АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/8046/15 Головуючий 1 інст. Якуша Н.В.
Категорія : договірні Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Бобровського В.В., Кокоші В.В,

за участю секретаря Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м.Харкова від 19 жовтня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі третьої особи по справі ОСОБА_3 про визнання недійсним договору, скасування місця реєстрації, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, за участі третьої особи по справі ОСОБА_3 про визнання недійсним договору, скасування місця реєстрації.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що з січня 1999 року до березня 2004 року вона проживала однією сімєю, як подружжя, з ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1, ? частина якої належить їй та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності на підставі рішення суду. Після припинення шлюбних стосунків вона проживає у будинку своєї матері у селищі Друга Іванівка Барвінківського району Харківської області. Їй стало відомо, що належна їй частина квартири АДРЕСА_1 передана державним виконавцем стягувану ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу ОСОБА_4 Наразі спірна квартира належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування. Вона, як співвласник частини квартири, не має відповідати за борги іншого співвласника ОСОБА_4 Договір дарування квартири вважає недійсним, оскільки ним порушені права інших співвласників нерухомості.

Тому, ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1, укладений 23 квітня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та скасувати реєстрацію місця проживання відповідача за адресою: квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 19 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог з урахуванням уточнених позовних вимог, які подані разом з апеляційною скаргою.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що судом першої інстанції не враховані її заяви про уточнення позовних вимог та залучення до справи ОСОБА_3 у якості відповідача, які подані до початку розгляду справи; судом порушене її право на доступ до правосуддя.

Відповідач та третя особс про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином причин неявки до суду не надали.

Неявка відповідача та третьої особи, належно повідомлених про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивачки, яка приймала участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що підстав для визнання недійсним договору дарування не має, оскільки право власності позивачки на частину квартири АДРЕСА_1 не було належним чином зареєстроване; крім того, позивачем не оспорені первісні правочини щодо переходу права власності на частину квартири від ОСОБА_4 до ОСОБА_3

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що оспорюваним є договір дарування від 23 квітня 2004 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, відповідно до якого останній прийняв в дар ? частину квартири АДРЕСА_1; вказана частина квартири належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом (а.с.10-11).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою недійсності договору дарування ОСОБА_1 вважає факт того, що подарована ? частина квартири АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 (а.с.5-8).

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в п. 8 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

За загальними правилами, визначеними статтю 203 ЦК України, щоб правочин мав належну юридичну силу, він повинен задовольняти низці умов. Останні називаються умовами дійсності правочинів. До них належать умови: а) про форму; б) про сторони; в) про зміст правочину; г) про відповідність внутрішньої волі волевиявленню сторін. Ці умови різнобічні і залежать в більшості випадків від характеру правочину. Зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтю 215 ЦК України передбачено право сторони на визнання правочину недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції уточнених позовних вимог не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки згідно штемпелю на заяві про уточнення позовних вимог та заяві про залучення до справи відповідача ОСОБА_3 вбачається, що судом прийняті вказані заяви у день слухання справи 19 жовтня 2015 року о 09-12 год., тоді як справа була призначена до слухання на 09-00 год. 19 жовтня 2015 року.

Тому, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки підстав недійсності договору дарування матеріали справи не містять.

Крім того, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації. Пунктом 1.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, визначено, що державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація прав на нерухоме майно, відповідно до п. 1.3 Тимчасового положення, проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації, на час укладення угоди.

Доказів того, що після ухвалення рішення Київським районним судом м.Харкова 01 липня 2013 року ОСОБА_1 зареєструвала своє право спільної сумісної власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, - матеріали справи не містять.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання ОСОБА_1, що подарована ? частина спірної квартири не була виділена в натурі, а також на відсутність згоди співвласників квартири на дарування нею своєї частки також не є підставою для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 19 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: