Справа № 464/8811/14 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/783/6698/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 серпня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

встановила:

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 03.08.2015 року позов публічного акціонерного товариства (далі-ПАТ) «ВіЕс Банк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості в розмірі 68078,34 доларів США, що еквівалентно 890009,31 грн. (по курсу НБУ станом на 19.08.2014 року), за кредитним договором №KF48546 від 16.04.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки від 16.04.2008 року, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 70,3 кв.м., що належить ОСОБА_3, шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі-покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, визначеною уповноваженим експертом-оцінювачем на день проведення продажу.

В задоволенні позовної вимоги про виселення відповідачів відмовлено.

Стягнуто з відповідачів у користь позивача судовий збір в розмірі 3654 грн.

Вирішено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про виселення оскаржив позивач ПАТ «ВіЕс Банк», просить рішення в цій частині скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального праваі ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що судом безпідставно застосовано норми ст. 109 ЖК України, оскільки вони застосовується до регулювання відносин щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а квартира, яка перебуває в іпотеці, відноситься до приватного житлового фонду. Апелянт зазначає, що при вирішенні даного спору суд повинен був застосувати норму ст.40 Закону України «Про іпотеку», якою визначено, що підставою для виселення всіх мешканців з предмету іпотеки є рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В судове засідання апеляційного суду відповідачі не з»явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку (а.с.155, 157), клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому справу розглянуто відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.04.2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» (кредитодавцем), та відповідачем ОСОБА_3 (позичальником)було укладено кредитний договір №KF48546, за умовами якого позивач надав відповідачу споживчий кредит на суму 80000 доларів США зі сплатою 12,5% річних за користування кредитними коштами на строк до 14.04.2023 року (а.с.9-14).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 16.04.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (іпотекодержателем) та відповідачем ОСОБА_3 (іпотекодавцем)було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міської нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с.15-16), відповідно до якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 70,3 кв.м., яка належить іпотекодавцю на підставі договору дарування квартири від 07.09.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, право власності на яку було зареєстровано 29.09.2004 року (а.с.17).

Іншого нерухомого жилого майна іпотекодавець ОСОБА_3 та члени його сім»ї не мають (а.с.103-106).

Судом встановлено, що у квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а відповідач ОСОБА_5 - зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 України «Про іпотеку», в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18.03.2015 року (Справа №6-39цс15) і, в силу вимог ст.360-7 ЦПК України, є обов»язковою для застосування при вирішенні даної справи, оскільки стосується аналогічних за змістом правовідносин.

Суд першої інстанції, установивши, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок кредитних коштів, а була подарована іпотекодавцю на підставі договору дарування, укладеного до отримання ним кредиту за вказаним вище кредитним договором, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла, правильно врахувавши при вирішенні даного спору викладений вище правовий висновок Верховного Суду України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив справу, не допустивши порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 серпня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_8