Номер провадження 2/754/4463/15
РІШЕННЯ

Іменем України

02 грудня 2015 року Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря Базік А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просить позбавити ОСОБА_2 права користування квартирою № 13 по проспекту Маяковського, 20-В в м.Києві та висилити відповідачку із вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.

При цьому позивач вказує на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 15.03.2013року, укладеного між ним та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 719.

Як зазначає позивач, на даний час у спірній квартирі зареєстрована та мешкає ОСОБА_2, відповідачка по справі, яка перешкоджає йому в повному обсязі реалізувати своє право власності на вказану квартиру. Відповідачка не бажає звільняти квартиру та знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Таким чином, ОСОБА_2 створює йому перешкоди у здійсненні права власності на квартиру №13 по пр-т. Маяковського, 20-В в м.Києві, він не може вселитися у вказану квартиру та проживати в ній. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його позовні вимоги.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставина зазначені в позові, просив задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 проти позову заперечує, посилаючись на те, що попередня власниця спірної квартири ОСОБА_3, її обманула, незаконно отримала спірну квартиру у спадщину після померлого батька ОСОБА_5, з яким вона (відповідачка) прожила у цій квартири більше 10 років, та не вирішивши з нею спірні питання щодо вказаної квартири, продала її позивачу. ОСОБА_2 вважає, що договір купівлі-продажу вказаної квартири укладений з позивачем фіктивно, щоб таким чином позбавити її житла, тому вказаний договір має всі ознаки недійсного. Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і обєктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 15.03.2013року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, ОСОБА_4, придбав у ОСОБА_3 належну останній на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.03.2013року квартиру АДРЕСА_1.

15.03.2013року право власності позивача на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України право власності на придбану квартиру виникає у покупця з дня державної реєстрації цього права відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, суд вважає, що відповідно до вимог чинного законодавства України, ОСОБА_1 є власником квартири № 13 по пр-т. Маяковського, 20-В в м.Києві.

Судом також встановлено, що згідно довідки форми № 3 ЖЕК-305 від 25.11.2015року в квартирі зареєстрована та проживає фізична особа ОСОБА_2, яка у родинних відносинах з позивачем не перебуває та не бажає добровільно звільняти спірну квартиру, посилаючись на те, що позивач набув її незаконно.

Згідно вимог ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Сторонам розяснювалось, що відповідно до вимог ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач, відповідач, третя особа для підтвердження своїх вимог та заперечень, зобовязані надати суду всі наявні докази, або повідомити про них суд до початку розгляду справи судом по суті.

Тобто сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, відповідно до статті 57 ЦПК України являються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Стаття 64 ЦПК України письмовими доказами називає будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Суд критично ставиться до тверджень відповідача ОСОБА_2 щодо незаконності набуття позивачем права власності на спірну квартиру, оскільки під час розгляду справи ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 58, 59 ЦПК України, в обґрунтування зазначених нею доводів щодо незаконності набуття позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_3.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 05.11.2002року, як власник.

Однак, 25.12.2003року відповідно до договору дарування квартири, відповідач ОСОБА_2 подарувала квартиру № 13 по пр-т. Маяковського, 20-В в м. Києві, ОСОБА_5. Зазначений Договір дарування квартири скасовано не було.

Як встановлено в судовому засіданні, про що зазначила сама ОСОБА_2, що з 2003року вона разом зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_5 проживала за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, і тільки після смерті ОСОБА_5, який помер 13.07.2012р., відповідачка переїхала проживати за своїм місцем реєстрації у квартиру № 13 по пр-т. Маяковського, 20-В в м. Києві.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_2 вселилась у квартиру АДРЕСА_3, після смерті попереднього власника квартири, ОСОБА_5

Також судом встановлено, що після прийняття спадщини ОСОБА_3 в 2013році, яка складалась з квартири АДРЕСА_4, договорів найму між ОСОБА_2 та на той час власником спірної квартири ОСОБА_3 не укладались.

Таким чином, суд вважає, що підстав для користування чужим майном у відповідачки не має.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-158цс14 від 05.11.2014р.).

Згідно ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сімї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у ч.2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сімї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, права і обовязки членів сімї власника будинку(квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР, а права і обовязки наймачів статтями 158 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України.

Враховуючи вищевказані обставини, та те що між сторонами по справі договорів найму на проживання у спірній квартирі не укладались, доказів постійного поживання ОСОБА_2 разом з попередніми власниками у спірній квартирі як член сімї і ведення з ними спільного господарство суду не надано, а тому суд вважає, що ОСОБА_2, залишаючись зареєстрованою та проживаючи в квартирі № 13 по пр-т. Маяковського, 20-В в м.Києві, власником якої є позивач ОСОБА_1, є сторонньою для нього особою, яка перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаною квартирою, чим порушує його права, як власника квартири.

На підставі викладеного, суд вважає вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідач ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору, оскільки є інвалідом другої групи.

Керуючись ст. 4, 10, 88, 57-60, 213-215 ЦПК України, ст. 319, 321, 386, 391 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення задовольнити.

Позбавити права користування квартирою та виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_5 без надання іншого жилого приміщення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя В.В. Бабко