Ухвала

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, про витребування майна, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, у якому просили зобов'язати відповідача повернути їм як титульним власникам об'єкт нерухомості, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Свої вимоги обґрунтовували тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року, додатковим рішенням цього ж суду від 10 грудня 2013 року, які залишені в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року, визнано недійсним перший договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, укладений між ОСОБА_8 і ОСОБА_9 Зважаючи на те, що за другим договором купівлі-продажу зазначеної квартири ОСОБА_9 відчужив її на користь ОСОБА_7, який на теперішній час є її власником, тому позивачі звернулися до останнього із цим позовом про повернення їм зазначеної нерухомості.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2014 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_7 передати об'єкт нерухомості, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2015 року скасовано заочне рішення суду першої інстанції, у задоволенні указаного позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивачі просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення судів першої й апеляційної інстанцій зазначеним нормам процесуального права не відповідають.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом установлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 із 19 грудня 1987 року перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільних трьох дітей: дочка ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1; близнюки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У квітні 2000 року спірна двокімнатна квартира АДРЕСА_4 у м. Одесі була приватизована у рівних частках на ОСОБА_13, ОСОБА_11 та ОСОБА_14, у результаті чого управлінням Одеської залізничної дороги їм видано свідоцтво про право власності на житло від 04 жовтня 2000 року № НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_14, про що першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси у книзі реєстрації актів про смерть 27 вересня 2004 року вчинено запис № 8599.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України чоловік ОСОБА_13 та син ОСОБА_11 були спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_14, від прийняття спадщини не відмовлялися, фактично прийняли спадщину у вигляді 1/3 частки вказаної вище квартири, постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та залишилися проживати, володіти та користуватися всією квартирою, хоча у встановлений законом строк вони не зверталися до державної нотаріальної контори.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_13, про що першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління м. Одеси у книзі реєстрації актів про смерть 06 червня 2006 року вчинено запис № 5211.

Таким чином, суд вважав установленим, що ОСОБА_11 став єдиним спадкоємцем першої черги за законом, від прийняття спадщини не відмовився, фактично прийняв спадщину, залишившись проживати, володіти та користуватися всією квартирою, але не зміг звернутися із заявою про прийняття спадщини, у зв'язку із тим, що 25 липня 2006 року був госпіталізований до Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні № 1 із діагнозом: хронічна енцефалопатія 2-3 ступеня, алкогольна полінейропатія з нижнім в'ялим парапарезом вираженого ступеня, психічне і поведінкове зворушення в результаті вживання алкоголю, амнестичний синдром.

Крім того, установлено, що ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_3 документи, необхідні для реєстрації за ОСОБА_11 права власності на спірну квартиру.

Після отримання документів ОСОБА_8 свідомо виготовила підроблений документ, а саме: заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2005 року, за яким встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_13 (свекор позивача ОСОБА_3.) та ОСОБА_11 (чоловік позивача ОСОБА_3.) на 1/3 частки квартири АДРЕСА_4 у м. Одесі; визнано дійсною усну угоду, укладену між покупцем в особі ОСОБА_8 та продавцями ОСОБА_13 та ОСОБА_11, щодо спірної квартири; визнано за ОСОБА_8 право власності на вказану квартиру.

08 вересня 2006 року ОСОБА_8 оформила в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості на своє ім'я право власності на квартиру.

18 вересня 2006 року ОСОБА_8 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу відчужила вищевказану квартиру ОСОБА_9

07 грудня 2006 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу указаної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ШевиріноюА.О. та зареєстровано за реєстровим № 6058.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер ОСОБА_11

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року та додатковим рішенням цього ж суду від 10 грудня 2013 року, які залишені в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у м. Одесі, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна нерухомість вибула від титульних власників - позивачів - поза їх волею, тому їхні позовні вимоги про відновлення свого права на неї є законними.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд виходив із того, що позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не є титульними власниками спірного нерухомого майна, оскільки не прийняли спадщину після смерті ОСОБА_11, адже у спірній квартирі на момент смерті разом зі спадкодавцем не проживали і не зверталися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Оскільки спірна квартира не ввійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_11, тому апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_4, які, як установив суд, на час смерті спадкодавця були неповнолітніми, тому фактично прийняли спадщину.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновків, що за свого життя єдиний власник спірного майна ОСОБА_11 вищевказаних договорів купівлі-продажу належної йому на праві власності квартири не оскаржував та не ставив питання про витребування спірної квартири із володіння ОСОБА_7, тому спірна квартира не ввійшла до спадкової маси після смерті ОСОБА_11, оскільки на той час вона належала іншому власнику - ОСОБА_7

Однак із вказаними вище висновками апеляційного суду в повній мірі погодитися не можна виходячи з наступного.

По-перше, висновок апеляційного суду про те, що спірна квартира не увійшла до складу спадщини, здійснено без врахування тієї обставини, що судовим рішенням визнано недійсним договір від 18 вересня 2006 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у м. Одесі, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

По-друге, передчасним є висновок апеляційного суду про те, що спірна квартира як об'єкт права власності на теперішній час не існує, оскільки квартира була перебудована і переобладнана в нежитлове приміщення з іншим правовим статусом - офіс, а отже не може бути витребувана у добросовісного набувача. Такий висновок не обґрунтований жодною нормою матеріального права. Під час нового розгляду суду належить надати оцінку правовим наслідкам перебудови та переобладнання та зміни призначення спірного об'єкта нерухомого майна з квартири на офіс, а саме: чи прирівнює закон такі зміни до знищення чи ліквідації об'єкта нерухомості, чи дають такі зміни підстави вважати, що об'єкт нерухомого майна відсутній.

Не може залишатися в силі рішення суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була відчужена поза волею позивачів, у зв'язку з чим суд ухвалив: зобов'язати ОСОБА_7 передати об'єкт нерухомості, який розташований АДРЕСА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_6 Однак такий висновок суперечить фактичним обставинам справи, оскільки відчуження спірної квартири відбулося за життя ОСОБА_11, тому висновок про відчуження вказаної квартири поза волею позивачів є помилковим.

На порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не з'ясував питання, чи обрано позивачами належний спосіб захисту порушеного права, чи всі позивачі набули право, за захистом якого звертаються, та не встановив, виходячи з обставин справи, чи відновить обраний позивачами спосіб захисту їхні права, враховуючи, що відчуження спірної квартири відбулося за життя ОСОБА_11, спірна квартира як на момент її відчуження, так і на час смерті ОСОБА_11 не була зареєстрована за останнім на праві власності.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди порушили норми матеріального та процесуального права, усупереч вимогам ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України не надали належної оцінки наявним у справі доказам, у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, неправильно встановили правову природу заявленого позову та виходячи з цього не з'ясували чи позивачами обрано належний спосіб захисту порушеного права.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

І.К.Парінова

О.В.Ступак