АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/1746/14-ц 22-ц/774/295/К/15
Справа № 193/1746/14-ц Головуючий в 1 -й інстанції
Провадження 22ц/774/295/К/15 Шумська О.В.
Категорія -59 (4) Доповідач Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

при секретарі: Булах К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі згідно з вимогами ч.2 ст. 197 ЦПК України, без фіксації судового засідання технічними засобами без участі осіб, які належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, апеляційну скаргу до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" (надалі ТОВ "ЛК "Автофінанс") та просив суд визнати договір фінансового лізингу №009325 з додатками від 3 березня 2014 року недійсним, стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" сплачений реєстраційний платіж в сумі 18000 грн., авансовий платіж 62000 грн., комісію за прийом платежів згідно тарифів банку в сумі 372.00 грн, комісію за прийом платежів згідно тарифів банку в сумі 144.00 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що 13 березня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №009325 з додатками, згідно якого предметом лізингу є трактор МТЗ 82.1.

Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором.

В усній формі представник відповідача роз'яснила позивачу, що він повинен спочатку сплатити передплату за трактор в сумі 80 000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого протягом декількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. Після підписання договору представником відповідача було надано розрахунок 10% вартості вищевказаного транспортного засобу в розмірі 18000 грн., після сплати яких позивач мав отримати предмет лізингу, а також розрахунок до сплати в розмірі 62 000 грн. в рахунок авансових платежів, що позивач зробив у той же день.

Однак, представником відповідача не було роз'яснено позивачу призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, а сам позивач необачно вважав, що це є частковою оплатою вартості трактора. Можливості ознайомитися з умовами договору представник компанії йому не надала, посилаючись на те, що вона пояснила всі деталі договору і необхідності витрачати час на ознайомлення не має та спонукала його на підписання договору. Однак, на думку позивача, вказаний платіж, як комісійна винагорода, порушує принцип добросовісності. Оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка не є лізинговим платежем. Крім того, неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Крім того, договір не містить відповідальності відповідача у разі невиконання ним умов договору. Несправедливою умовою договору, на думку позивача, є надання відповідачу можливості збільшення ціни товару на момент його поставки споживачеві без надання позивачу права розірвання договору у цьому випадку. У договорі лізингу не вказано у кого саме відповідач придбаває предмет лізингу, не визначено конкретний порядок та місце отримання позивачем предмета договору. Яким чином буде відбуватися страхування транспортного засобу строк виконання зобов'язань відповідача? чим порушено право споживача. Однак, ці умови договору є обов'язковими. На підставі наведеного позивач вважає дії відповідача такими, що ввели його в оману, та суперечать нормам законодавства.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано договір фінансового лізингу №009325 від 13 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" недійсним. Стягнуто з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь ОСОБА_2 сплачений реєстраційний платіж в сумі 18000 грн. Стягнуто з ТОВ "Лізінгова компанія "Автофінанс" на користь ОСОБА_2 сплачений авансовий платіж в сумі 62000 грн. та на користь держави судовий збір в розмірі 800 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Зокрема, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обов'язкове нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу, який було укладено між сторонами та посилався на норми закону, які є допоміжними та застосовуються лише з урахуванням спеціального закону. Такими є Закон України "Про фінансові послуги" та положення Цивільного кодексу України розділ 58 параграф 6.

Крім того, апелянт зазначив, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що правовідносини, які виникли між сторонами при укладенні договору фінансового лізингу, регулюються Законом України "Про захист прав споживачів" та умови спірного правочину є несправедливими та вкрай невигідними для позивача, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами правочину, мають відповідати в першу чергу спеціальним законам, які регулюють такий вид економічної діяльності, як фінансовий лізинг. В рішенні суду відсутні посилання на будь-які докази та конкретні посилання щодо недійсності договору фінансового лізингу або окремих його частин, а також відсутні будь-які докази порушення охоронюваних прав споживача. Таким чином, на думку апелянта, суд неправильно застосував норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", не встановивши, у чому саме полягає несправедливість окремого положення договору фінансового лізингу, і не вказав, чи є зазначена обставина відповідно до цієї норми підставою для зміни або визнання недійсним саме цієї умови договору.

Також ТОВ "ЛК "Автофінанс" не погоджується з висновком суду щодо недотримання прав спозивача (лізингоодержувача) на вибір постачальника, оскільки відповідно до п. 1.4. Договору, відповідач не відповідає за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектації, справності товару, його заміни тощо. Так як у разі вибору прадавця лізингодавцем, відповідачем по справі, він несе відповідальність перед позивачем щодо поставки якісного товару, який відповідає волі клієнта, згідно п. 4.7 Договору.

Крім того, на думку апелянта, неможливо погодитись з висновком суду першої інстанції щодо недотримання сторонами при укладенні правочину такої істотної умови, як лізингові платежі, оскільки не існує жодної правової норми, яка б вказувала на законність висновку суду першої інстанції, зокрема і про вичерпність переліку лізингових платежів, які можуть бути включені до договорів фінансового лізингу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 13 березня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №009325 з додатками, згідно якого предметом лізингу є трактор МТЗ 82.1.

Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Згідно 1.3 укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ-82.1, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 180 000,00 грн.) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу ) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на лазагноодержувача згідно з умовами даного договору.(п. 1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля (п. 4.6 договору).

Відповідно до квитанції від 13.03.2014 року, позивачем ОСОБА_2 було сплачено 18000 грн. - 10% від вартості предмету лізингу комісії за організацію укладеного договору та 372 грн. - комісії за прийом платежів. Згідно квитанції від 13.03.2014 року позивачем сплачено 62000 грн. авансового платежу. ( а.с.29, 30, 31).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що представником відповідача не було роз'яснено позивачу призначення платежу 18000 грн., який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, його не було ознайомлено з умовами договору, які суперечать вимогам закону, є несправедливими та порушують його права, як споживача, тому позивач вважає дії відповідача такими, що ввели його в оману, та суперечать нормам законодавства.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності для цього правових підстав. Зокрема суд, першої інстанції виходив з того, що договір лізингу, укладений між сторонами, є нікчемним, з підстав. визначених ч.1 п.5, ч.2, ч.6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", як такий, що укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики та з підстав, визначених ч.1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до положень ч. 1ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття несправедливі умови договору закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору,які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.

Виходячи з аналізу наведених норм закону, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 березня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ТОВ "ЛК "Автофінанс" було укладено договір фінансового лізингу №009325 з додатками, згідно якого предметом лізингу є трактор МТЗ 82.1. ( а.с. 10- 26).

Згідно 1.3 укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ-82.1, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 180 000,00 грн.) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу ) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на лазагноодержувача згідно з умовами даного договору.(п. 1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля (п. 4.6 договору).

Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувача (позивача) протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії по організації та оформлення даного договору (10 % від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу ( 3 % від вартості предмета лізингу).

Згідно з п. 8.2.1 договору перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до цього договору.

Згідно з додатком № 1 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 180 000 грн., відсоток платежів 50 %, сума виплат 90 000 грн., щомісячний платіж 7500 грн., комісія за організацію (10 %) 18000 грн., комісія за передачу (3 %) 5400грн..

Згідно з додатком № 2 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 180 000 грн, авансовий платіж 50 %, сума лізингу 90000 грн, відсоткова ставка 10% , комісія за передачу 5 % - 5400грн..

Відповідно до квитанції від 13.03.2014 року, позивачем ОСОБА_2 було сплачено 18000 грн. - 10% від вартості предмету лізингу комісії за організацію укладеного договору та 372 грн. - комісії за прийом платежів.

Згідно квитанції від 13.03.2014 року позивачем сплачено 62000 грн. авансового платежу. ( а.с.29, 30, 31).

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що договір між сторонами підписаний повноважними особами, він містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також, які були узгоджені сторонами шляхом звернення позивача з пропозицією щодо укладення договору та погодженням відповідачем на укладення такого договору.

Таким чином, вбачається, що позивач зі змістом договору та додатків до нього був ознайомлений, погодився з ним, що підтверджується сплатою авансового внеску у сумі 62000 грн., передбаченого умовами договору, сплатою комісії за організацію в сумі 18 000 грн., йому були відомі права і обов'язки учасника та адміністратора за договором.

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про що договір лізингу, укладений між сторонами, є нікчемним, з підстав, визначених ч.1 п.5, ч.2, ч.6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", як такий, що укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики.

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

Посилання позивача на те, що у договорі лізингу, укладеному між позивачем та відповідачем, містяться несправедливі умови, у зв'язку з чим він повинен бути визнаний недійсним, а саме: комісійна винагорода, порушує принцип добросовісності, неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; оспорюваний договір не містить відповідальності відповідача у разі невиконання ним умов договору; відповідачу договором надана можливість збільшення ціни товару на момент його поставки споживачеві без надання позивачу права розірвання договору у цьому випадку; у договорі не вказано у кого саме відповідач придбаває предмет лізингу, не визначено конкретний порядок та місце отримання позивачем предмета договору, яким чином буде відбуватися страхування транспортного засобу строк виконання зобов'язань відповідача? чим порушено право споживача не можуть бути взяті до уваги колегією суддів з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Тобто, підписуючи договір лізингу з ТОВ "ЛК "Автофінанс", позивач ОСОБА_2 погодився на всі умови, передбачені договором, що підтвердив власним підписом. Укладений між сторонами договір не суперечить принципу добросовісності, позивачем не доведено, що наслідком його укладення є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків умов договору та що умови договору завдають позивачу істотну шкоду.

Посилання позивача на те, що представником відповідача не було роз'яснено позивачу призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, а сам позивач необачно вважав, що це є частковою оплатою вартості трактора, можливості ознайомитися з умовами договору представник компанії йому не надала,колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, позивач був ознайомлений з умовами договору, на підтвердження чого поставив свій підпис. Згідно з п.8.2.1 договору перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до цього договору, яку позивач сплатив згідно квитанції від 13.03.2014 року ( а.с.30).

Посилання позивача на те, що зазначений платіж не є лізинговим платежем, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки пунктом 8.2.1 договору передбачено, що перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до цього договору. Сплата комісійної винагороди не суперечить положенням ч.ч.1,2 ст.16 ЗУ "Про фінансовий лізинг".

Крім того. колегія суддів вважає. що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те , що договір лізингу, укладений між сторонами, є недійсним з підстав, визначених ч.1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про фанінсовий лізинг", договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Згідно ч.2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм ( оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Положеннями ст.ст. 759-786 ЦК України врегульовані відносини предмету договору найму.

З аналізу зазначених норм закону вбачається, що ними не передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів оренди або лізингу .

Посилання суду першої інстанції, як на підставу для задоволення позову на положення ч.1 ст. 220, до ч.2 ст. 215 ЦК України, є помилковим, оскільки між сторонами укладено договір лізингу, а не договір найму транспортного засобу, який передбачає обов'язкове нотаріальне посвідчення.

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального законодавства, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню. з ухваленням нового рішення на підставі п.4ч.1 ст. 309 ЦПК України про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Керуючись ст.ст. 303, 307, ст.309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Лізигова компанія "Автофінанс" задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: