РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним у якому зазначила, що ОСОБА_2 звернувся до неї з проханням надати йому грошові кошти для придбання квартири. Вона вирішила впевнитись в необхідності конкретної суми, тому разом з відповідачем відвідали агентство нерухомості де ознайомились з пропозиціями та цінами на житло. Вона впевнилась в тому, що розмір грошових коштів, які просив відповідач відповідають ціні однокімнатної квартири, тому 10.04.2012 року між ними було укладено договір, який оформили розпискою про передачу відповідачу грошових коштів. 18.09.2012 року відповідач купив однокімнатну квартиру, але відмовляється повернути їй грошові кошти, які вона надала на придбання квартири. Відповідач вважає, що грошові кошти були йому подаровані. Просила визнати договір від 10.04.2012 року, який укладено між нею та ОСОБА_2 недійсним.

У судове засідання позивач не зявилась, її представник просив розглянути справу у відсутності позивача.

Представник позивача позовні вимоги підтримав і пояснив суду, що договір від 10.04.2012 року слід визнати недійсним, оскільки позивач помилилася, щодо обставин, які мають суттєве значення, оскільки думала, що зичить позивачу грошові кошти, а не дарує їх. Грошові кошти передала відповідачу в день укладення договору, а саме 10.04.2012 року, а 18 вересня 2012 року ОСОБА_2 купив квартиру.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Із розписки від 10.04.2012 року видно, що ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 160 000 грн. на придбання та реєстрацію квартири в м. Бердянську на своє імя. Зазначені грошові кошти взяв у ОСОБА_1 як подарунок та зобовязався витратити їх на купівлю квартири. Розписка підписана ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.31).

Позивач та її представник просили визнати цей правочин недійсним, оскільки зовнішнє волевиявлення ОСОБА_1 при укладенні цього правочину не відповідало її внутрішній волі, але із зазначеним суд не може погодитися.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України.

Стаття 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 717 ЦК України визначає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Аналізуючи розписку від 10.04.2012 року (а.с.31), суд приходить до висновку, що вона містить всі суттєві умови договору дарування, тому суд вважає, що саме цей договір було укладено сторонами.

Посилання позивача на ту обставину, що вона позичила ОСОБА_2 160 000 грн. спростовується договором від 10.04.2012 року, який позивач особисто підписала, у якому чітко зазначено, що грошові кошти надаються в дар, а не в позику. Крім того, свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили суду, що були присутні при написанні розписки від 10.04.2012 року і її особисто писала ОСОБА_1.

Укладення договору дарування також підтверджується договором купівлі-продажу від 18.09.2012 року (а.с.2) та витягом з Державного реєстру прав (а.с.14), із яких видно, що відповідач виконав умови договору від 10.04.2012 року, оскільки на грошові кошти, які отримав від позивача купив квартиру та зареєстрував її за собою.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили суду, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, але зазначене суд не може взяти до уваги, оскільки він спростовується договором дарування від 10.04.2012 року, а їх пояснення є недопустимими доказами в силу ст. 59 ч. 2 ЦПК України.

Позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував, що договір дарування від 10.04.2012 року укладено нею під дією помилки, яка дійсно мала місце і що вона має істотне значення для правочину.

За таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 59 ч.2, 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 717 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя