УХВАЛА

іменем україни

2 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ЧерненкоВ.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_3 на дії та постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ЗайцяОлександра Борисовича за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаною скаргою, посилаючись на те, що державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції 16 березня 2015 року винесено постанову про виведення виконавчого провадження із зведеного виконавчого провадження та постановою від 24 березня 2015 року повернуто виконавчий лист, виданий 18 липня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення заборгованості з КС «Альянс Україна» на її користь. Зазначала, що вказані постанови є неправомірними, оскільки їх винесено державним виконавцем без вчинення в повному обсязі виконавчих дій за вказаним виконавчим листом. Отже, рішення суду, на підставі якого виданий цей виконавчий документ, не виконано в повному обсязі.

Ураховуючи наведене, заявник просила визнати дії державного виконавця неправомірними та скасувати постанови державного виконавця від 16 та 24 березня 2015 року.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Скасовано постанову державного виконавця Ленінського ВДВС Вінницького МУЮ Зайця О.Б. від 24 березня 2015 року про повернення виконавчого листа. У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року ухвалу суду першої інстанції в частині вирішення вимог про скасування постанови від 24 березня 2015 року про повернення виконавчого листа та постановити в цій частині нову ухвалу. У задоволенні скарги ОСОБА_3 про скасування постанови державного виконавця Ленінського ВДВС Вінницького МУЮ Зайця О.Б. від 24 березня 2015 року про повернення виконавчого листа відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Отже, судове рішення оскаржується в частині вирішення вимог скарги про скасування постанови державного виконавця від 24 березня 2014 року, тому в іншій частині в касаційному порядку не переглядається (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив із того, що державний виконавець допустив порушення ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» та порушення прав ОСОБА_3, вчинивши виконавчі дії частково а не в повному обсязі, не виконавши рішення суду.

Такі висновки районного суду є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та нормам права, які вірно застосовані.

Скасовуючи ухвалу районного суду та відмовляючи у задоволенні скарги щодо скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого листа, апеляційний суд виходив із того, що, повертаючи виконавчий лист стягувачу, державний виконавець діяв в межах Закону України «Про виконавче провадження» та у межах наданих йому повноважень.

При цьому виходив із того, що повернення виконавчого листа через відсутність попиту та згоди стягувачів залишити майно в рахунок погашення боргу не позбавляє стягувача права повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання протягом строків, встановлених ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції 16 березня 2015 року винесено постанову про виведення виконавчого провадження із зведеного виконавчого провадження та постановою від 24 березня 2015 року повернуто виконавчий лист, виданий 18 липня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення заборгованості з КС «Альянс Україна» на користь ОСОБА_3

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду.

У п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз'яснено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 вказаного Закону), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 7 ст. 12 вказаного Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У пп. 1, 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

У матеріалах справи відсутні докази, що державний виконавець встановив всіх осіб, яким боржник надав кредити (позичальників), та які не повернуті, розмір коштів які знаходяться в кредитах і які має провадитись стягнення з боржника на користь стягувачів (вкладників за депозитами) у зведеному виконавчому провадженні, у тому числі і заявника. Також відсутні відомості про те, що державний виконавець надсилав відповідні запити особам, яким боржник надав кредити (позичальникам) та які не повернуті. Тобто державний виконавець не вчинив всіх виконавчих дій на належне і повне виконання рішення суду.

Статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження» встановлений вичерпний перелік підстав для повернення виконавчого документу стягувачу.

Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу в разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист повертається стягувачу у разі, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника.

Тобто, на підставі цієї норми права виконавчий документ повертається стягувачу лише у разі відмови стягувача залишити за собою майно боржника.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні скарги на постанову державного виконавця про повернення виконавчого листа, не звернув уваги на те, що у постанові про повернення виконавчого листа стягувачеві від 24 березня 2014 року за п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»,зазначено, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення у рахунок погашення заборгованості, тоді як у матеріалах цього провадження є лист Державної виконавчої служби України від 2 червня 2015 року, з якого видно, що на час винесення оскаржуваної постанови боржнику належало нерухоме майно, а саме: 19/50 частки будинку по вул. Тургенєва у м. Тульчині Вінницької області та квартира № 3 у будинку № 4 у смт Берегомет, Вижницького району Чернівецької області.

Отже, підстави для повернення виконавчого листа стягувачеві відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» у державного виконавця були відсутні.

Згідно зі ст. 387 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення скарги.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 серпня 2015 року скасувати, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко