АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/7730/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 643/2884/14-ц Єлізаров І.Є.
Категорія: сімейні Доповідач - Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Костенко Т.М.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, в особі її представника ОСОБА_4, на рішення Московського районного суду м.Харкова від 28 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: Харківська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності, вселення, виділ частки в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИЛА :

26 лютого 2014 року представник позивача звернулась до суду з позовом, в якому просила встановити факт того, що житловий будинок літ. "А-1" житловою площею 17.2 кв.м. з надвірними будівлями : сараєм літ.Б, льохом літ.В, убиральнею літ.Г, огорожею №1-2, розташовані по АДРЕСА_1, який був придбаний відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27.04.1999 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та зареєстрований у КП "Харківське міське бюро технічної інвентарізації" 24.05.1999 року за реєстраційним №2000, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5, як майно, набуте подружжям за час шлюбу та припинити право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на житловий будинок літ. "А-1" житловою площею 17,2 кв.м. з надвірними будівлями при ньому: сараєм літ.Б, льохом літ.В, убиральнею літ.Г, що був розташований по АДРЕСА_1, у зв'язку із його знищенням.

В порядку поділу спільного майна подружжя просить визнати право власності за ОСОБА_3 на майно: 1/2 частину автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito 110D (1998)», білий, двигун № НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, держ. номер № НОМЕР_3, свідоцтво НОМЕР_6 від 18.05.2004; 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21110 (2002), сірий ,кузов НОМЕР_5, номерний знак НОМЕР_4, телевізор марки «Sony» kv-es 29; телевізор марки "Samsung CS-21"; виробничу швейну машинку "10-22М"; виробничу швейну машинку «S1RUBA»; холодильник Indesit MD 14; більярдний стіл з обладнанням у комплекті; пральну машинку «Zanussi»; стіл розкроювальний; спальний меблевий Італьянский гарнітур; прихожу, яка складається з шафи, вішалки, тумбочки з дзеркалом.

В порядку поділу спільного майна подружжя просить визнати право власності за ОСОБА_5 на наступне майно: 1/2 частину автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito 110D (1998)», №дв.НОМЕР_1, № Ky3.НОМЕР_2, держ. номер № НОМЕР_7; 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21110 (2002), сірого, №куз. НОМЕР_5, д.н. НОМЕР_4; телевізор марки «Sony», придбаний у 2005 році; виробничу швейну машинку "10-22М;. виробничу швейну машинку «SIRUBA»; ніж розкроювальний виробничий «Мауег»; комплект для відпочинку, що складається з кутового дивану і крісла; диван; набір техічного і садового інвентарю, який складається з бетономішалки, зварювального апарату, електродрилі, електрокруга з різання металу та кухонний гарнітур.

В порядку поділу спільного майна подружжя просить визнати право власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 по 1/2 частині за кожним на будівельні матеріали і конструктивні елементи самовільно збудованого будинковолодіння АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок літ. "Д-Г, який складається з приміщень №1-15. з підвалом літ. "Д-п" та мансардою літ. "Д-м" загальною площею 296 кв.м, балкон літ. "д-2, гараж "д" з оглядовою ямою літ. "д-4", гараж "д-1 замощення "І ", огорожу №№1 -3.

Також представник позивача просить встановити факт проживання ОСОБА_3 у житловому будинку АДРЕСА_1 з 2004 року,вселити її в зазначений житловий будинок та зобов'язати ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні її частиною у вказаному домоволодінні та ухвалити судове рішення про поділ в натурі житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, припинивши право спільної сумісної власності на нього, поділити будинковолодіння АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_3 та ОСОБА_5 по 1/2 частинні в натурі, встановити порядок користування земельною ділянкою загальною площею 1018 кв.м. розташованої по АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_5 на користь позивача 1/2 частину судових витрат.

Вказані вимоги представник позивача обґрунтовує тим , що з 21.11.1987 року по 12.01.2012 року позивач перебувала з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними на ім'я відповідача був придбаний житловий будинок літ. «А- 1», відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 27.04.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Підлісною І.В. за реєстровим номером 2-156. Представник позивача зазначає, що оскільки придбаний будинок був непридатним для проживання , сторони його знесли та на тому ж місці у 2004 році власними зусиллями за власні кошти побудували новий житловий будинок лід. «Д-1» з підвалом літ. "Д-п" та мансардою літ. "Д-м" балконом літ. «д-2» загальною площею 296 кв.м. Також сторони збудували гараж «д»з оглядовою ямою літ. "д-4", гараж «д-1». виклали замощення "І ", поставили огорожу №№1-3.

Під час шлюбу позивач та відповідач проживали разом - спочатку у квартирі АДРЕСА_2, а потім у вказаному житловому будинку.

12.01.2012 року шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинено на підставі рішення Московського районного суду м.Харкова по справі №'2-5817/11, сторони продовжували проживати разом у будинку до 31.10.2013 року.

Як на підставу позовних вимог посилається на відмову відповідача поділити вказане нерухоме та рухоме майно.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 28 серпня 2015 року суд відмовив позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог та зняв заборону ОСОБА_5 на вчинення будь-яких дій на відчуження у будь-який спосіб (в тому числі шляхом продажу, дарування, міни), житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 27.04.1999 року, засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Підлісною І.В. за реєстровим номером 2-156 та зареєстрованого у Комунальному підприємстві "Харківське міське бюро технічної інвентарізації" 24.05.1999 року за реєстраційним №2000 - до часу введення будинку в експлуатацію у зв'язку з його перебудовою. Суд зняв арешт з автомобілів, власником яких є ОСОБА_8, що зареєстрований у АДРЕСА_1; Mercedes-Benz Vito 110D"(1998), білий, № дв.НОМЕР_1, № куз. НОМЕР_8, д.н. НОМЕР_9, свідоцтво НОМЕР_6 від 18.05.2004, зареєстрований ВРЕР №1 ГУМВСУ Харкова та ВАЗ 21110" (2002), сірого, № куз. НОМЕР_5, д.н. НОМЕР_4, свідоцтво НОМЕР_10 від 17.05.2002, зареєстрований ВРЕР №1 ГУМВСУ Харкова.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Представник позивача зазначає, що суд розглянув справу за відсутності позивача , не повідомивши належним чином про час та місце розгляду справи. Суд Відмовив в задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності на самочинне будівництво, яке не було предметом спору , оскільки позивачем були заявлені вимоги щодо визнання права власності на будівельні матеріали та конструктивних елементів само віно збудованого домоволодіння за вказаною вище адресою.

В запереченнях на апеляційну скаргу, представник відповідача, посилаючись на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції та безпідставність доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу-без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з»явились, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень на апеляційну скаргу, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог. заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності позивачем та безпідставності.

Однак повністю погодитись з такими висновкам суду не можна.

Так, судом першої інстанції встановлено, підтверджено наявними у справі доказами та сторонами цей факт не заперечується, що сторони в період з 21.11.1987 року по 12.01.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі та час шлюбу на ім'я відпповідача ними був придбаний дерев»яний, обкладений цеглою житловий будинок літ. «А-1» житловою площею 17, 2 кв.м. та надвірні будівлі при ньому : сарай літ. Б, льох літ.В, убиральню літ. Г, огорожу № 1-2 відповідно до договору купівлі-продажу. укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 27.04.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Підлісною І.В. за реєстровим номером 2-156.

Як свідчить вказаний договір купівлі-продажу вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 1018 кв.м. ( а.с.26).

Відповідно до вимог частин 1 та 2 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:1) родинних відносин між фізичними особами;2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов»язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;5) проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу;6) належності право установчих документів особі, прізвище, ім.»я, по батькові, місце і час народження . що зазначені в документі, не збігаються з ім.»ям. по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державнї реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації цивільного стану факту смерті; смерті особи. яка пропала безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій технічного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи немайнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 22 КЗпШ України в редакції 1969 року, діючої на час придбання сторонами (27.04.1999 року) зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями, майно, придбане подружжям за час шлюбу є їх спільною сумісною власністю. Кожний з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Таким чином , вказаною нормою права встановлюється , що зазначений житловий будинок з надвірними будівлями є спільною сумісною власністю подружжя. оскільки придбаний сторонами в період шлюбу.

Згідно статті 349 ЦК України, право власності на майно припиняється з моменту його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Доказів того, що позивач з такою заявою зверталась до реєстраційної служби остання суду не надала.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту належності зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями на праві спільної сумісної власності подружжя та припинення на нього права власності у зв»язку з його знищенням.

Судом першої інстанції також встановлено , підтверджено наявним матеріалах справи технічним паспортом та сторонами не оспорюється, що вказаний житловий будинок сторонами знесено та на зазначеній земельній ділянці у 2004 році самовільно побудували новий житловий будинок лід. «Д-1» з підвалом літ. "Д-п" та мансардою літ. "Д-м" балконом літ. «д-2» загальною площею 296 кв.м. Також сторони збудували гараж «д»з оглядовою ямою літ. "д-4", гараж «д-1». виклали замощення "І ", поставили огорожу №№1-3 ( а.с.56-70).

Згідно із частинами 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

В частині 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди) тощо виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у пунктах 4, 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від ЗО березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України» під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті З ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В ч.2 ст. 33 ЦПК України встановлено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред»явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Як свідчить позовна заява позивача, в особі її представника, заявляючи фактично вимоги про визнання права власності по ? частині за кожним із сторін на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями , як будівле них матеріалів та конструктивних елементів, та вимагаючи поділити вказане нерухоме майно в натурі, позивач не заявляла в межах даної справи вимог щодо визнання права власності на зазначений вище будинок з надвірними будівлями як самочинне будівництво, позивач до Харківської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області не заявляла та останні були залучені до участі у справі в якості третіх осіб.

Таким чином, вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що здійснивши самочинне будівництво вказаного житлового будинку з надвірними будівлями в період шлюбу, сторони взагалі не набули на нього права власності як в цілому, так і щодо його конструктивних елементів, які позивач зазначає як житловий будинок з надвірними будівлями.

Оскільки ж право власності на вказане самочинне будівництво сторони не набули, то суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визнання за сторонами в порядку розподілу вказаного житлового будинку з надвірними будівлями як конструктивних його елементів право власності по ? частині за кожним, його розподілу в натурі , визнання права користування земельною ділянкою, на якій він розташований , вселення позивача в зазначений житловий будинок та зобов»язання відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні ним та обгрунтовано відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі, в цій частині висновки суду не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни рішення суду в цій частині.

Між тим, відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог в частині визнання за нею та відповідачем право власності на будівельні матеріали, використані під час будівництва вказаного житлового будинку , суд не навів мотивів з приводу яких відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог в цій частині.

При цьому , судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що вказаний житловий будинок з надвірними будівлями самовільно будувався сторонами в період шлюбу .

Згідно до вимог ч.3 ст. 331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які використані в процесі цього будівництва( створення майна).

Таким чином, за змістом вказана норма ЦК передбачає, що до завершення будівництва (тобто до здачі житлового будинку в експлуатацію) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ст. 60 СК України , майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності , вважається,що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування,є об»єктом спільної сумісної власності подружжя.

В ч.1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна,що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За таких обставин, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню як таке, що ухвалено судом з порушенням як вказаних норм матеріального права, так і у зв»язку з невідповідністю вказаного рішення в цій частині вимогам ч.1 ст. 11 ЦПК України ( пункт 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) з ухваленням в цій частині нового рішення та визнання за сторонами в порядку розподілу спільного майна подружжя права власності по ? частині за кожним на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі самовільного будівництва житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, з зазначених вище підстав.

Згідно до роз»ясень, які містяться в пунктах 23 та 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторонам зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідач заперечує факт наявності у нього телевізору марки «Sony» kv-es 29, телевізору марки "Samsung CS-21"; виробничої швейної машинки "10-22М"; виробничої швейної машинки «S1RUBA»; холодильника Indesit MD 14; більярдниого столу з обладнанням у комплекті; пральної машинки «Zanussi»; столу розкроювального; спального меблевого гарнітуру виробництва Італії; прихожої, яка складається з шафи, вішалки, тумбочки з дзеркалом; виробничої швейну машинку "10-22М"; виробничої швейної машинки «SIRUBA»; ножу розкроювального виробничого «Мауег»; комплекту для відпочинку, що складається з кутового дивану і крісла; дивану; набору техічного і садового інвентарю, який складається з бетономішалки, зварювального апарату, електродрилі, електрокруга з різання металу та кухонного гарнітуру.

Між тим, позивач, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надала суду доказів, які б свідчили, як щодо придбання в період шлюбу вказаного майна, так і щодо його наявності на час припинення шлюбних відносин з відповідачем.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови позивачу в задоволенні позовних вимог в частині розподілу вказаного майна як спільного майна подружжя.

Між тим, судова колегія не може погодитись з висновком суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог позивача в частині розподілу зазначених вище транспортних засобів.

Так, як свідчать матеріали справи сторони в період шлюбу, а саме: 17.05.2002 року придбали автомобіль марки ВАЗ 21110, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_10 та 18.05.2004 року придбали автомобіль марки Mercedes-Benz Vito 110D"(1998), білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_11 та як свідчить інформація Управління ДАІ ГУМВС України в Харківській області, вказані автомобілі станом на 30.01.2014 року зареєстровані за відповідачем ( а.с.18).

При цьому відповідач, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надав доказів, які б спростували вказані обставини.

Вказані обставини справи свідчать про те, що зазначені транспортні засоби були придбані сторонами в період шлюбу та у відповідності на вимог ст. 22 КЗпШ України в редакції 1969 року діючої на час придбання автомобіля марки ВАЗ 21110 ст. 60 СК України, діючої на час придбання автомобіля марки Mercedes-Benz Vito 110D"(1998), є спільним майном подружжя та відповідно до ст.29 КЗпШ України в редакції 1969 року, ст. 70 СК України в редакції 2004 року, підлягають поділу.

В п.25 роз»ясень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов»язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

При цьому , вимог щодо отримання компенсації при розподілу вказаних транспортних засобів, які є неподільними речами( ч.2 ст. 182 ЦК України) позивач не заявляла.

З огляду на наведене вказані транспортні засоби підлягають розподілу між сторонами як спільне майно подружжя та визнання за сторонами права власності на зазначене майно по ? частині за кожним.

Суд першої інстанції на вказані обставини справи вимоги норм матеріального та процесуального права, уваги не звернув та прийшов до посилкового висновку про відсутність підстав для розподілу вказаних транспортних засобів як спільного майна подружжя .

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню як таке, що ухвалено судом при невідповідності висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам та з порушення вказаних норм матеріального та процесуального права ( пункти 4 та 3 ч.1 ст. 309 ЦПК України). з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог позивача в цій частині з зазначених вище підстав.

Як свідчать матеріали справи, ухвалою суду від 18 березня 2014 року суд забезпечив вказану позовну заяву позивача, шляхом заборони ОСОБА_8 на вчинення будь-яких дій на відчуження у будь-який спосіб (в тому числі шляхом продажу, дарування, міни), житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 27.04.1999 року, засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Підлісною І.В. за реєстровим номером 2-156 та зареєстрованого у Комунальному підприємстві "Харківське міське бюро технічної інвентарізації" 24.05.1999 року за реєстраційним №2000 - до часу введення будинку в експлуатацію у зв'язку з його перебудовою та арешту з автомобілі, власником яких є ОСОБА_5, що зареєстрований у АДРЕСА_1; Mercedes-Benz Vito 110D"(1998), білий, № дв.НОМЕР_1, № куз. НОМЕР_8, д.н. НОМЕР_9, свідоцтво НОМЕР_6 від 18.05.2004, зареєстрований ВРЕР №1 ГУМВСУ Харкова та ВАЗ 21110" (2002), сірого, № куз. НОМЕР_5, д.н. НОМЕР_4, свідоцтво НОМЕР_10 від 17.05.2002, зареєстрований ВРЕР №1 ГУМВСУ Харкова.

В частині 6 ст. 154 ЦПК України встановлено , що якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Відмовивши позивачу в задоволенні позовних вимог, вказаним рішенням суд першої інстанції скасував вказані заходи забезпечення позову.

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, то підстави для скасування заходів забезпечення позову позивача , встановлені ухвалою суду від 18.03.2014 року відсутні, у зв»язку з чим , рішення суду першої інстанції в цій частині також підлягає скасуванню , як таке, що ухвалено з порушенням вказаної норми ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в особі її представника ОСОБА_4, задовольнити частково.

Змінити рішення Московського районного суду м.Харкова від 28 серпня 2015 року.

Скасувати рішення в частині відмови ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Розділити спільне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

В порядку розподілу спільного майна визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право власності по ? частині за кожним на автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito 110D (1998)», білого коліру, двигун № НОМЕР_1, кузов №.НОМЕР_2, реєстраційний номер № НОМЕР_9, свідоцтво НОМЕР_6 від 18.05.2004 року.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право власності по ? частині за кожним на автомобіль марки ВАЗ 21110 (2002), сірого кольору, кузов № НОМЕР_5, свідоцтво НОМЕР_10 від 17.05.2002 року, реєстраційний номер НОМЕР_4.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право власності по ? частині за кожним на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі самовільного будівництва житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Скасувати рішення в частині скасування заходів забезпечення позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя : І.Г. Гальянова

Судді : А.І. Колтунова

Т.М. Костенко