Дата документу 11.12.2015
ЄУ № 420/2215/15-ц
Провадження №2/420/1732/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Стеценко О.С.

за участю секретаря Рожкової Л.В.

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення правового режиму спільно нажитого майна та розподіл майна,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просить:

- встановити правовий режим майна, визнавши спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 домоволодіння, яке розташоване за адресою: Луганська область, Новопсковський район, с. Рибянцеве, вул. Чкалова, 16;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- ? частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: Луганська область, Новопсковський район, с. Рибянцеве, вул. Чкалова, 16, вартістю 20084,50 грн. (двадцять тисяч вісімдесят чотири гривні 50 коп.);

- ? частину автомобілю ВАЗ 21051, державний реєстраційний номер ВВ 1330ВС, вартістю 10000 (десять тисяч) грн.;

- ? частину причепа легкового ПА 004, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 2500 (дві тисячі пятсот) грн.;

- ? частину мотоцикла ИЖ 611420, державний реєстраційний номер 0017ВГО, вартістю 500 (пятсот) грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 20.11.1982 сторони у справі уклали шлюб, під час шлюбу було нажито спільне майно, а саме: домоволодіння, яке розташоване за адресою: Луганська область, Новопсковський район, с. Рибянцеве, вул. Чкалова, 16, автомобіль ВАЗ 21051, державний реєстраційний номер ВВ 1330ВС, причеп легковий ПА 004, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, мотоцикл ИЖ 611420, державний реєстраційний номер 0017ВГО.

В 2007 році шлюб було розірвано, але сімейні та шлюбні відносини між сторонами у справі не припинились, позивач та відповідач проживали однією сімєю. В 2014 році стосунки між позивачем та відповідачем погіршилися, тому сторони вирішили їх розірвати. На розподіл спільного майна відповідач у добровільному порядку не погоджується, вважаючи, що це його власність, виганяє з будинку.

Відповідач у запереченні на позов просить у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що шлюб між сторонами розірвано у 2003 році, а не у 2007 році, як посилається позивач. Майно, на яке позивач просить визнати право власності, а саме автомобіль ВАЗ 21051 та причіп ПА 004, придбано відповідачем після розірвання шлюбу. Відповідач також вважає, що твердження позивача про спільне проживання з відповідачем до 2014 року є голослівним, оскільки шлюбні відносини між сторонами припинені у 2003 році, про що зазначено у рішенні суду. Відповідач також вважає, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду.

Відповідач також заявив клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності на звернення до суду.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у запереченні, просив у його задоволенні відмовити.

Дослідивши та оцінивши докази у справі у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища позивач та відповідач перебували у шлюбі з 20.11.1982, зареєстрованому виконкомом Рибянцівської сільської ради Новопсковського району, актовий запис № 19.

Як вбачається з рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 21.05.2003, шлюб, укладений між сторонами у справі, розірвано.

22.02.2007 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новопсковського районного управління юстиції у Луганській області зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами у справі, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ЕД № 133602, актовий запис № 22.

Оскільки шлюб сторонами зареєстровано 20.11.1982, а розірвано - у 2007 році, суд застосовує законодавство, яке діяло на час виникнення правовідносин та на час, коли правовідносини продовжують існувати.

Відповідно до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі КпШС) шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Статтею 114 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Отже, оскільки шлюб за рішенням суду було розірвано 21.05.2003, тобто в період чинності КпШС, то шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Таким чином, шлюб сторонами у справі юридично розірвано 22.02.2007, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ЕД № 133602.

Отже, спростовуються доводи відповідача про те, що шлюб між сторонами у справі розірвано у 2003 році.

Згідно свідоцтва про право власності від 08.04.2003 обєкт, який розташований в селі Рибянцеве по вул. Чкалова, 16, належить ОСОБА_4 на праві приватної власності; обєкт у цілому складається з одного житлового будинку і надвірних будівель. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Рибянцівської сільської ради Новопсковського району від 08.04.2003 № 15.

Як вбачається з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 521036 від 12.05.2003 обєкт за адресою: с. Рибянцеве по вул. Чкалова, 16, що належить ОСОБА_4, складається з житлового будинку, веранди, літньої кухні, гаражу, трьох сараїв, погребу, огорожі, воріт та колодязю.

Отже, будинок та надвірні будівлі є домоволодінням за адресою: с. Рибянцеве по вул. Чкалова, 16, яке набуто ОСОБА_4 під час шлюбу з ОСОБА_1 (08.04.2003).

З матеріалів справи вбачається, що право власності на мотоцикл ИЖ 611420, реєстраційний номер 0017ВГО, виникло згідно договору купівлі-продажу № 599 від 31.05.1997, що вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу АІС № 152143.

Отже, цей транспортний засіб також був набутий ОСОБА_4 під час шлюбу з ОСОБА_1 (31.02.1997).

Відповідно до ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Путом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, підставою виникнення права спільної власності подружжя на майно є реєстрація шлюбу. До особливостей спільної власності подружжя відносяться наступні: частки кожного з подружжя не визначені; вважається, що кожен з подружжя при здійсненні правочинів щодо цього майна діє в інтересах подружжя та від імені подружжя; розповсюдження на майно, набуте під час шлюбу, режиму спільної сумісної власності не залежить від внеску кожного з подружжя у придбання цього майна, рівність прав подружжя щодо цього майна (навіть якщо під час придбання цього майна один з них з поважної причини не мав самостійного заробітку).

В сімейному праві діє презумпція спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, тобто вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, як зазначено вище домоволодіння за адресою: с. Рибянцеве по вул. Чкалова, 16, та мотоцикл ИЖ 611420, реєстраційний номер 0017ВГО були набуті ОСОБА_4 під час шлюбу з ОСОБА_1, а отже, це майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4

За таких обставин, підлягає задоволенню позовна вимога позивача про встановлення правового режиму майна, визнавши спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 домоволодіння, яке розташоване за адресою: Луганська область, Новопсковський район, с. Рибянцеве, вул. Чкалова, 16.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на: ? частину автомобілю ВАЗ 21051, державний реєстраційний номер ВВ 1330ВС, вартістю 10000 (десять тисяч) грн..; ? частину причепа легкового ПА 004, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 2500 (дві тисячі пятсот) грн., суд зазначає таке.

Згідно свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу причіп (бортовий) ПА 004, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 за ОСОБА_4 зареєстрований 01.09.2009, автомобіль легковий (сєдан) ВАЗ 21051, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 за ОСОБА_4 зареєстрований 25.01.2008.

Отже, дані транспортні засоби набуті у право власності відповідачем після розірвання шлюбу з ОСОБА_1

Оскільки позивач просить визнати право власності на ? частку цих транспортних засобів без визнання спільною сумісною власністю, у задоволенні даних вимог слід відмовити, оскільки вони є безпідставними, так як майно було набуто відповідачем після розірвання шлюбу з ОСОБА_1, а тому не є їх спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на: ? частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: Луганська область, Новопсковський район, с. Рибянцеве, вул. Чкалова, 16, вартістю 20084,50 грн., на ? частину мотоцикла ИЖ 611420, державний реєстраційний номер 0017ВГО, вартістю 500 грн. суд зазначає таке.

Судом було встановлено, що дане майно є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, оскільки набуто під час шлюбу між ними, отже належить на праві власності позивачу та відповідачу.

Згідно ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Путом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Предметом даного позову фактично є не поділ майна, набутого у шлюбі, а визнання права власності на ? частку належного позивачу за законом майна.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивач після розлучення з відповідачем до жовтня 2014 року продовжувала проживати у домоволодінні за адресою: Луганська область, Новопсковський район, с. Рибянцеве, вул. Чкалова, 16, доки позивач не почав порушувати право власності позивача, що підтверджується поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, довідкою виконкому Рибянцівської сільської ради № 735 від 15.10.2014, довідкою Рибянцівської сільської ради № 356 від 13.11.2015.

Допитані у судовому засіданні свідки також підтвердили, що позивач і відповідач після розірвання шлюбу продовжували весті спільне господарство, були повязані спільним побутом до жовтня 2014 року, а з жовтня 2014 року відповідач вигнав позивача з домоволодіння за адресою: Луганська область, Новопсковський район, с. Рибянцеве, вул. Чкалова, 16.

Отже, відповідачем фактично не визнається право власності позивача на спірне майно, яке належить позивачу та відповідачу на праві сумісної власності.

Суд критично ставиться до акту від 08.11.2015, складеного депутатом Рибянцівської сільської ради від 08.11.2015, та до акту від 17.09.2015, складеного депутатом Рибянцівської сільської ради від 17.09.2015, оскільки обидва акти складені депутатом ОСОБА_8, але містять суперечливі відомості, тому дані докази судом не приймаються.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання за ОСОБА_1 право власності на: ? частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: Луганська область, Новопсковський район, с. Рибянцеве, вул. Чкалова, 16, вартістю 20084,50 грн. (двадцять тисяч вісімдесят чотири гривні 50 коп.); ? частину мотоцикла ИЖ 611420, державний реєстраційний номер 0017ВГО, вартістю 500 (пятсот) грн.

Судом не приймаються доводи відповідача про те, що позивачем пропущено строк позовної давності.

До даних правовідносин застосовується загальний строк позовної давності у три роки, що передбачено ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено судом, право власності позивача було порушено у жовтні 2014 року, коли відповідач почав виганяти позивача з домоволодіння (що підтверджено свідками ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7І.), тому строк позовної давності спливає у жовтні 2017 року. Позивач звернулась до суду з позовом 07.08.2015, тобто в межах строку позовної давності. Таким чином, позивачем строк позовної давності не пропущений.

Відхиляється судом клопотання відповідача, в якому він просить залишити позовну заяву позивача без розгляду, так як позивачем пропущений строк позовної давності.

Ст. 270 ЦПК України передбачений вичерпний перелік підстав залишення позову без розгляду, до яких не відноситься звернення позивача до суду за межами строку позовної давності.

Наслідки спливу строку позовної давності передбачені ст. 267 ЦК України, частиною четвертою якої передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судові витрати стягуються на користь позивача з відповідача пропорційно задоволеним вимогам згідно ст. 88 ЦПК України, при розподілі судових витрат суд виходить з того, що судом задоволено три вимоги (встановлення правового режиму та визнання права власності на два обєкта), а в задоволенні двох вимог було відмовлено (визнання права власності на два обєкта).

Керуючись ст. ст. 8,10, 57, 59, 60, 88, 130, 174, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення правового режиму спільно нажитого майна та розподіл майна, задовольнити частково.

Встановити правовий режим майна, визнавши спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 домоволодіння, яке розташоване за адресою: Луганська область, Новопсковський район, с. Рибянцеве, вул. Чкалова, 16.

Визнати за ОСОБА_1 право власності:

- на ? частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: Луганська область, Новопсковський район, с. Рибянцеве, вул. Чкалова, 16, вартістю 20084,50 грн. (двадцять тисяч вісімдесят чотири гривні 50 коп.);

- на ? частину мотоцикла ИЖ 611420, державний реєстраційний номер 0017ВГО, вартістю 500 (пятсот) грн.

В решті вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, інн НОМЕР_4, на користь ОСОБА_1, інн., судовий збір в сумі 198 гривень 52 копійки.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку, встановленого для подачі апеляційної скарги, якщо така не була подана.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 11.12.2015.

Суддя: О.С. Стеценко