У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, у якому зазначала, що з вересня 1979 року по червень 1999 року вона та ОСОБА_10 перебували у шлюбі, у якому народилося троє дітей: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_12., ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3. У 1989 році вони побудували житловий будинок на земельній ділянці по АДРЕСА_1, яка була виділена ОСОБА_10 на підставі рішення виконкому Павлоградської міської ради депутатів трудящих від 15 квітня 1983 року.

У зв'язку з відсутністю коштів вказаний будинок за час шлюбу не був зданий в експлуатацію. У 2011 році ОСОБА_10 помер. Зазначала, що вона зверталася до нотаріальної контори, однак їй було відмовлено у здійсненні нотаріальних дій та запропоновано звернутися до суду для вирішення питання про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні, оскільки на момент смерті ОСОБА_10 шлюб між ними було розірвано. Також їй стало відомо, що ОСОБА_10 у 2008 році здав спірний будинок в експлуатацію.

Просила визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_10, визнати за нею право власності на Ѕ частини зазначеного житлового будинку.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зазначеним вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_10 з 08 вересня 1979 року по 09 червня 1999 року перебували шлюбі.

Рішенням виконкому Павлоградської міської ради депутатів трудящих від 15 квітня 1983 року ОСОБА_10 надано земельну ділянку по АДРЕСА_1 для будівництва будинку.

Як убачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи від 06 лютого 2013 року, ступінь готовності житлового будинку по АДРЕСА_1 станом на 09 червня 1999 року склала 100 %.

21 липня 2000 року ОСОБА_10 уклав шлюб з ОСОБА_7, у якому 27 грудня 2000 року народилася дочка ОСОБА_8

На підставі рішення виконкому Павлоградської міської ради Дніпропетровької області від 09 квітня 2008 року ОСОБА_10 зареєстрував право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10 помер.

30 листопада 2011 року ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право власності на Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1. 1/12 частина спірного будинку належить ОСОБА_8 та 1/3 частина - ОСОБА_9

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що право власності на спірне майно виникло у ОСОБА_10 у 2008 році під час перебування у шлюбі з ОСОБА_7, тому підстави для визнання майна спільною сумісною власністю ОСОБА_10 та ОСОБА_6 та його поділу відсутні.

Суд апеляційної інстанції із такими висновком суду погодився, та окрім цього зазначив, що строк позовної давності почався для позивача з червня 1999 року, сплинув до 01 січня 2004 року, тому застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Разом з тим апеляційний суд не врахував роз'яснення, викладені в абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», за яким суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, зазначає у рішенні про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто, встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності.

Якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності.

Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав.

Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Суд апеляційної інстанції, змінивши підстави відмови у позові, постановив при цьому ухвалу про залишення рішення суду першої інстанції без змін, що свідчить про порушення вимог ст. 307 ЦПК України.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 25 березня 2015 року зазначав, що апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212−214, 303, 315 ЦПК України не встановив обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, не з'ясував джерело і час його придбання; не врахував, що спірний будинок було збудовано ОСОБА_10 і ОСОБА_6 в період шлюбу, не надав оцінки висновку експертизи, тобто не встановив належним чином фактичних обставин справи. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, з якого часу вона дізналась про порушення своїх прав, суд не перевірив та дійшов передчасного висновку про сплив строку позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 388 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Проте апеляційний суд при розгляді справи на порушення вимог цивільно-процесуального кодексу зазначені вказівки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не виконав, фактично повторно самоусунувся від апеляційного перегляду судового рішення, тому ухвала апеляційного суду не може вважатися законною і обґрунтованою та має бути скасована з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова
В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
О.М. Ситнік