спадщину після спадкодавця ОСОБА_6.

Крім того, відповідно до положень статті 1276 ЦК України «Перехід права на прийняття спадщини» чітко визначено, що якщо спадкоємець за заповітом або законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обовязкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія); право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився, а якщо строк; що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців,

З наведеної правової норми очевидно те, що дана норма права (спадкова трансмісія) може застосовуватися тільки у період часу, коли після смерті спадкодавця не пройшло ще піврічного терміну, а спадкоємець який претендував на його спадкове майно за законом чи заповітом, помер (у даному випадку протягом піврічного терміну з дня смерті ОСОБА_6). Аналогічного тлумачення цієї норми матеріального закону дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ згідно другого абзацу пункту 5.3 інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р., адресованого головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду АРК «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», згідно якого зазначено, що спадкування за правом спадкової трансмісії, в порядку переходу права на прийняття спадщини (стаття 1276 ЦК), застосовується, якщо спадкоємець був живим на час відкриття спадщини, проте помер, не встигнувши прийняти спадщину чи відмовитись від неї. Спадкування за правом спадкової трансмісії застосовується при спадкуванні як за законом, так і за заповітом.

Однак, її покійний син ОСОБА_23 помер після спливу чотирьохрічного строку після смерті спадкодавця ОСОБА_6, а не протягом піврічного строку, як це і повинно бути для застосування до цих спадкових відносин права на спадкову трансмісію.

Крім того, відповідно до положень статті 1301 Цивільного кодексу України «Визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину» свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. При цьому, відповідно до положень абзацу третього пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» такими іншими підставами (випадками) для визнання недійсним виданого спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину можуть бути визнання недійсним заповіту, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання недійсним шлюбу, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Даний перелік є вичерпним та не містить альтернативних інших підстав.

Однак, жодна із перелічених підстав не може бути застосовано до обставин даного цивільного спору, що виник із спору про право на спадщину, оскільки усі оскаржувані свідоцтва про право на спадщину були видані нотаріусом із додержанням усіх норм права та із додержанням встановленої законом процедури. Крім цього, оскаржуваними свідоцтвами жодним чином не порушено законних прав та інтересів інших осіб (в даному випадку прав та інтересів покійного її сина ОСОБА_5).

В позові просить відмовити.

Пояснення, аналогічні поясненням відповідача ОСОБА_4, дав у судовому засіданні і представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_27

В позові просить відмовити.

Представник третьої особи виконавчого комітету Бориславської міської ради як органу опвки та піклування ОСОБА_7 пояснила, що згідно висновку №258 від 20.04.2015 №258/4-к виконавчого комітету Бориславської міської ради як органу опіки і піклування, виконавчий комітет Бориславської міської ради як орган опіки та піклування, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дітей, вважає що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про право на спадкування не підлягає до задоволення.

Представник третьої особи прокуратури м.Борислава прокурор прокуратури м.Борислава ОСОБА_8 пояснила, що підстав для задоволення позову немає.

Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_9, допитаного як свідка, пояснення відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_27, вислухавши пояснення представників третіх осіб - виконавчого комітету Бориславської міської ради як органу опіки та піклування ОСОБА_7 і прокуратури м.Борислава прокурора прокуратури м.Борислава ОСОБА_8, з»ясувавши обставини справи та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає.

С У Д О М В С Т А Н О В Л Е Н О, що 26 вересня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_15 сином відповідача ОСОБА_4 було укладено шлюб, що підтверджено світлокопією свідоцтва про шлюб.

28.10.2004 року позивач ОСОБА_1 народила дочку ОСОБА_2, а 24.04.2008 року народила сина ОСОБА_3, що підтверджується світлокопіями свідоцтв про народження

Сім»я позивача ОСОБА_1 проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_9, власником якого був батько чоловіка позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6, який разом із відповідачем ОСОБА_4 дружиною та мамою ОСОБА_15, постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_10, вул,Трускавецька, 45 кв.1 та був зареєстрований за даною адресою, що підтверджено відповіддю на адвокатський запит Центральної лікарні м.Бориславаі за №548/01 від 02.06.2014р.; копією медичної карти №247 стаціонарного хворого ОСОБА_6, госпіталізованого в заклад охорони здоровя 19.03.2004р. та виписаного 18.04.2004р.; копією медичної карти №48/5 стаціонарного хворого ОСОБА_6, госпіталізованого у заклад охорони здоровя 15.01.2009р. та виписаного із цього закладу 16.01.2009р.; копією довідки за №653 від 02.06.2014р., виданої ДКП «Житлово-експлуатаційною конторою №2» виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, про останнє місце проживання покійного спадкодавця ОСОБА_6; копією довідки за №29 від 14.01.2008р., виданою ЦЛ м.Борислава ОСОБА_6; копією висновку МСЕК від 12.12.2007р.; копією довідки №338307 серії ЛВА-1, виданої Дрогобицькою міжрайонною МСЕК ОСОБА_6 про встановлення довічної інвалідності другої групи за загальним захворюванням та копією свідоцтва про смерть серії 1-СГ №163840 від 16 січня 2009р., виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції Львівської області.

16 січня 2009 року ОСОБА_6, батько ОСОБА_15 та чоловік відповідача ОСОБА_4, помер в м.Бориславі Львівської області, що підтверджується світлокопією свідоцтва про смерть.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина. Заповіту ОСОБА_6 не залишив, тому спадкоємцями за законом першої черги були відповідач ОСОБА_4 дружина померлого та син ОСОБА_15, який права на обов»язкову частку у спадщині не мав.

Відповідач ОСОБА_4 28.09.2009 року у межах шестимісячного строку звернулася в Бориславську державну нотаріальну контору Львівської області із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_6, який помер 16.01.2009 року та до дня смерті проживав у ІНФОРМАЦІЯ_11.

09.10.2009 року відповідачу ОСОБА_4 були видані свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно померлого ОСОБА_6, яке складається з: 1/2 ід. частини квартири АДРЕСА_5; земельної ділянки на території Модрицької сільської ради, СОТ „Троянда Дрогобицького району; грошових вкладів у Філії -ВОБ № 6308 м. Борислава; житлового будинку №1 по вул.Озерній в с.Ортиничі, Дрогобицького району; мотоцикла Дніпро МТ-10; автомобіля М-2140.

На житловий будинок за адресою: с.Городелець, Турійського району Волинської області та земельну ділянку по тій же адресі свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

Чоловік позивача ОСОБА_1 ОСОБА_15, який проживав у Волинській області, де і був зареєстрований із заявою в нотаріальну контору про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_6, який помер 16.01.2009 року, у нотаріальну контору не звертався, що підтверджено світлокопією спадкової справи Бориславської державної нотаріальної контори Львівської області та світлокопією спадкової справи Турійської державної нотаріальної контори Волинської області.

01.02.2013 року в м.Луцьку чоловік позивача ОСОБА_1, а син відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 помер, що підтверджено світлокопією свідоцтва про смерть.

Статтею 1276 ЦК України «Перехід права на прийняття спадщини» встановлено, що якщо спадкоємець за заповітом або законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право иа прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обовязкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія); право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився, а якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Враховуючи те, що чоловік позивача ОСОБА_1 ОСОБА_15 /син відповідача ОСОБА_4О./, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем ОСОБА_6, спадщини не прийняв, помер після спливу чотирьохрічного строку після смерті батька - спадкодавця ОСОБА_6, підстав для задоволення позову немає.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, ч.3 ст.209 ЦПК України,

ст.ст.1261, 1276 ЦК України,

суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 як законного представника ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, до ОСОБА_4, треті особи: Бориславська державна нотаріальна контора, прокуратура м.Борислава, відділ по Ленінському районі служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, виконавчий комітет Бориславської міської ради, як орган опіки та піклування, Турійська державна нотаріальна контора, про право на спадкування - встановлення факту постійного проживання ОСОБА_5 із ОСОБА_6 на час відкриття спадщини;

Про скасування в ? частині свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_6 ? ідеальної частини квартири АДРЕСА_1, що його отримала ОСОБА_4;

Про скасування в ? частині свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_6 земельної ділянки на території Модрицької сільської ради, СОТ «Троянда» Дрогобицького району, що його отримала ОСОБА_4;

Про скасування в ? частині свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_6 грошових вкладів у філії ВОБ №6308 м.Борислава, що його отримала ОСОБА_4;

Про скасування в ? частині свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_6 житлового будинку №1 по вул.Озерній в с.Ортиничі, Дрогобицького району, що його отримала ОСОБА_4.

Про скасування в ? частині свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6 на мотоцикл Дніпро МТ-10, що його отримала ОСОБА_4;

Про скасування в ? частині свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_6 Автомобіля М-2140, що його отримала ОСОБА_4 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду Львівської області через Бориславський міський суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: