АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/7437/15 Головуючий 1 інстанції - Поліщук Т.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Пилипчук Н.П., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря - Асєєвої В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах себе та малолітньої дитини- Рослякова ОСОБА_3 Ігоровича до ОСОБА_1, третя особа Служба у справах дітей Московського району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про встановлення факту сумісного проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на квартиру, встановлення сервітуту, усунення перешкод у користуванні квартирою та визначення порядку користування та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, в остаточній редакції якого просила суд: встановити факт сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1 серпня 2007 року по 26 липня 2009 року; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею та відповідачем право власності на ? частину спірної квартири за кожним, встановити позивачці та її сину сервітут на спірну квартиру безстроково та без внесення плати за користування сервітутом; усунути перешкоди в користуванні квартирою, визначити порядок користування спірною квартирою, виділивши позивачці в користування жилу кімнату площею 17,4 кв.м, відповідачу - жилу кімнату площею 10,4 кв.м, інші приміщення: кухня площею 5,5 кв.м, вбиральня 1,2 кв.м, ванна кімната площею 2,1 кв.м, коридор 6,2 кв.м, вбудована шафа 1,1 кв.м залишити в загальному користуванні; при поділі спільного сумісного майна подружжя врахувати, що відповідач без згоди позивачки відчужив автомобіль Daewoo Lanos 2008 р.в. АХ 6215 ВІ, та відступити від засад рівності часток подружжя.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив суд визнати квартиру, розташовану в м. Харкові по вул. Гвардійців Широнінців, буд. 73 а, кв. 50, його особистою приватною власністю.

Ухвалами Московського районного суду м. Харкова від02.02.2015 року та 23.02.2015 року справи обєднано в одне провадження (т. 1 а.с. 46, т.2 а.с. 69).

ОСОБА_2 просила задовольнити свої позовні вимоги у повному обсязі, проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечувала. Вказала, що з 1 серпня 2007 року вона проживала з ОСОБА_1 однією сімєю без реєстрації шлюбу. 26 липня 2009 року вони зареєстрували шлюб, в якому у них народився 25 серпня 2008 року син ОСОБА_3. Під час шлюбу за спільні кошти було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1, в якій вони проживали втрьох до серпня 2014 року. В серпні 2014 року ОСОБА_1 змінив замки у квартирі, тим самим перешкодив доступу позивачки та її сина в квартиру. Після припинення сімейних відносин з відповідачем вони добровільно не можуть дійти згоди щодо користування спірною квартирою, яка є спільним сумісним майном подружжя.

ОСОБА_1 проти позовних вимог ОСОБА_2 заперечував, свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Зазначав, що спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 він придбав за кошти, які належали йому особисто, а саме: за кошти в сумі 29 тис. доларів США від продажу квартири за адресою: м. Харків, вул. Роганська, 9. кв. 43, яка була придбана ним 21 липня 2004 року до укладення шлюбу з ОСОБА_2, а також за кошти в сумі 6900 доларів США. отримані від продажу автомобіля Daewoo Lanos 2008 року випуску АХ 6215 ВІ, який він придбав в кредит в квітні 2008 року та виплачувався з коштів, що належали йому особисто, а також за кошти в сумі 49500 грн., отриманих в кредит 16.11.2011 р. Також зазначав, що в період шлюбу ОСОБА_2 не мала достатнього доходу, щоб брати участь в придбанні зазначеного майна.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 20/151 частини квартири АДРЕСА_3. Визначено порядок користування вказаною квартирою, виділивши ОСОБА_2 в користування житлову кімнату площею 10,4 кв.м., ОСОБА_1 житлову кімнату площею 17.4 кв.м.. В загальному користуванні залишив кухню площею 5,5 кв.м., вбиральню 1,2 кв.м. ванну кімнату площею 2,1 кв.м.. коридор 6,2 кв.м., вбудовану шафу 1.1 кв.м.. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ним право власності на 131/151 частини квартири АДРЕСА_3.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та прийняти в цій частині нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 в повному обсязі. Рішення в частині відмови ОСОБА_2 в задоволенні інших позовних вимог залишити без змін. В частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 змінити - визнати спірну квартиру його особистою приватною власністю .

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду. Зазначає, що кредит від 16.11.2011 року в сумі 49500 гривень з ПАТ «ВІЕЙБІБАНК» було укладено в його особистих інтересаї, а не в інтересах сім»ї. Вказує, що судом помилково не взято до уваги факт укладення ним особисто договору банківського вкладу -Депозитний договір із ПАТ «УКРСОЦБАНК» в від 24.10.2015р. на суму 6900 доларів США, що підтверджується випискою від 24.10.2011р. із особового рахунку, та зняттям ним коштів 18.11.2011 року , 24.11.2011 року, які також були його особистими грошима.

Вказане рішення оскаржила також ОСОБА_2. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто апелянту у зв»язку з несплатою судового збору.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, сторони 27 червня 2009 року зареєстрували шлюб(т.1 а.с. 9).

25 серпня 2010 року в шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 (т.1 а.с. 10). Після припинення сімейних відносин дитина фактично залишилась проживати з матірю.

10 грудня 2011 року ОСОБА_1 продав квартиру №43, що знаходиться в будинку №9 по вулиці Роганська в м. Харкові, яка належала йому на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 21.07.2004 року за р. №3976. Згідно умов п. 4 зазначеного Договору, від продажу квартири ОСОБА_1 фактично отримав 232000 грн. (т. 2 а.с. 21)

13 грудня 2011 року ОСОБА_1А за договором купівлі-продажу придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . за 315605 грн., що на момент підписання договору еквівалентно 39500 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день укладання договору. (т. 2 а.с. 19-20).

Тобто, за день до придбання спірної кватири, ОСОБА_1 була продана однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_5, яка належала йому на праві особистої приватної власності, оскільки була придбана за договором купівлі-продажу до укладення шлюбу між сторонами.

Доводи ОСОБА_2 про те, що за час спільного проживання вартість кватири за адресою: АДРЕСА_5, збільшилась за рахунок спільних коштів подружжя є недоведеними, а відповідно до норм ЦПК України обовязок доказування і подання доказів покладений на сторони.

Також не знайшли свого підтвердження у суді і доводи ОСОБА_2 щодо того, що купівля спірної квартири за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 73а. кв. 50, повністю здійснювалась за спільні кошти, а кошти від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_5, були використані ОСОБА_2 на власний розсуд. ОСОБА_2 доказів в підтвердження вказаному не надала. Судом враховано, що особисте майно відповідача- однокімнатна квартира була продана за один день перед днем придбання спірної двокімнатнох квартири квартири.

У відповідності до ч. 1 ст.57 СК України не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦПК України.

В зв»язку з наведеним суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира придбана частково за особисті кошти ОСОБА_1 в сумі 232000 грн. і в цій частині є його особистою приватною власністю.

У відповідності до положень ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).

За приписами ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору між подружжям про поділ спільного майна, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним.

Відповідно до ч. З ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше мано, в тому числі гонорар, виграші, які були одержані цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

З матеріалів справи вбачається, що 16 листопада 2011 року ОСОБА_1 уклав кредитний договір з ПАТ «ВіЕйБіБанк», згідно якого отримав суму 49500 грн. Згідно пояснень ОСОБА_5, зазначена сума була повністю використана для придбання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2. Кредит був погашений в період шлюбу між сторонами. Ці обставини не заперечувались ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 29- ;8, т. 1 а.с. 77)

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що сума кредиту 49500 грн. отримана ОСОБА_1 період шлюбу, фактично була використана в інтересах сімї для придбання квартири для проживання всієї сім»ї. Кредит погашено в період шлюбу, в звязку з чим в цій частині спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині безпідставні.

Судова колегія вважає необґрунтованими доводи апелянта ОСОБА_1 щодо використання особистих коштів для придбання решти спірної квартири (315605 грн. - 232000 грн. - 49500 грн. = 34105 грн.). ОСОБА_1 вказує про те, що він отримав кошти в сумі 6900 доларів США від продажу машини Daewoo Lanos 2008 р.в. АХ 6215 ВІ 24 жовтня 2011 року.

На підтвердження вказаного він надав суду копію довіреності від 24 жовтня 2011 року на імя ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та Договори банківського вкладу, банківського рахунку, виписки банку щодо рахування коштів в сумі 6900 доларів США на депозитний рахунок (т. 2 а.с. 16).

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги пояснення свідків щодо факту продажу останнім автомобіля та рушниці восени 2011 року безпосередньо перед купівлею спірної квартири, оскільки за відсутності інших письмових доказів, в тому числі належним чином оформленого договору купівлі-продажу, письмових доказів передачі грошей від покупця продавцю, не має підстав для висновку про те, що вказаний автомобіль був проданий саме в день нотаріального посвідчення довіреності.

До того ж згідно інформації ДАІ ГУ МВСУ Харківської області, автомобіль Daewoo Lanos 2008 р.в. АХ 6215 ВІ був зареєстрований на імя ОСОБА_1 та відчужений за договором купівлі-продажу тільки в травні 2014 року (т.1 а.с. 184).

Крім того, згідно наданих ОСОБА_9 документів: договору купівлі-продажу автомобіля №2901/8 від 15 квітня 2008 року з АТ «Українська автомобільна корпорація», та додаткової угоди до нього від 15 квітня 2008 року, Договору кредиту №813/27/46-17/8-018 на купівлю автотранспортних засобів від 17 квітня 2008 року з АКБСР «Укрсоцбанк», та Додатку №2 до нього, а також довідки ПАТ «Укрсоцбанк» від 29.03.2011 року автомобіль Daewoo Lanos 2008 р.в. АХ 6215 ВІ був придбаний ОСОБА_1 в кредит до укладення шлюбу, а кредит продовжував сплачувати та був повністю погашений після укладення шлюбу, за рахунок спільних коштів подружжя.

Інших належних та допустимих доказів, у відповідності до вимог ст.10,60 ЦПК України, в підтвердження використання ОСОБА_1 коштів, що належали йому особисто, для придбання спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 суду надано не було.

Доводи апелянта ОСОБА_1 стосовно того, що в період шлюбу його дохід був значно вищій, ніж доходи ОСОБА_2, судовою колегією не приймаються до уваги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). А відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Таким чином, заробітна плата ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яку вони отримували в період щлюбу, є спільними коштами подружжя.

З огляду на вказане судом першої інстанції правильно встановлено, що для придбання спірної квартири ОСОБА_1 частково використав кошти, отримані від продажу майна, що належало йому особисто, в сумі 232000 грн., що складає 111/151 частин від вартості спірної квартири, і саме в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню. Решта спірної квартири, а саме 40/151 частин за своєю природою є спільною сумісною власністю подружжя, та підлягає поділу між сторонами за правилами, встановленими Сімейним кодексом України, а саме по 20/151 частин кожному (315605 -232000 = 41802,50 грн.).

Крім того, як встановлено вище, частка ОСОБА_1 в спірній квартирі складається з 111/151 частин спірної квартири, яка була придбана за кошти від продажу квартири, яка належала йому на праві особистої власності, а також 20/151 частини в порядку поділу майна, що придбане за спільні кошти, тому загальна частка ОСОБА_1 в квартирі становить 131/151 її частин.

Відповідно частини 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Як роз'яснено в п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р.№ 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. З ст. 368 ПК України), відповідно до частин 2, З ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи Законом, спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час їхнього проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

У п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 роз'яснено: під час застосування ст.74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі й між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, взаємні права та обов'язки.

Згідно ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_2 для обґрунтування позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, як чоловіка та дружини до реєстрації шлюбу між сторонами, не надала суду належні та допустимі докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання у вказаний період майна в інтересах сім'ї за спільні кошти. Таких доказів матеріали справи також не містіть.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 зазначав про відсутність із позивачем сімейних відносин у розумінні положень Сімейного Кодексу України. Також пояснив, що був період, коли вони мешкали разом з ОСОБА_2 в квартирі за адресою: м. Харків, вул. Роганська. 9. кв. 43 до шлюбу, проте ніколи не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, кожен витрачав на себе свої кошти.

Надані суду ОСОБА_2 сумісні фото в період з 2007 року до укладання шлюбу, а також показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 стосовно того, що сторони з 2007 року мешкали разом і вони вважали їх сімєю, не містять достатньої інформації щодо предмета доказування та самі по собі не свідчать про наявність у сторін прав і обов'язків подружжя.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 01 серпня 2007 року по 26 червня 2009 року.

Крім того, суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2А про визначення порядку користування спірною квартирою та виділив їй в користування кімнату площею 10,4 кв.м.

Пленум Верховного Суду України в п. 14 Постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

За ОСОБА_2 визнано право власності на 20/151 частин квартири, а за ОСОБА_1 -131/151 частин квартири. Тобто доля ОСОБА_2 в спірній квартирі становить всього 3,68 кв.м. Тому виділ в користування ій кімнати площею 10,4 кв. м. суттєво порушить права ОСОБА_13, якому належить набагато більша частина спірної квартири.

Також при вирішенні цього питання слід врахувати, що між сторонами склалися неприязні стосунки, що унеможливлюють спільне користування квартирою.

Виходячи з наведеного колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що згідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для його зміни в частині визначення порядку користування спірною квартирою.

.Тому рішення районного суду слід змінити, скасувавши його в частині визначення порядку користування спірною квартирою та відмовити ОСОБА_14 в задоволенні позовних вимог в цій частині. В іншій частині вказане рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 2 ст. 307, 309, 313, 315, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

. В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2015 змінити, скасувавши його в частині визначення порядку користування квартирою № 50 в будинку 73-а по вулиці Гвардійців Широнінців у місті Харкові.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог в цій частині.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: СУДДІ: