АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8973/15 Справа № 200/7771/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Єлісєєва Т. Ю. Доповідач - Григорченко Е.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого: Григорченка Е.І.

Суддів колегії: Кочкової Н.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі Добролюбовій І.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи - Головне управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користуватись житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 про визнання такими, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилається на те, що вказана квартира належить їй та її сину ОСОБА_7 на праві власності. У вказаній квартирі зареєстровані вона та відповідачі. ОСОБА_5 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_6 не мешкають за вказаною адресою з 2011 року, комунальні послуги не сплачують. 15 жовтня 2010 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 та переїхала проживати за місцем реєстрації останнього. Оскільки відповідачі не проживають у спірному житловому приміщенні більш ніж 4-х років, в утриманні квартири участі не приймають тому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловими приміщеннями в квартирі АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації за даною адресою.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2015р. відмовлено позивачці у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення, де ставить питання про скасування рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про задоволення скарги, скасування рішення суду та ухвалення нового з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира АДРЕСА_1 у 1996 році була виділена на праві спільної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_9, ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9, та його 1/3 частку в квартирі № 43 успадкувала ОСОБА_4

На цей час в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, згідно довідки КП «Жилсервіс-2» ДМР.

У 2011 році відповідачка одружилася з ОСОБА_10 та переїхала на постійне місце проживання до чоловіка.

Згідно актів від 10.10.2014року, 15.01.2015 року, 05.03.2015 року, складених у присутності сусідів, відповідачі не проживають у квартирі № 43 з лютого 2011 року.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачі не проживали у спірній квартирі з поважних причин, тому у задоволенні позовних вимог відмовив.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1/а.с. 5, 6, 7/.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2012 року, яке набуло законної сили, у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про зняття з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_5, в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 про вселення та зобов'язання не чинити перешкоди, в задоволенні позовних вимог як одній так і другій стороні відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_7 про зняття з реєстраційного обліку, суд першої інстанції, зокрема прийшов до висновку, що ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" питання про зняття з реєстрації місця проживання залежить , зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Однак такі вимоги не заявлені.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2012 року встановлено, що ОСОБА_5 не проживає в квартирі АДРЕСА_1, без поважних причин, з лютого 2011 року/ а.с. 14-16/.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зазначене рішення суду, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду, в даному випадку, відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України носить преюдиційний характер.

З наданих актів від 10.10.2014 року, 15.01.2015 року, 05.03.2015 року вбачається, що відповідач не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з лютого 2011 року /а.с. 11-13/.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України відповідач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним обставини.

Проте будь-які докази, які б підтверджували вселення відповідачів до спірного житла після ухвалення судом рішення про відмову у вселенні, яким встановлено непроживання відповідачів без поважних причин, суду не надано.

Посилання відповідача на те, що вона не може проживати в зазначеній квартирі з поважних причин, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони спростовуються зазначеним вище рішенням суду.

Суду не надані докази, які б підтверджували, що відповідач ОСОБА_5 не проживає з зазначеній квартирі з поважних причин.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що відповідач та її неповнолітній син не проживають в спірному житловому приміщенні понад рік, передбачений ст. 405 ЦК України строк, з поважних причин, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що позивач помилково посилалася на ст. ст. 71, 72, ЖК України, оскільки, в даному випадку, правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються ст. 405 ЦК України.

Враховуючи зазначене, колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користуватись житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку, є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2015 року скасувати.

Визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловими приміщеннями в квартирі АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку.

Рішення суду набуває законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів, з дня проголошення.

СУДДІ: