БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/2085/15-ц
Провадження № 2/497/696/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2015 року Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючої - судді Тимошенко І. В.

за участю секретаря судового засідання Суйчимезової Х.В.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Болград цивільну справу за позовом Публічного ОСОБА_2 Товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

і за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного ОСОБА_2 Товариства «Всеукраїнський ОСОБА_2» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

Публічне ОСОБА_2 Товариство «Всеукраїнський ОСОБА_4» ( надалі ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2») звернулось до суду з цим позовом та просить постановити судове рішення , яким стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 33 374 грн. 90 коп. При цьому позивач посилається на те, що 25 червня 2011 року між ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ВLаЖГА00047255, за яким відповідачка отримала кредит на поточні потреби в розмірі 7 500 грн. зі сплатою 15% річних за користування кредитними коштами та щомісячної плати у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 1,75% від суми кредиту , з кінцевим терміном повернення кредиту до 25 червня 2014 року. Відповідачка взяті на себе за кредитним договором зобовязання не виконувала, своєчасно не надавала Банку грошові кошти на погашення тіла кредиту , відсотків за користування кредитом та комісії , в звязку з чим утворилась зазначена заборгованість. Відповідачка від сплати заборгованості ухиляється , тому заборгованість підлягає стягненню з відповідачки в судовому порядку.

Представник ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» в судове засідання не прибув , про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без участі представника позивача в судовому засіданні.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала , звернулась до суду із зустрічним позовом та просить визнати недійсними п.1.6, 4.2, 4.3. кредитного договору № ВLаЖГА00047255 від 25 червня 2011 року , визнати недійсним кредитний договір в цілому та застосувати наслідки недійсності правочину. При цьому ОСОБА_3 посилається на те, що дійсно між нею та ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» було укладено зазначений кредитний договір , за умовами якого вона отримала кредит в розмірі 7500 грн. Разом з тим цей кредитний договір суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів» , оскільки його умови є несправедливими. Так:

- договір не містить умови , які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання договору, тому договір в цілому суперечить п.8 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». А п.2.7.1, 2.7.2 Договору фактично надають Банку право в односторонньому порядку вимагати дострокового розірвання договору, вимагаючи негайного дострокового повернення наданого кредиту та виконання інших зобовязань від Позичальника , чим останній поставлений у невигідне становище;

- розділ 4 договору «Відповідальність сторін» містить умови відповідальності Позичальника , в той час як умови , які б регулювали відповідальність Банку за невиконання або неналежне виконання його умов договором не встановлені , через що договір в цілому суперечить п.9 ч.1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»;

- розділ 5.2 договору «Особливі умови» фактично встановлює право Банку в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки під завуальованим формулюванням «право ініціювати зміну розміру процентної ставки за користування кредитом, про що ОСОБА_2 зобовязаний повідомити Позичальника за 10 робочих днів до запланованої дати її застосування». В той же час не передбачено право Позичальника не погодитись із такою зміною істотних умов договору;

- договором встановлені жорсткі обовязки споживача, тоді як надання послуги обумовлено лише власним розсудом виконавця (п.3.2.1 Договору);

- договором встановлена вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації пені (більше 337 % вартості продукції, фінансової послуги) у разі невиконання ним зобовязань за договором (п.4.2, 4.3 Договору), що є грубим порушенням п.5 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»;

- договір надає продавцю право передавати свої права та обовязки за договором третій особі , якщо це може стати наслідком гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди (п.3.2.5.Договору),

- встановивши в договорі щомісячну плату у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 1.75 % від суми кредиту (п.1.6 Договору) , кредитодавець не виклав в договорі даних про те, які саме послуги він за вказану комісію надаватиме Позичальнику.

Кредитний договір є договором приєднання, оскільки складений у стандартній формі, повністю розробленій Банком. Банк свідомо спонукав її ОСОБА_3 на укладення договору на несправедливих умовах, які істотно порушують баланс договірних прав та обовязків на користь Банку. Не маючи спеціальної юридичної освіти або освіти в галузі кредитування відповідачка не могла в повній мірі оцінити відповідність договору вимогам законодавства, а також юридичні і фінансові ризики для себе. Оскільки значна кількість пунктів кредитного договору носить дискримінаційний , несправедливий характер , не відповідає вимогам законодавства , то цей договір відповідно до ст.. 18 ч.5 та 6 Закону України «Про захист прав споживачів» та на підставі ст.. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним в цілому. Згідно ст.. 216 ЦК України, як наслідок недійсності правочину, суд має застосувати до цього договору реституцію.

ОСОБА_3 в судове засідання не прибула , про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_1 , яка діє на підставі довіреності (а.с. 48) , первісний позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 підтримала в повному обсязі.

Суд вважає , що первісний позов підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов також підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

25 червня 2011 року між ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4» та ОСОБА_3 було укладено договір банківського обслуговування № ВLаЖГА00047255, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала кредит на поточні потреби в розмірі 7 500 грн. зі сплатою 15% річних за користування кредитними коштами та щомісячної плати у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 1.75% від суми кредиту , з кінцевим терміном повернення кредиту до 25 червня 2014 року (а.с.4-11).

Відповідно до п.1.2 договору ОСОБА_4 надає Позичальнику грошові кошти в національній валюті України у формі відкличної не відновлювальної кредитної лінії , а Позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити Банку плату за користування кредитними коштами, комісії та можливі штрафні санкції, в порядку і на умовах, визначених цим договором. За користування кредитом встановлюється плата у вигляді процентів , які нараховуються за процентною ставкою в розмірі , зазначеному в п.3 спеціальної частини договору 15% річних (п.1.5 договору). За обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом, розмір якої зазначається у п.4 спеціальної частини договору 1.75% від суми кредиту (п.1.6 договору).

Згідно п. 2.4.2 договору проценти та комісію за управління кредитом Позичальник повинен сплачувати щомісячно в день повернення частини кредиту відповідно до платежів, передбачених у Графіку погашення заборгованості за кредитом , наведеному у Додатку № 1 до цього договору . Згідно п. 2.5.1 договору щомісячний платіж, передбачений Графіком , складається зі строкової частини кредиту та строкових процентів . Платежі є ануітентними. Відповідно до п. 2.5.2 договору Позичальник зобовязується не пізніше дати , встановленої в Графіку , поповнювати рахунок Банку , вказаний в п.6 спеціальної частини договору , у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням , у сумах не менших за суми платежів , встановлені в Графіку, а також в сумах комісії за управління кредитом.

У випадку прострочення Позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за Графіком , Банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобовязань (а саме неповерненої частини кредиту та або несплачених процентів та /або комісії за управління кредитом), строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання . Ставка яка застосовується для обчислення пені зазначена в п.9 спеціальної частини договору - 0,50 % , що розраховується за методом «факт360» (для розрахунку використовується фактична кількість днів у місці або умовно в році 360 днів) (п.4.3 договору).

Банк в повному обсязі виконав зобов»язання за зазначеним договором , надавши ОСОБА_3 кредит в розмірі та на умовах, визначених цим договором. Відповідачка зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувала, не надавала своєчасно Банку грошові кошти на повернення тіла кредиту , сплату відсотків за користування кредитними коштами , сплату комісії, в результаті чого станом на 17 серпня 2015 року виникла заборгованість в сумі 33 374 грн. 90 коп. , з яких:

- прострочена до повернення сума кредиту 4 114 грн. 21 коп.,

- прострочені проценти за користування кредитом 1 580 грн. 70 коп.

- прострочена комісія за управління кредитом 2 362 грн. 50 коп.

- пеня за несвоєчасне погашення кредиту 25 317 грн. 49 коп. , що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.3).

Таким чином судом встановлено, що відповідачка порушила зобовязання за кредитним договором , що призвело до виникнення зазначеної заборгованості.

Разом з тим в звязку із заявленням ОСОБА_3 зустрічного позову заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

У п.4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач

Згідно з ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Оскільки, відповідно до умов договору банківського обслуговування № ВLаЖГА00047255 від 25 червня 2011 року, що укладений між сторонами, ОСОБА_4 надав ОСОБА_3 кредит на споживчі цілі, то при укладенні цього договору ОСОБА_4 зобов"язаний був дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 зазначив, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої ст.. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Відповідно до п 3.2. рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» , звернувшись до суду з позовом , вимагає стягнути з ОСОБА_3 прострочену до повернення суму кредиту 4 114 грн. 21 коп., прострочені проценти за користування кредитом 1 580 грн. 70 коп., прострочену комісію за управління кредитом 2 362 грн. 50 коп. , пеню за несвоєчасне погашення кредиту 25 317 грн. 49 коп. Таким чином розмір пені значно перевищує розмір заборгованості за кредитом.

Відповідно до вимог ч.2 та 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» , умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Розмір додаткової відповідальності по сплаті пені , яку ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» просить стягнути з відповідачки, дорівнює 25 317 грн. 49 коп. , що значно перевищує 50% заборгованості за кредитом (4 114 грн. 21 коп.). Відсоткова ставка по кредитному договору становить 15% річних, 50% цієї вартості становить 7,5% річних. Розмір же пені за прострочення повернення кредитних ресурсів відповідно до п. 4.3 договору , яку ОСОБА_3 має сплатити Банку, становить 360% річних.

За викладених обставин суд доходить до висновку, що положеннями п.п 4.3 кредитного договору порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач позивачка ОСОБА_3, , що суперечить принципам розумності та добровільності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду Позичальника, як споживача послуг Банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації ( понад 50 %) у разі невиконання ним зобовязань за спірним договором. Тому даний пункт кредитного договору є нікчемним, оскільки це положення договору суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є недійсним (нікчемним) з моменту його підписання сторонами, тобто, з 25 червня 2011 року.

Згідно ст.. 216 ч.1 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

На підставі ч. 5 ст. 216 ЦК України, суд з власної ініціативи може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

ОСОБА_3 заявлено вимогу про застосування наслідків недійсності правочину.

З розрахунку заборгованості вбачається , що ОСОБА_3 сплачена пеня за прострочення сплати кредиту в сумі 860 грн. 85 коп. Тому з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в розмірі: 4 114 грн. 21 коп. (прострочена сума кредиту) + 1580 грн. 70 коп. (прострочені проценти за користування кредитом) + 2 363 грн. 50 коп. (прострочена комісія за управління кредитом) 860 грн. 85 коп. (сплачена пеня) = 7196 грн. 56 коп.

Вимога ОСОБА_3 щодо визнання недійсним договору в цілому є безпідставною і задоволенню не підлягає.

Безпідставним є посилання ОСОБА_3 на те, що умови договору є несправедливими , а саме : - договір не містить умови , які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання договору та фактично надає Банку право в односторонньому порядку вимагати дострокового розірвання договору, вимагаючи негайного дострокового повернення наданого кредиту та виконання інших зобовязань від Позичальника , - договір містить умови відповідальності Позичальника , в той час як умови , які б регулювали відповідальність Банку за невиконання або неналежне виконання його умов договором не встановлені , - договором встановлені жорсткі обовязки споживача, тоді як надання послуги обумовлено лише власним розсудом виконавця (п.3.2.1 Договору); - договір надає продавцю право передавати свої права та обовязки за договором третій особі , якщо це може стати наслідком гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди (п.3.2.5.Договору).

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно вказаної статті, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст.. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Укладений між сторонами договір банківського обслуговування № ВLаЖГА00047255 від 25 червня 2011 року відповідає вимогам закону. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та його повернення згідно умов укладеного договору. Взаємні права та обовязки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договорі.

Вибір умов кредитування з боку ОСОБА_3 був добровільним. При його підписанні ОСОБА_3 була ознайомлена зі змістом договору, проти підписання договору з відповідними умовами та порядком його виконання, які містяться в ньому , не заперечувала, підписала договір та погодилась на дотримання його умов. У подальшому ОСОБА_3 було виконано свої зобовязання за договором шляхом часткового погашення кредиту .

З наведеного вбачається, що ОСОБА_3 погодилась з умовами договору, свідомо уклала зазначений договір, умови договору не оспорювала, з вимогами про розірвання договору до відповідача не зверталася, претензій , в тому числі щодо несправедливості умов чи положень договору не предявляла.

Крім того, спірний кредитний договір також містить посилання на Додаток №1 до нього, в якому викладений Графік повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, що дає підстави суду вважати, що кредитодавець надав кредитору повну письмову інформацію щодо вартості кредиту.

Права споживача в разі отримання ним продукції в кредит передбачені ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Керуючись даною нормою, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які відсотки та інші вартісні елементи кредиту, які не були зазначені у договорі. Споживач має право протягом 14 днів відкликати свою згоду на укладення кредитного договору без пояснення причини, перебіг даного строку розпочинається з моменту вручення споживачеві примірника укладеного договору.

Таким чином, споживачеві лише пропонуються умови, а якщо він не погоджується з даними умовами, може знайти інші. Підписанням кредитного договору , ОСОБА_3 погодилась зі всіма умовами даного правочину і прийняла на себе зобовязання щодо його виконання.

Посилання ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_2 неправомірно встановив в договорі щомісячну плату у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 1.75 % від суми кредиту , не виклавши даних про те, які саме послуги він за вказану комісію надаватиме Позичальнику, також є безпідставним .

Згідно ст.. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ОСОБА_2 самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги

Пунктом 1.6 Договору прямо передбачено встановлення комісії за управління кредитом. Графіком погашення заборгованості за кредитом та процентами , що є Додатком № 1 до договору, також визначено розмір та порядок сплати комісії за управління кредитом.

В свою чергу комісія за управління кредитом включає в себе в тому числі послуги з відкриття та обслуговування поточного рахунку , реквізити якого зазначені в п. 5 спеціальної частини договору (п.1.8.1 Договору).

Отже, посилання ОСОБА_3 на несправедливість положення кредитного договору щодо встановлення комісії за управління кредитом та не зазначення Банком про те, які саме послуги за вказану комісію надаються Банком, є безпідставними та недоведеними.

Недоведеним і необґрунтованим є також твердження ОСОБА_3 про те, що несправедливим є розділ 5.2 договору «Особливі умови» , який фактично встановлює право Банку в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки під завуальованим формулюванням «право ініціювати зміну розміру процентної ставки за користування кредитом, про що ОСОБА_2 зобовязаний повідомити Позичальника за 10 робочих днів до запланованої дати її застосування».

У відповідності до ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентної ставки та порядок її сплати за кредитним договором визначається в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміром облікової ставки та інших факторів.

Сторони надали згоду щодо порядку , розміру та умов підвищення процентної ставки. Підвищення процентної ставки є таким, що здійснюється за волевиявленням сторін. Взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договорі. Крім того, розмір процентної ставки за договором не змінювався.

За викладених обставин , на думку суду, відсутні підстави для визнання недійсними п. 1.6, 4.2 та договору в цілому, оскільки умови договору (крім п.4.3) не створюють дисбаланс прав та обовязків на користь будь-якої сторони цієї кредитної угоди, а тому ці умови не можна кваліфікувати, як несправедливі та дискримінаційні, що порушують права ОСОБА_3, як споживача фінансових послуг.

Згідно ст.. 267 ч.3 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Копія зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 була направлена на адресу ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» та отримана Банком 25.09.2015 року , що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.43). Банку було запропоновано надати заперечення проти зустрічного позову ОСОБА_3 , в звязку з чим розгляд справи тричі відкладався з метою забезпечення Банку можливістю надати заперечення проти зустрічного позову та ОСОБА_2 тричі був повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.47,52,55). Але представник Банку в судове засідання не прибув, причину неявки до суду свого представника ОСОБА_2 не повідомив, будь які заперечення проти зустрічного позову, в тому числі щодо застосування строку позовної давності , ОСОБА_2 не надав.

За таких обставин у суду відсутні підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до вимог ст.. 88 ч.3 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Враховуючи те, що ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» при подачі позову до суду був звільнений від сплати судового збору відповідно до п.22 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1218 грн. В той же час, оскільки ОСОБА_3 у відповідності до вимог ст.. 5 ч.1 п.7 Закону України «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору при подачі зустрічного позову , з ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

Керуючись ст.. 15,16, 203,215,216, 526, 530, 533, 607, 625, 626, 627,638,1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. 11,18,21 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 79, 88, 131, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд

.

ВИРІШИВ:

Позов Публічного ОСОБА_2 Товариства "Всеукраїнський ОСОБА_2" задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь Публічного ОСОБА_2 Товариства "Всеукраїнський ОСОБА_2" заборгованість станом 17 серпня 2015 року за Договором банківського обслуговування № BLаЖГА00047255 від 25 червня 2011 року в сумі 7196 ( сім тисяч сто дев"яности шість) гривень 56 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір на користь держави в сумі 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять ) гривень.

В задовленні решти позовних вимог Публічного ОСОБА_2 Товариства "Всеукраїнський ОСОБА_2" відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задовльнити частково.

Визнати недійсним пункт 4.3 Договору банківського обслуговування № BLаЖГА00047255 від 25 червня 2011 року , укладеного між Публічним ОСОБА_2 Товариством «Всеукраїнський ОСОБА_2" та ОСОБА_3.

Стягнути з Публічного ОСОБА_2 Товариства "Всеукраїнський ОСОБА_2" 487 грнивень 20 копійок судового збору на користь держави.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Болградський районний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи , які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , можуть надати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Тимошенко Ірина Вольдемарівна