Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №331/651/15-ц
Провадження №22-ц/778/5219/15
Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

ОСОБА_2

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 215 року Публічне акціонерне товариство «Акцент- Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ANH3NN00000001 від 23 жовтня 2008 року на загальну суму 149 396, 07 грн., яка складається з : 14 677, 77 грн. заборгованість за кредитом, 16 190, 51 заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 487, 87 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 108 449, 63 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за договором, штрафи : 500,00 грн. фіксована частина, 7 090, 29 грн. процентна складова.

В обґрунтування заявленої вимоги позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № ANH3NN00000001 від 23.10.2008 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 15 000, 00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом терміном на 60 місяців.

ПАТ « Акцент-Банк» є правонаступником прав та обовязків ЗАТ « Акцент-Банк 24.09.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», Тарифами складає між нею та Банком кредитно-заставний договір (далі -Договір).

ОСОБА_3 була ознайомлена і згодна з Умовами надання кредиту фізичним особам (Розстрочка), Банком їй була надана повні інформація про умови кредитування, що підтверджується підписом відповідача в заяві.

В порушення норм статей 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідачка забов»язання за вказаним договором належним чином не виконала, у звязку з чим станом на 12.01.2015 р. вона має заборгованість за кредитним договором N° ANH3NN00000001 від 23 жовтня 2008 року на загальну суму 149 396, 07 грн., яка складається з : 14 677, 77 грн. заборгованість за кредитом, 16 190, 51 заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 487, 87 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 108 449, 63 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за договором, штрафи: 500.00 грн. - фіксована частина, 7090,29 грн. - процентна складова.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Акцент-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду не відповідає ст.ст. 213, 214 ЦПК України, згідно яких рішення суду повинно бути законним, обґрунтованим, а також має вирішити питання щодо наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції вказав, що позивач не надав доказів отримання ОСОБА_3 кредитних коштів у розмірі 15000 грн., а надана Банком копія квитанції, яка має назву «витратного документу на отримання кредитних коштів» не містить посилань на видачу кредитних коштів, має «видачу з рахунків за вкладами фізичних осіб», у вказаному документі не міститься жодного посилання на номер рахунку, який було відкрито на ім.я відповідача, установою, яка надавала кошти вказану іншу, відмінну від відповідача особу. Копія цього документу не унеможливлює ідентифікувати справжність підпису відповідача, тому суд не прийняв даний документ в якості належного та допустимого доказу наявності боргових зобовязань відповідача перед позивачем.

З таким висновком суду не можна погодитись.

Відповідно до положень ст.ст. 526, 543, 625, 629, 1054 ЦК України, зобов'язання за договором, у тому числі за договором кредиту, за яким кредитодавець надає кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути за сплатою процентів, є обов'язковими для виконання сторонами, має виконуватися належним чином, з застосуванням відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Судом установлено, що 23.10.2008 року між ЗАТ "АкцентБАНК" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 15 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості терміном на 60 місяців по 20.11.2013 року ( а. с.5-6)

ПАТ « Акцент-Банк» є правонаступником прав та обовязків ЗАТ « Акцент-Банк», у звязку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 14.05.2009 р. змінено тип Банку та його найменування з Закритого акціонерного товариства «Акцент-Банк» на Публічне акціонерне товариство « Акцент-Банк», про що зазначено у п.1.1 Статуту ПАТ «Акцент-Банк». 24.09.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст.ст. 207, 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, де відображена воля сторін.

Відповідачка, підписуючи 23.10.2008 року заяву, надала свою згоду на те, що вказана заява разом із Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», Тарифами складає між нею і Банком кредитно-заставний договір.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначила, що вона дійсно в жовтні 2008 року мала намір отримати у ЗАТ « Акцент-Банк» споживчий кредит на суму 15000.00 грн. у звязку з чим нею була заповнена анкета-заява позичальника та підписане нею, вона надала банку всі необхідні документи на отримання кредитних коштів, проте в подальшому відмовилася від послуг Банку, кредитні кошти в розмірі 15000.00 грн. в Банку вона не отримувала. На квитанції від 21.11.2008 року про начебто отримання нею кредитних коштів в розмірі 15000 грн. стоїть не її підпис.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено поняття належності та допустимості доказів.

Водночас, на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору та видачі позивачем відповідачу кредитних коштів у розмірі 15000 грн. Банк надав суду оригінал кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, заяву відповідача на видачу готівки від 21.11.2008 року, відповідно до якої відповідач через касу банку отримала кредитні кошти у розмірі 15000.00 грн., виписку з 21.11.2008 року по 22.04.215 року по рахунку № 3334, відкритого відповідно до умов кредитного договору для зарахування коштів на погашення заборгованості за кредитом з якого вбачається, що відповідач здійснювала погашення заборгованості у грудні 2008 року на суму 285.00 грн., на суму 607.23 грн. , в квітні 2009 року на суму 145.32 грн, . на суму 500 грн., в грудні 2012 року на суму 89 грн. 47 коп., що також підтверджується меморіальними ордерами, які містяться в матеріалах справи. ( а.с. 5-6, а.с. 86 -93).

Банком також надана належним чином завірена копія кредитної справи по кредитному договору № АNН 3NN00000001 зі ОСОБА_3 на видачу суми кредиту у розмірі 15000 грн. ( а.с. 47- 62).

Висновок суду першої інстанції про те, що копія квитанції, яка надана банком на підтвердження отримання відповідачкою кредитних коштів на суму 15000 грн., не є належним та допустимим доказом наявності боргових зобовязань відповідача перед позивачем, є неприйнятним.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, і висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи ( ст. 59 ЦПК України).

З наданої позивачем копії квитанції заяви на видачу готівки вбачається, що 21.11.2008 року ОСОБА_3 були отримані кошти від КБ «Приват Банк» в розмірі 15000 грн. та зазначено, що мета операції «видача з рахунків за вкладами фізичних осіб» ( а.с. 54).

Представник Банку в суді апеляційної інстанції пояснив, що між ПАТ « Акцент Банк» та ПАТ КБ «Приват Банк» укладено договір на надання послуг ( аутсорсинг) від 01.11.2007 року, тому на підставі цього договору КБ «ПриватБанк» видає кошти позичальникам за багатьма кредитними договорами, в тому й числі КБ « ПриватБанк» були видані кошти ОСОБА_3 на підставі цього договору, а зазначення в квитанції, щодо мети операції « видача з рахунків за вкладами фізичних осіб» є помилкою Банку та не свідчить про не отримання коштів відповідачем в сумі 15000грн. за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи інших договорів із наданням кредитних коштів, депозитних договорів, або інших грошових зобов'язань ОСОБА_3 в цей період ні з позивачем, ні з КБ « ПриватБанк» не укладала і не отримувала, та станом на 21.11.2008 року будь-яких інших зобов'язань між банком та ОСОБА_3 не було.

Вказана квитанція узгоджується із кредитним договором № ANH3NN00000001 від 23 жовтня 2008 року укладеного між сторонами на суму кредиту у розмірі 15000грн., заявою відповідача на видачу готівки від 21.11.2008 року, рішенням кредитного центру № 1-6502 від 27.10.2008 року на видачу кредиту ОСОБА_3 на суму 15000 грн., випискою із з 21.11.2008 року по 22.04.2015 року по рахунку № 3334, відкритого відповідно до умов кредитного договору для зарахування коштів та погашення заборгованості за кредитом на суму 15000 грн.

З відповіді Банку, яка міститься в матеріалах справи ( а.с. 110) вбачається, що позивач не надав оригінал вищезазначеної квитанції з обєктивних причин, оскільки строк зберігання таких документів становить не більше 5 років.

Заперечуючи щодо отримання коштів в розмірі 15000 грн. за вищезазначеною квитанцією, та що на цій квитанції міститься не її підпис, відповідач ОСОБА_3 у відповідності до положень ст. 10, 60 ЦПК України не надала доказів на спростування зазначених обставин, у відповідності до ст. 143 ЦПК України клопотання про проведення експертизи з цього питання в суді не заявляла.

Жодних інших доказів на підтвердження своїх заперечень щодо не підписання квитанції про отримання коштів за кредитним договором в розмірі 1500 грн. у розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України відповідачка ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду не надала.

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Всупереч вимог зазначеної норми суд не надав належну оцінку взаємному звязку доказів у їх сукупності та прийшов до помилкового висновку про недоведеність видачі позивачем та отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 15000 грн.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами.

Із наданого банком розрахунку заборгованість за кредитним договором відповідачки станом на 12.01.2015 року мається заборгованість: 14 677, 77 грн. заборгованість за кредитом, 16 190, 51 заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 487, 87 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 108 449, 63 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за договором, штрафи : 500,00 грн. фіксована частина, 7 090, 29 грн. процентна складова.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідає умовам договору, викладеним в заяві позичальника, Умовам і правилам надання банківських послуг, Тарифам банку, та зроблений на підставі аналізу руху коштів на відкритому позичальнику рахунку (а.с. 3а-4, а.с. 86-87).

Відповідачкою не спростовано належними та допустимими доказами вищеназваний розрахунок заборгованості за кредитним договором, а також не надано доказів щодо сплати нею суми заборгованості або існування заборгованості у меншому розмірі.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) позовна давність застосовується в один рік.

З наявних у справі документів вбачається, що розмір пені складає 108449. 63 грн.

Відповідач не зверталася до суду із заявою про застосування позовної давності відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Колегія суддів бере до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 року у справі № 6-100цс14, де сказано: частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Враховуючи те, що заборгованість за тілом кредиту ( 14677.77 грн) та процентам за користування кредитом ( 16190.51 грн. ) становить 30 868.28 грн., а розмір пені, визначений в розмірі 108 449.63 грн. є підстави для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України, тому колегія суддів вважає можливим зменшити пеню до 30 000грн.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2015 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором № ANH3NN00000001 від 23 жовтня 2008 року, яка складається з : 14 677, 77 грн. заборгованість за кредитом, 16 190, 51 заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 487, 87 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 30 000 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобовязання за договором, штрафи : 500,00 грн. фіксована частина, 7 090, 29 грн. процентна складова.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте воно може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: