НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/5797/14
№ 2/183/3198/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., представника позивача ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровської області про вселення та визнання права користування, стягнення моральної шкоди,

встановив:

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: вул. Дружби, 8, в м. Новомосковську Дніпропетровської області просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування означеним будинком. В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що відповідач у вказаному приміщенні не мешкає з 17 серпня 2006 року, особистих речей в будинку не має.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2014 року з урахуванням ухвали про виправлення описки від 19 грудня 2014 року визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку, розташованого за адресою: вул. Дружби, 8, м. Новомосковськ Дніпропетровської області, присуджено до стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 243,60 грн.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2015 року заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2014 року скасовано.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали, просили задовольнити позов вказуючи, що відповідач самостійно виїхала з житлового приміщення після припинення спільного проживання в травні-червні 2013 року, забравши частину речей. До будинку після припинення шлюбно-сімейних відносин не з`являлась, проживала в іншій сім`ї. Під час виїзду відповідача, між сторонами відбулась домовленість, у відповідності до якої позивач в червні 2013 року сплатив відповідачу грошові кошти в розмірі 10000 доларів США за зняття відповідача з реєстрації в будинку, яку відповідач не виконала. Відповідач має двокімнатну квартиру на території Російської Федерації, в якій вона не проживає, мешкаючи у сина в м. Новомосковську. В лютому 2014 року відповідач забрала решту своїх речей з будинку позивача та поїхала до Російської Федерації, де і проживала. Перешкод в доступі до будинку позивач відповідачу не чинить, остання самостійно не з`являється до будинку за місцем проживання, не зверталася до дати подання позову із заявами допустити її до будинку, внаслідок чого просили відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Відповідач в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову та подала зустрічний, у відповідності до якого вселити її до будинку та визнати її такою, що має право користування житловим приміщенням, відновивши реєстрацію за адресою: вул. Дружби, 8, м. Новомосковськ Дніпропетровської області до придбання нею власного житла. Зустрічний позов обґрунтовувала тим, що 28 липня 2015 року дізналася про зняття її з реєстрації в будинку за адресою: вул. Дружби, 8, м. Новомосковськ Дніпропетровської області. За означеною адресою проживала з 2006 року, разом з позивачем вела спільне господарство, допомагала облаштовувати житлове приміщення та продовжила проживати разом із позивачем однією сім`єю після розірвання шлюбу, яке відбулось з ініціативи позивача в 2013 році. До іншого місця проживання на постійне проживання не виїздила, оскільки не має іншого житла. Після розірвання шлюбу, через сварки із позивачем декілька разів на невеликий проміжок часу залишала місце проживання та тимчасово їхала жити до сина. Однак, через деякий час мирилася із позивачем та поверталася до нього проживати аж поки не дізналася про її виселення. Отримувала від позивача грошові кошти та писала розписку про їх отримання, водночас означені гроші були надані на навчання її сина та розписка складена під тиском позивача. Вона не вивозила речі з будинку, а позивач самостійно їх знищив. Позивач замки від будинку не змінював, не відмовляв у доступі до будинку. Подала заяву, у відповідності до якої просить стягнути з позивача компенсацію за завдану їй моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн., вказуючи на те, що отримала фізичні та душевні страждання через зняття її з реєстрації за місцем проживання, обґрунтовуючи тим, що з липня 2015 року погано спить, сильно хвилюється, не їсть та погано почувається, залишилася без житла з вини позивача та не може виїхати до хворої матері.

Від третьої особи повідомлень про причини неявки не надходило, повідомлено про дату, час та місце судового розгляду належним чином.

В судовому засіданні допитано в якості свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, кожен окремо підтвердили той факт, що не бачили відповідача в приміщенні будинку з середини 2013 року. Свідок ОСОБА_7 вказав що декілька разів відвідував будинок позивача та не бачив особистих речей відповідача. Свідок ОСОБА_8 вказав, що за період з 2013 по 2014 рік лише два рази бачив відповідача на подвір`ї домоволодіння позивача, однак чи заходила відповідач до будинку не бачив. Свідок ОСОБА_5 вказав що бачив відповідача на подвір`ї будинку в червні 2014 року, однак чи заходила відповідач до будинку не бачив.

Свідок ОСОБА_9 зазначила, що як голова квартального комітету на запрошення позивача 21 серпня 2014 року здійснила вихід до домоволодіння, розташованого за адресою: вул. Дружби, 8, м. Новомосковськ Дніпропетровської області, про що склала акт та видала відповідну довідку. Під час виходу до домоволодіння відповідача, її особистих речей не бачила, від сусідів позивача дізналася про не проживання в будинку відповідача з червня 2013 року.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що відповідач проживала із позивачем за адресою: вул. Дружби, 8, м. Новомосковськ Дніпропетровської області в 2013 та 2014 роках. В червні 2014 року відвідувала позивача та відповідача за місцем їх проживання, які святкували подію. Бачила, які в 2014 році на подвір`ї позивача відповідач прала білизну. З вересня - листопада 2014 року по квітень 2015 року відповідача в будинку позивача не бачила, знала, що та поїхала на операцію до лікарні в листопада 2014 року. Між позивачем та відповідачем часто виникали сварки, внаслідок чого відповідач декілька разів ночувала у неї.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: вул. Дружби, 8 в м. Новомосковську Дніпропетровської області /а.с.6-8/.

В будинку за вказаною адресою також з 17 серпня 2006 року зареєстрована ОСОБА_3 - відповідач по справі, яка на момент реєстрації в будинку була дружиною позивача. Шлюб між сторонами розірвано 04 червня 2013 року /а.с. 4, 9-10/.

Актом комісії від 21 серпня 2014 року, у складі голови квартального комітету № 13 ОСОБА_9, мешканців будинків по вул. Дружби, 10, Крупської, 2 в м. Новомосковську Дніпропетровської області - ОСОБА_4, ОСОБА_5, встановлено, що ОСОБА_11 з червня 2013 року по серпень 2014 року фактично не проживає за адресою місця реєстрації.

Актом комісії від 22 серпня 2015 року, у складі голови квартального комітету № 13 ОСОБА_9, мешканців будинків по вул. Дружби, 10, Крупської, 2, ОСОБА_12,1 в м. Новомосковську Дніпропетровської області - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 встановлено, що ОСОБА_11 з червня 2013 року по серпень 2014 року фактично не проживає за адресою місця реєстрації /а.с.94/.

Водночас, надана відповідачем суду довідка голови квартального комітету № 13 ОСОБА_9 від 26 липня 2015 року вказує на проживання ОСОБА_3 у м. Новомосковську за адресою: вул. Дружби, 8 /а.с.68/

Розглядаючи вимоги первісного позову суд виходить з наступного.

У відповідності до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У відповідності до ст.ст.10, 57, 58, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

З наданих суду доказів вбачається що між позивачем і відповідачем існує конфлікт з приводу користування майном позивача. Виходячи з пояснень свідка ОСОБА_10 відповідач не проживає в спірному будинку поважних причин, оскільки між відповідачем та позивачем виникли та існують неприязні відносини, що стало підставою для того, що відповідач вимушена була декілька разів покидати спірний будинок та йти проживати до своєї рідні.

Крім того, належних та допустимих доказів того, що відповідач залишила за власним бажанням будинок та протягом року з дати залишення не з`являлася за місцем проживання суду не надано. Так, з показів свідків ОСОБА_8, ОСОБА_5 вбачається, що відповідач двічі перебувала на території домоволодіння позивача в період 2013 2014 року. При цьому, чи проживала в той час відповідач у будинку, або тимчасово відвідувала позивача свідки не пояснили. Внаслідок цього, оцінюючи показання означених свідків в цілому, суд не вбачає підстав для висновку про доведеність показаннями свідків факту не проживання відповідача в будинку протягом року без поважних причин.

Крім того суд не може прийняти до уваги і показання свідка ОСОБА_9, акти складені нею, як головою квартального комітету в якості належного доказу, оскільки, як пояснила означений свідок, під час складання актів щодо дати не проживання вона керувалася лише показаннями свідків, поясненнями позивач та відсутністю речей відповідача в будинку та відсутністю її на момент складання актів. При цьому, поважність причин не проживання, обставини, за яких відповідач виїхала свідок не з`ясовувала.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів не проживання відповідача в спірному будинку протягом року, поважність причин тимчасового залишення домоволодіння в задоволенні первісного позову суд вважає за необхідне відмовити.

Розглядаючи вимоги зустрічного позову, суд виходить з наступного.

Відповідач звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просить вселити її до будинку та визнати її такою, що має право користування житловим приміщенням, відновивши реєстрацію за адресою: вул. Дружби, 8, м. Новомосковськ Дніпропетровської області до придбання нею власного житла, стягнути з відповідача моральну шкоду.

Згідно з положеннями ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з положеннями ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У відповідності до ч.1 ст.398, ст.399 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Право володіння припиняється у разі: 1) відмови володільця від володіння майном; 2) витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; 3) знищення майна.

Позивач в обґрунтування позову в частині вселення посилається на положення ч.1 ст.156 ЖК України.

Так, у відповідності до означеної статті, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів того, що позивач порушує право користування відповідача суду не надано. Відповідачем не наведено, на підставі якої норми законодавства чи за яких обставин вона підлягає примусовому вселенню до належного позивачу будинку.

Крім того, згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Як відповідач так і позивач вказували на те, що позивач не створює перешкод відповідачу у доступі до будинку. Ключі від будинку позивач не змінював, в доступі до будинку не відмовляв. За таких обставин, підстав для задоволення позову в частині вселення позивача до будинку суд не вбачає.

Розглядаючи вимоги про визнання відповідача такою, що має право користування житловим приміщенням, відновивши реєстрацію за адресою: вул. Дружби, 8, м. Новомосковськ Дніпропетровської області, суд виходить з встановлення нормою ч.1 ст.405 ЦК України означеного права відповідача, висновків суду з приводу втрати права користування, наведених вище, не порушення даного права позивачем шляхом відмови у доступі до домоволодіння, внаслідок чого підстав для задоволення позову в цій частині не вбачає.

Крім того, матеріали справи містять докази того, що саме на виконання заочного рішення суду у даній справі відповідача знято з реєстрації місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.65/. Оскільки зняття з реєстрації вчинено на підставі судового рішення, яке скасоване, відповідач не позбавлений права звернення до суду із заявою про поворот виконання судового рішення в порядку ст.380 ЦПК України.

Також, оскільки матеріали справи не містять належних доводів на підтвердження факту завдання відповідачу моральної шкоди, її розміру та виду, суд вважає за необхідне відмовити і в даній частині позову в повному обсязі

Крім того, надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суд з урахуванням положень ст.ст.59, 63, 183 ЦПК України не може визнати допустимим доказом ОСОБА_1 свідків від 05 серпня 2015 року /а.с.66/, у відповідності до якого свідки стверджують про проживання відповідача за адресою місця реєстрації з 04 червня 2013 року по серпень 2014 року. Також не приймає суд до уваги і фотографії позивача та будинку /а.с.140/, надані відповідачем на підтвердження доводів зустрічного позову, оскільки з означених доказів не вбачається часу їх складання, обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, місця складання.

Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд відповідно до ст. 88 ЦПК України, покладає судові витрати за первісним позовом на позивача, за зустрічним на відповідача.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 207, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, за участю третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровської області про вселення та визнання права користування, стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення в повному обсязі складено 04 грудня 2015 року.

Суддя Д.О. Парфьонов