Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_10, приватного підприємства «Укрбудпостач-06» (далі - ПП «Укрбудпостач-06»), Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_8 звернулися до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що внаслідок неправомірних дій відповідачів був знесений побудований позивачами будинок по АДРЕСА_1, який був розташований на земельній ділянці, належними користувачами якої є позивачі в силу положень ст. 549 ЦК Української РСР та ст. 119 ЗК України. Уточнивши свої вимоги, просили суд стягнути з відповідачів ОСОБА_10 та ПП «Укрбудпостач-06» у відшкодування матеріальної шкоди 500 000 грн та у відшкодування моральної шкоди - 1 000 000 грн, а також судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 23 жовтня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідачів та шкодою, яка була завдана позивачам.

Проте повністю погодитися із такими висновками судів попередніх інстанцій не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що відповідно до архівного витягу Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 27 вересня 2007 року № 839 протоколом № 10 розширеного засідання правління колгоспу «Родіна» с. Хотів Києво-Святошинського району, яке відбулося у с. Чапаєвка, від 6-10 квітня 1958 року за ОСОБА_11 закріплено землекористування площею 0,09 га (т. 1, а.с. 102).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер (т. 1, а.с. 106).

04 жовтня 2004 року до Головного управління земельних ресурсів Київської міської ради надійшла заява ОСОБА_3 про надання у приватну власність земельної ділянки (т. 1, а.с. 103).

Відповідно до державних актів про право власності на земельні ділянки від 13 серпня 2007 року ОСОБА_10 є власником земельних ділянок, які знаходяться по АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 площею 0,1000 га кожна (т. 1, а.с. 217-219).

Обґрунтовуючи позов, позивачі зазначали, що вони є землекористувачами земельної ділянки площею 0,09 га у с. Чапаєвка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка була виділена ОСОБА_11 Вважаючи, що вказана земельна ділянка належить їм, у 2004 році вони розпочали будівництво житлового будинку та закінчили його у 2008 році. 12 березня 2008 року ПП «Укрбудпостач-06» із застосуванням важкої техніки незаконно зруйнувало зазначений будинок, а матеріали, які залишилися після його знесення, були вивезені у невідомому напрямку.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Заперечуючи проти позову, відповідачі зазначали, що приватна власність позивачів - будинок по АДРЕСА_1, є самовільним будівництвом, що підлягав знесенню.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що до позивачів належною особою був пред'явлений позов про зобов'язання знести самочинне будівництво та ухвалено відповідне судове рішення, або на підтвердження наявності інших законних підстав для знесення будинку позивачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК Українимайнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як роз'яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача; г) вина.

Частиною другою ст. 1192 ЦК Українипередбачено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до ст. 57 ЦПК Українидоказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Позивачами під час судового засідання неодноразово заявлялися клопотання про витребування доказів, які свідчать про причетність відповідачів до незаконного знесення належного їм будинку та дозволяють визначити дійсний розмір заподіяної шкоди, а також допит свідків, які можуть підтвердити ці обставини (т.1, а.с. 196-197, 237-238, т. 2, а.с. 3-4, 28-30 ).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України обставини справи з'ясував не повно, наявним у справі доказам не дав належної оцінки; не встановив, чи було дотримано порядок знесення відповідачами належного позивачам будинку та чи були наявні законні підстави для його руйнування; не встановив вартість фактичних збитків, заподіяних позивачам діями відповідачів; відхиляючи як неналежні надані позивачами докази на підтвердження доводів позову про розмір заподіяних збитків, зокрема, квитанції на купівлю ними будівельних матеріалів, не взяв до уваги, що зазначені обставини можуть бути підтверджені іншими доказами, зокрема, показаннями свідків, письмовими доказами, про витребування яких заявляли позивачі тощо. Як вбачається з матеріалів справи, клопотання позивачів про витребування доказів та допит свідків судом або не розглянуті взагалі, або відхилені без належного мотивування. Невиконання судом вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо сприяння всебічному та повному з'ясуванню обставин справи фактично унеможливило проведення судової товарознавчої експертизи, призначеної ухвалою суду від 12 лютого 2012 року для визначення розміру заподіяної шкоди (т.1, а.с. 223-224).

Дійшовши висновку про недоведеність позивачами факту знесення саме їхнього будинку, суд не врахував, що відповідач ОСОБА_10 фактично не заперечував цю обставину, про що можуть свідчити, зокрема: зміст зустрічної позовної заяви ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди; рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2006 року про зобов'язання позивачів усунути перешкоди попереднім власникам у користуванні земельними ділянками, які згодом були відчужені ними ОСОБА_10; матеріали виконавчого провадження, відкритого за цим рішенням; матеріали кримінальної справи, порушеної за заявою ОСОБА_10 по факту самовільного будівництва на цих земельних ділянках (т.1, а.с. 199-212).

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд на допущені місцевим судом порушення вимог закону уваги не звернув; у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції .

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 23 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.П. Гончар Головуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін