УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Євтушенко О.І., Журавель В.І.,

ХоптиС.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - орган Опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.

Посилалася на те, що переїхала з дітьми проживати до своїх батьків у с. Вільхівці-Лази, Тячівського району Закарпатської області, оскільки відповідач не мав постійного місця роботи, постійно пиячив, ображав дітей, затівав сварки та скандали, не надавав відповідної матеріальної допомоги сім'ї. Більше восьми років сторони не живуть подружнім життям та не ведуть спільного господарства. Діти за цей період перебувають на утриманні та вихованні позивачки.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 липня 2014 року позовні вимоги задоволено. Шлюб між

ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який зареєстровано

22 грудня 2001 року у виконавчому комітеті Липовеньківської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області за актовим записом № 7 розірвано. Визначено місце проживання неповнолітніх дітей:

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з їх матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, за місцем проживання матері.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2014 року рішення Тячівськогорайонного суду Закарпатської області від 03 липня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей та в цій частині відмовити в задоволенні позовних вимог та закрити провадження в справі, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

За ст. 141 СК Українимати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Судами встановлено, що 22 грудня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Голованіського районного управління юстиції у Кіровоградській області зроблено відповідний актовий запис № 7 та видано свідоцтво.

У період шлюбу в них народилося двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

Судом установлено, що сторони не бажають зберегти сім'ю, протягом тривалого часу шлюбних стосунків не підтримують, не заперечують проти розірвання шлюбу, тому стосунки, що склалися між ними, не дають підстав вважати про можливість збереження шлюбу.

У частині розірвання шлюбу судові рішення ніким не оскаржуються, тому судом касаційної інстанції на предмет законності та обґрунтованості не перевіряються.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Вільховецько-Лазівської сільської ради Тячівського району про склад сім'ї від 10 січня 2014 року діти перебувають на утриманні матері та виховуються нею.

Відповідно до довідки дирекції Вільховецько-Лазівської ЗОШ I-III ступенів донька ОСОБА_5 навчається у 5-В класі, а син ОСОБА_6 - у 4-му класі.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації від 01 липня 2014 року № 92, який обстежив умови проживання дітей, встановлено, що позивачкою ОСОБА_3 створено належні умови проживання, виховання та повноцінного розвитку дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 за місцем проживання позивачка характеризується позитивно.

Судом установлено, що в грудні 2013 року батько дітей - відповідач ОСОБА_4, не поставивши до відома матір дітей, не вирішивши питання згідно із законодавством, самовільно змінив місце проживання дітей, які на даний час проживають в ІНФОРМАЦІЯ_5, та відповідач добровільно відмовляється віддати дітей їх матері ОСОБА_3

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі ст. 160 СК Українимісце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особисті потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що шлюб існує формально, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливими.

В частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей суди дійшли правильного висновку про доцільне проживання дітей з матір'ю ОСОБА_3, як зазначено у висновку органу опіки та піклування.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої інстанції або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком судів щодо їх оцінки, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4відхилити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2014 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.І. Євтушенко

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко