Справа № 154/1271/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Канівець Л.Ф.
Провадження № 22-ц/773/1575/15 Категорія: 58 Доповідач: Антонюк К. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Антонюк К.І.,

суддів - Веремчук Л.М., Овсієнка А.А.,

при секретарі - Кирилюку О.О.,

з участю: представника позивача - Онищука С.В.,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної дирекції до ОСОБА_2, відділу Державної виконавчої служби Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 09 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 09 вересня 2015 року позов в даній справі задоволено.

Звільнено з-під арешту від 09.12.2013 року належне ОСОБА_2 майно, а саме: будівлю магазину по АДРЕСА_1, загальною площею 44,7 кв.м. та земельну ділянку площею 191 кв.м. по АДРЕСА_1 та знято заборону відчуження.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу. Покликаючись на незаконність рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу з підстав в ній наведених.

Представник позивача Онищук С.В. та відповідач ОСОБА_2 вважають скаргу безпідставною.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, що 23.01.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №014/08-11/1713, за умовами якого банком надано кредит в сумі 20 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 22.01.2017 року.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 24.01.2007 року укладено договір іпотеки, за яким передано банку в іпотеку будівлю магазину по АДРЕСА_1, загальною площею 44,7 кв.м. та земельну ділянку площею 191 кв.м. по АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Згідно висновку експертизи вартість предмета іпотеки будівлі магазину та земельної ділянки складає 112 516 грн. (а.с. 15,16).

Відповідно до розрахунку банку заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором від 23.01.2007 року станом на 10.04.2015 року складає 178 000 грн.

Також в судовому засіданні встановлено, що рішенням Володимир-Волинського міського суду від 25.03.2015 року стягнуто з ОСОБА_2 в користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» 112 516 грн.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Володимир-Волинського міського суду від 05.09.2007 року стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 220 830 грн.

На виконання рішення суду державним виконавцем складено акт опису та арешту майна від 09.12.2013 року, відповідно до якого накладено арешт на майно, яке є предметом іпотеки по договору від 24.01.2007 року - будівлю магазину та земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано 21.01.2007 року, тобто раніше виникнення прав ОСОБА_3 щодо майна у зв'язку з рішенням суду від 05.09.2007 року, вартість предмета іпотеки перевищує розмір заборгованості боржника перед банком, а тому державний виконавець не вправі був накладати арешт на іпотечне майно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до п.п.1-4 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

У разі якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно, такий документ повертається стягувачу-заставодержателю в порядку, встановленому пунктом 8 частини першої статті 47 цього Закону.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Отже, в судовому засіданні встановлені слідуючі обставини:

Рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 грошових коштів ухвалено після укладення договору іпотеки, предметом якого є будівля магазину та земельна ділянка по АДРЕСА_1, на які державним виконавцем накладено арешт.

Вартість предмета іпотеки перевищує розмір заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 23.01.2007 року.

Зазначені обставини не дають право державному виконавцю звернути стягнення на майно, яке є предметом іпотеки для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями відповідно до положень ч.3 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги про відсутність на виконанні у виконавчій службі виконавчих листів щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості з ОСОБА_2 в користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», що є підставою для накладання арешту на заставлене майно, для задоволення вимог інших стягувачів, є помилковим.

Статями 33,36 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки як за рішенням суду, виконавчим написом, також і відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку.

Звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя передбачено також розділом 6 Договору іпотеки від 24.01.2007 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка не є предметом іпотеки спростовується змістом договору іпотеки від 24.01.2007 року (а.с. 4), в п.1.3.1. цього договору зазначено, що в іпотеку надається земельна ділянка, на якій знаходиться будівля, площею 191 кв.м., та належить іпотекодавцю на праві власності.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 09 вересня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: