22-ц/775/1061/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції Сараєв І.А.
Доповідач Пономарьова О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді Пономарьової О.М.,

суддів Ігнатоля Т.Г., Лоленко А.В.,

при секретарі Зливка І.І.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 вересня 2010 року,

в с т а н о в и л а:

В липні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3 та зазначала, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 1987 року по 1998 рік включно, після чого шлюб розірвано, але вони мешкали одніє родиною. В червні 1998 року їй батьком подарований жилий будинок за адресою: м. Маріуполь, вул. Ткаченко-Петренко, будинок 21. За проханням відповідача в 2005 році вона поставила його на реєстраційний облік за вказаною адресою. Відповідач прожив в будинку 3 роки, до жовтня 2008 року, ніякого догляду за будинком не здійснював, забрав свої особисті речі та виїхав з будинку. Відповідач не мешкає у вказаному будинку більше 6 місяців, ухиляється від сплати комунальних послуг. З посиланням на норми ст.ст. 158, 162 ЖК України просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: м. Маріуполь, вул. Ткаченко-Петренко, будинок 21.

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 вересня 2010 року позов ОСОБА_1 задоволений. ОСОБА_3 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою : м. Маріуполь, вул. Ткаченко-Петренко, будинок 21.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ОСОБА_5 зазначав, що суд неповно з'ясував обставини справи, розглянувши справу у його відсутність, оскільки позивач приховала від суду його тимчасову адресу мешкання, хоча він постійно спілкувався з дітьми і до серпня 2010 року проживав з позивачем однією сім'єю.. Він тимчасово з травня по серпень 2010 року виїзджав на заробітки, а коли повернувся, то з'ясував, що на вхідних дверях замінений замок, внаслідок чого вимушений був вибити двері, з приводу чого викликалась міліція. Щоб позбутися конфліктів з позивачем, він пішов з сім'ї і до теперішнього часу орендую житло. Спірний будинок є спільною власністю подружжя, яке придбане під час шлюбу 19 квітня 1996 року, і він не надавав згоди на переоформлення будинку на користь батька позивача. В будинку він мешкав до серпня 2010 року, там знаходяться його особисті речі, меблі, інструмент, спортивний інвентар.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, відповідача та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1987 року.

Від шлюбу мають двох дітей доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

21 травня 1998 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7), але вони продовжували мешкати однією сім'єю.

03 червня 1998 року ОСОБА_8 батько позивача ОСОБА_9 на підставі договору дарування жилого будинку, посвідченого державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори, подарував ОСОБА_1 (на той час ОСОБА_10Й.) жилий будинок за адресою: м. Маріуполь, вул. Ткаченко-Петренко, будинок 21.

27 серпня 1998 року ОСОБА_9 (ОСОБА_10Й.) Маріупольським бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення про її право власності на жилий будинок за адресою: м. Маріуполь, вул. Ткаченко-Петренко, будинок 21.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 не заперечувала, що жилий будинок за адресою: м. Маріуполь, вул. Ткаченко-Петренко, будинок 21 придбаний в квітні 1996 року під час шлюбу з відповідачем, проте 27 травня 1997 року за згодою відповідача був оформлений нотаріальний договір, за яким вона подарувала будинок своєю батьку ОСОБА_8 і за останнім було зареєстровано право власності на вказаний жилий будинок.

На теперішній час вищевказаний договір дарування ніким не оспорювався, що в судовому засіданні підтвердив відповідач ОСОБА_3

За таких обставин доводи апелянта, що він є співвласником жилого будинку за адресою: м. Маріуполь, вул. Ткаченко-Петренко, будинок 21, суперечать встановленим у справі обставинам.

Відповідно до положень ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, відповідач за вказаною адресою поставлений на реєстраційний облік 10 листопада 2005 року (а.с.15-16), коли власником будинку за договором дарування від 3 червня 1998 року вже була позивач ОСОБА_11, і на той час шлюб між сторонами вже був розірваний.

За таких обставин судова колегія вважає, що норми ст. 156 ЖК України не регулюють правовідносини, які склались між сторонами, оскільки відповідач був зареєстрований та користувався спірним приміщенням як наймач.

Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Позивач ОСОБА_1 пояснила, що відповідач прожив в будинку 3 роки, до жовтня 2008 року, ніякого догляду за будинком не здійснював, забрав свої особисті речі та виїхав з будинку.

Ці обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_6

Доводи апелянта, що він не мешкає в спірному будинку з серпня 2010 року, судова колегія вважає такими, що не підтверджені переконливими, належними та допустимими доказами.

Показання свідка ОСОБА_15, про те, що в середені літа 2010 року він приходив до відповідача в спірний будинок, є непереконливими і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що він не мешкав в спірному будинку з поважних причин, оскільки виїзджав на заробітки, та що позивачка чинила йому перекошкоди в користуванні житлом, що в будинку знаходяться його особисті речі є голослівними та нічим не підтверджені.

Факт конфлікту, який мав місце влітку 2010 року, коли відповідач вибив двері в будинку, не заперечували в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та свідок ОСОБА_6, проте ця обставина не може свідчити, що відповідач до цього часу користувався жилим приміщення в спірному жилому будинку.

Доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що він не був наймачем та не укладав договору найма з позивачем, оскільки вони проживали однією сім'єю, судова колегія визнає необґрунтованими та такими, що не впливають на правильність ухваленого судом рішення, оскільки відповідач вселявся в спірний жилий будинок не як член сім'ї власника.

Відповідно до ст. 158, ст. 162 ЖК УРСР власник квартири має право вимагати отримання плати за користування квартирою. Отже, після реєстрації відповідача в жилому будинку в 2005 році, позивач мала право вимагати плату за користування жилою площею у договірному або судовому порядку. Але відсутність угоди про оплату користування житлом не може свідчити про те, що відповідач вселявся як член сім'ї власника, оскільки така угода регулює лише майновий характер відносин сторін.

Таким чином висновки суду про те, що відповідач з жовтня 2008 року до пред'явлення позову без поважних причин не проживав у вказаному житловому будинку, а також про те, що він не надав суду належних і допустимих доказів про порушення свого права на проживання в спірному будинку, відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах, а тому суд першої інстанції обґрунтовано прийняв рішення про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в жилому будинку за адресою:м. Маріуполь, вул. Ткаченко-Петренко, будинок 21.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає встановленим у справі обставинам та вимогам матеріального і процесуального закону.

Наведені в апеляційній скарзі позивача доводи є необґрунтованими і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство повязує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Згідно із статтею 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, то підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення судова колегія не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 вересня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.М. Пономарьова

Судді: Т.Г. Ігнатоля

ОСОБА_5