Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №335/8234/15-ц
Провадження № 22-ц/778/6317/15
Головуючий у 1-й інстанції Апаллонова Ю.В.,
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької с області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

ОСОБА_2

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей- Колект» про визнання договору факторингу недійсним, визнання договорів іпотеки недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей- Колект» про визнання договору факторингу недійсним, визнання кредитного договору недійсним, визнання договору іпотеки недійсним. Уточнивши позовні вимоги позивач зазначає, що 08.05.2008 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки № 0/з від 08.05.2008 року та договір іпотеки № 0/3. від 08.09.2008 року .

12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ « Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, згідно якого Банк ( Клієнт) зобовязується передати у власність Фактору , а Фактор прийняти права вимоги по кредитним договорам, що укладалися банком.

Позивач зазначає, що при укладені договору факторингу № 1 не були дотримані вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України . Відповідач не мав права укладати договір факторингу, оскільки відповідно до п. 1 Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №231 від 3 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за №373/16389 до фінансової послуги факторингу віднесені набуття грошової вимоги, в тому числі вимоги, яке виникає в майбутньому, до боржників субєктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, Зміст договору суперечить ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року (Закон України від 11 січня 2006 року № 3302-ІV "Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг").

У зв'язку з вказаними обставинами, позивач просив суд визнати недійсним з 12.12.2011 року договір факторингу №1 від 12.12.2011 року, укладений між банком та ТОВ «Кей-Колект», та відповідно визнати недійсними договір іпотеки № 0/3 від 08.09.2008 року, та договір іпотеки № № 0/з від 08.05.2008 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким позов задовольнити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний су перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по сутіні справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір Факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року укладений у відповідності до норм ЦК України, тому відсутні підстави для визнання його недійсним, а відтак договорів іпотеки № 0/3 від 08.09.2008 року, та № 0/з від 08.05.2008 року.

З таким висновком суду можна погодитись.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7, 8 постанови № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом установлено, що 08.05.2008 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 у розмірі 62500 доларів США.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором укладено договір іпотеки № 0/з від 08.05.2008 року та договір іпотеки № 0/3. від 08.09.2008 року відповідно до яких позивач передав в іпотеку квартиру № 30 у будинку 196 по пр.. Леніна у м. Запоріжжя та квартиру № 91 у будинку 3-а по пр.. Маяковського у м. Запоріжжя.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає про відсутність у фактора права на придбання права відступної вимоги до фізичних осіб не суб'єктів господарювання , тому договір факторингу від 12.12.2011 року суперечить п.1.2 Розпорядження № 231 « Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», що є підставою для визнання його недійсним.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг), відповідно до п. 1 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 року №1070/2011 (надалі - Положення №1070), є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним ОСОБА_4 України.

При цьому, Нацкомфінпослуг відповідно до покладених на неї завдань здійснює відповідно до законодавства державне регулювання та нагляд за діяльністю фінансових установ (крім банків, професійних учасників фондового ринку, інститутів спільного інвестування, фінансових установ, які мають статус міжурядових міжнародних організацій, Державної казначейської служби України та державних цільових фондів) (пп. 4 п. 4 Положення №1070).

Відповідно до свідоцтва від 08.12.2011 року та додатку до нього №300 серія ФК ТОВ "Кей-Колект" є фінансовою установою, яка має право здійснювати такий вид фінансової послуги як факторинг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" укладено договір факторингу №1 від 12.12.2011 року, предметом якого сторони у розділі 1 цього договору визначили наступним чином: за цим договором Клієнт зобов'язується передати у власність Фактору, а Фактор - прийняти Права Вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Обсяг (сума) Прав Вимоги станом на дату укладення цього Договору визначений у Додатку 1 до цього Договору. Відповідно до п. 1.4 договору Факторингу одночасно з відступленням прав вимоги до Фактора переходять усі права Клієнта за усіма договорами забезпечення. На виконання п. 1.5 договору Фактрингу 12 грудня 2011 року між ПАТ « Укрсиббанк» та ТОВ « Кей-Колект» укладений договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки.

Згідно наявних у матеріалах справи копій акту приймання-передачі прав вимоги від 12.12.2011 року та витягу з Додатку 1 до Договору факторингу №1 від 12.12.2011 року (перелік первинних договорів), ТОВ "Кей-Колект" відступлено право вимоги за кредитним договором № 0 від 08.05.2008 року, укладеним між ПАТ « УкрСиббанк» та ОСОБА_3 та за договорами іпотеки, який забезпечував виконання кредитного зобовязання.

Нормативно-правовим актом, що встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг, є Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001 року №2664-ІІІ (надалі - Закон №2664).

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону № 2664, фінансові установи мають право надавати послуги факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Приписами ст. 1077 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Статтею 1079 ЦК України встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Боржник, в свою чергу, зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж (ч. 1 ст. 1082 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Таким чином, ні ЦК України, ні Закон №2664 не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Іншими словами, законодавець не виключає безпосередньо фізичних осіб з переліку осіб, що беруть участь у фінансовій операції факторингу. Іншого суду на час розгляду справи не доведено.

Водночас, п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" (в редакції, що діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів):

1) фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги;

2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення;

3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Разом з тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 року в адміністративній справі №2а-12909/12/2670, яка набрала законної сили постановлено визнати п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" нечинним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили.

Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 6 лютого 2014 року, пункт 1 Розпорядження цієї ж комісії №231 від 3 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за №373/16389 виключено.

З огляду на викладене вбачається, що станом на момент розгляду даного спору судом п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" визнано нечинним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили та виключено.

Щодо посилань позивача , в обґрунтування позову, на п. 2 ст. 1 розділу 1 Закону України "Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг", відповідно до положень якого для цілей цієї Конвенції "договір факторингу" означає договір, укладений між однією стороною (постачальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання, колегія зазначає про наступне.

Згідно ч. 1 ст. 2 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28.05.88 року, що набула чинності для України 01.07.2007 року, ця Конвенція застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які знаходяться на території різних держав.

Преамбула Конвенції свідчить про те, що держави-учасниці підписали конвенцію, усвідомлюючи той факт, що "міжнародний факторинг відіграє значну роль у розвитку міжнародної торгівлі".

Тобто сфера застосування Конвенції, як вбачається з її назви, спрямована на сприяння міжнародному факторингу та підтримання справедливої рівноваги інтересів між різними сторонами, які беруть участь у факторингових операціях та які розташовуються на території різних держав.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, сторонами договору факторингу, про який йде мова , є юридичними особами-резидентами, а тому застосування до даних правовідносин положень Конвенції є недоцільним.

З огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки оспорюваний договір вчинений відповідно до вимог діючого законодавства, позивачем не надано жодного доказу того, що договір факторингу укладений між юридичними особами ПАТ " УкрСиббанк» та ТОВ « Кей-Колект» порушує його права або інтереси.

При вирішенні питання про повернення надлишково сплаченого судового збору суд першої інстанції правильно визначився з нормами процесуального права, а тому аргументи скарги з цього питання не є виправданими.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає, а інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими та не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: