РІШЕННЯ

Іменем України

14.12.2015 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова,

в складі:

головуючого-судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Буюклі В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні і розпоряджанні майном та стягнення штрафу та за зустрічним позовом ОСОБА_3до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Львівської міської ради про визнання недійсним договору позички нерухомого майна від 28 лютого 2015 року, суд -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні і розпоряджанні майном та стягнення штрафу, покликаючись на те, що відповідач зайняв нежитлові приміщення гаража, площею 26,5 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та - гаража, площею 26,5 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2, відмовляється підписувати акт прийомки-передачі приміщень позивачам згідно п. 5.1. Договору позички нерухомого майна від 28 лютого 2015 року б/н після закінчення строку дії позички та добровільно не допускає до згаданих приміщень, оскільки стверджує, що останні втратили своє право власності на приміщення у строк до 31.12.2015 року. Таким чином, оскільки, відповідач добровільно не надає доступу та оспорює право власності позивачів на нежитлові приміщення гаража, площею 26,5 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та - гаража, площею 26,5 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2, а також відповідно до п. 6.2. Договору позички нерухомого майна від 28 лютого 2015 року б/н, з огляду на закінчення строку дії позички, відмовляється сплачувати позичкодавцям тобто позивачам штраф у розмірі 20 000,00 грн., останні були змушені звернутися з даною позовною заявою в суд. У подальшому в процесі розгляду справи судом, вказані позовні вимоги доповнені заявою про збільшення розміру вимог.

ОСОБА_3заявлено до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, Львівської міської ради позов про визнання недійсним договору позички нерухомого майна від 28 лютого 2015 року б/н, покликаючись на те, що оспорений договір позички нерухомого майна від 28 лютого 2015 року б/н укладений між ним та позивачами за первісним позовом підлягає визнанню недійсним судом у відповідності із ч. 1 ст. 215 ЦК України як такий, що суперечить нормам Цивільного кодексу України, а також моральним засадам суспільства, у відповідності зі ст. 229 ЦК України як такий, що вчинений під впливом помилки, у відповідності з ч. 1 ст. 230 ЦК України як такий, що вчинений правочин під впливом обману.

В судове засідання позивачі за первісним позовом не з'явилися, проте подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позов із врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог підтримують повністю, просять позов задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечують повністю з огляду на його необґрунтованість та безпідставність, котрий спрямований на уникнення відповідальності за договірними зобов'язаннями.

Відповідач за первісним позовом у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи. Подав суду заяву про визнання позову із врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, також просить слухати справу без його присутності на підставі поданих суду доказів, а відтак суд вважає за можливе розглянути справу в його відсутності.

В судовому засіданні представник Львівської міської ради проти задоволення позову заперечив.

З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що первісний позов підставний та підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Судом встановлено, що позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відкрито та безперервно, протягом довготривалого періоду часу, користуються та володіють нежитловими приміщеннями - гаражами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Так, гаражем площею 26,5 кв. м. позначеним на поверхневому плані в технічному паспорті літ. «Б», що розташований за адресою: АДРЕСА_2 володіє ОСОБА_1, а гаражем площею 26,5 кв. м. позначеним на поверхневому плані в технічному паспорті, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 - володіє ОСОБА_2.

Вказані гаражі розташовані між будинками АДРЕСА_1 ще з часів до 1990-х років.

Фактично з часів ще до 1990-х років позивачі відкрито та безперервно користуються та володіють вказаними гаражами та протягом усього часу несуть витрати пов`язані із їх належним експлуатаційним утриманням.

Після необхідного ремонту з метою забезпечення підтримання у стані належної готовності гаража площею 26,5 кв.м. (розташованого на АДРЕСА_1) до експлуатації ОСОБА_2 подано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації на АДРЕСА_1 у м. Львові, котру зареєстровано Департаментом ДАБІ у Львівській області 10.02.2015 року за № ЛВ23.

Після необхідного ремонту з метою забезпечення підтримання у стані належної готовності гаража площею 26,5 кв. м. (розташованого на АДРЕСА_2) до експлуатації ОСОБА_1 подано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації на АДРЕСА_2 у м. Львові, котру зареєстровано Департаментом ДАБІ у Львівській області 25.02.2015 року за № ЛВ27.

Відкритість та безперервність, протягом довготривалого періоду часу, користування та володіння згаданими гаражами не заперечується сусідами проживаючими у будинках АДРЕСА_1 та користувачами інших приміщень суміжно розташованих поблизу вказаного гаражу. Будь-яких відомостей щодо скарг чи претензій щодо володіння та користування вказаними гаражами позивачами від користувачів інших приміщень суміжно розташованих поблизу вказаних гаражів та сусідів проживаючих у будинках АДРЕСА_1 немає.

28 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, з однієї сторони та ОСОБА_3, з іншої сторони укладено договір позички нерухомого майна б/н.

Згідно умов даного договору 28 лютого 2015 року позивачами передано відповідачу за позовом, котрим прийнято у тимчасове безоплатне користування нежитлові приміщення -гаража, площею 26,5 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та - гаража, площею 26,5 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно п. 2.1. згаданого договору, приміщення надаються в позичку на строк до 31.12.2015 року. Строк позички може бути змінений позичкодавцем в односторонньому порядку. Про зміну строку позички позичкодавець повинен повідомити користувача не пізніше як за 30 днів до дня закінчення строку позички ( п. 2.3. Договору).

У зв'язку з наміром позивачів використовувати передані у позичку приміщення для власних потреб, відповідача було повідомлено 28.04.2015 року про зміну строку позички, встановленого п. 2.1. Договору. Новий строк позички визначений до 31.05.2015 року, про що повідомлено відповідача у встановлений договором термін - не пізніше як за 30 днів до дня закінчення строку позички.

Всупереч наведеному, 31.05.2015 року, за участі відповідача, - складено акт, яким підтверджується те, що відповідач зайняв передані у позичку приміщення, відмовляється підписувати акт прийомки-передачі нежитлових приміщень позивачам згідно п. 5.1. Договору та не допускає до нежитлових приміщень позивачів, оскільки стверджує, що останні втратили своє право власності на вказані приміщення у строк до 31.12.2015 року.

Окрім того, 12.06.2015 року відповідач звернувся до позивачів з листом, у якому відмовився передавати згадані приміщення у строк до 31.12.2015 року та зазначив, що позивачі втратили своє право власності на передані у позичку нежитлові приміщення.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач за позовом заперечує право власності позивачів на зазначені приміщення гаражів.

У ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідач за позовом, не маючи жодних прав на нежитлові приміщення отримані від позивачів в позичку, після закінчення строку договору не звільнив їх, користується ними та перешкоджає позивачам володіти, користуватись та розпоряджатись ним шляхом не допуску до них останніх та заперечує наявність у позивачів як майнових прав, так і повноважень щодо укладення договору позички нерухомого майна предметом котрого є передання згаданих приміщень у позичку, чим порушує та не визнає право власності позивачів, а відтак позовні вимоги позивачів в частині визнання за ними права власності на оспорювані відповідачем приміщення є обгрунтованими.

Положеннями ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно положень ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Положеннями ч. 2 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Згідно п. 8 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Безспірним є факт, що позивачі добросовісно, відкрито та безперервно, протягом довготривалого періоду часу з часів ще до 1990-х років, користуються та володіють гаражами площею 26,5 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 та відкрито і безперервно володіють такими по даний час і протягом усього часу несуть витрати пов`язані із їх належним експлуатаційним утриманням.

Таким чином, - єдиними належними та добросовісними власниками нежитлових приміщень - гаража, площею 26,5 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2, а гаража, площею 26,5 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 - ОСОБА_1 відповідно.

Наведені висновки узгоджуються з роз`ясненнями викладеними в п. 11, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно з якими, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Пункт 14 вказаної постанови передбачає, що відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Відсутність державної реєстрації права власності, інших речових прав, іпотеки чи обтяження на нерухоме майно, як на об'єкт АДРЕСА_1 так і на об'єкт АДРЕСА_2 стверджується інформаційними довідками по таких параметрах запиту з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 24.06.2015 року.

Отже, з врахуванням положень ч. 2 ст. 344 ЦК України та п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, - загальний строк володіння позивачами гаражами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 є значно більшим понад 10 років, а тому вимоги про визнання за позивачами права власності на вказані гаражі, оскільки таке заперечується, підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Обгрунтованими, та такими що підлягають задоволенню є вимоги позивачів до відповідача за позовом про усунення перешкод в користуванні нежитловими приміщеннями - гаражами площею 26,5 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2.

Крім того, відповідно до п. 6.2. договору позички нерухомого майна у випадку прострочення звільнення приміщень після закінчення строку позички, встановленого у п. 2.1. договору або встановленого позичкодавцями, тобто позивачами за позовом в порядку п. 2.3. Договору, користувач тобто відповідач сплачує позичкодавцям штраф у розмірі 20 000,00 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно приписів ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, відповідач за первісним позовом у зв'язку з відмовою передачі приміщень позивачам згідно п. 5.1. та 2.3. договору позички, за допущення порушень зобов'язань взятих на себе за договором позички нерухомого майна від 28 лютого 2015 року зобов'язаний сплатити на користь позивачів штраф у розмірі 20 000,00 грн.

Отже, на підставі вищезазначеного, враховуючи те, що відповідачем за первісним позовом свідомо та безпідставно заперечується право власності позивачів на зазначені приміщення, чиняться перешкоди і не надається доступ до згаданих приміщень, суд вважає, що позовні вимоги позивачів за позовом є підставними, обґрунтованими доказами у справі та підлягають до задоволення.

Що стосується заявленого ОСОБА_3 зустрічного позову, то суд зазначає, що такий є необґрунтованим, заявлений з метою уникнення відповідальності за зобов'язаннями перед ОСОБА_1 та ОСОБА_2за договором позички нерухомого майна від 28 лютого 2015 року, необґрунтований доказами у цій справі та спрямований на незаконне без-будь яких на це правових підстав продовження використання займаних приміщень, що порушує законні права добросовісних володільців. Судом враховано, що сторонами оспореного договору дотримано усіх істотних умов правочину, такий не містить будь-яких ознак фіктивності, оскільки за ним реально передано і прийнято майно у користування, а всі умови закріплено на основі принципу дизпозитивності тобто сторони на свій розсуд самостійно розпорядились суб'єктивними правами та обов'язками щодо умов зобов'язання. Більше того, суд відзначає, що відповідачем у справі за первісним позовом подано суду заяву про визнання позову, згідно якої позовні вимоги викладені у первісному позові із врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимогперший вважає підставними та обґрунтованими.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 16, 328, 335, 344, 391, 392, 526, 530 ЦК України, ст.ст.10,11,60,169,208,209,212-215,218 , 224-226 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні і розпоряджанні майном та стягнення штрафу - задоволити.

Зобов'язати ОСОБА_3, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 усунути перешкоди у користуванні та розпоряджанні нежитловими приміщеннями, шляхом його виселення із - гаража, площею 26,5 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та - гаража, площею 26,5 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути із ОСОБА_3, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 штраф у розмірі 20 000,00 грн.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на приміщення гаража, загальною площею 26,5 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_2, (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) право власності на приміщення гаража, загальною площею 26,5 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Львівської міської ради про визнання недійсним договору позички нерухомого майна від 28 лютого 2015 року- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення Франківського районного суду м. Львова може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ванівський Юрій Михайлович