Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4502/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2015 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.

при секретарі Семиволос І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору споживчого кредитування, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору споживчого кредитування. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 14.12.2007р. позивач підписав у приміщенні Центру персонального обслуговування індивідуальних клієнтів №2 ПАТ КБ «Приватбанк» м. Черкаси заяву на отримання кредитної картки для одержання кредитного ліміту в сумі 10000грн. 08.01.2008р. він отримав на руки від менеджера ПАТ кредитну картку Голд «Універсальна» №209179 терміном дії два календарні роки, про що розписався у заявці про споживче кредитування. Після цього кредитна картка була активована та позивач користувався нею протягом 2х календарних років.

Крім того, в момент видачі йому кредитної картки, позивачеві було надано на підпис також Довідку про умови кредитування та використання кредитної картки Голд «Універсальна», за умовами якої він повинен сплачувати щомісячні проценти в розмірі 2,5% на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів у році.

У вказаній Довідці споживача було проінформовано про встановлення 2% комісії від суми безготівкової операції в системі «Приват24», а також 1% комісії за несвоєчасне внесення обов»язкового щомісячного платежу. При цьому, менеджер банку заповнив анкета та отримав довідку про зарплату позивача. Жодних інших документів, які були визначені заявкою на кредитування, позивач не підписував.

Позивач вважає, що надання коштів за заявкою від 14.12.2007р. відповідає всім ознакам споживчого кредиту і правовідносини між ним та банком регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів».

При розгляді судом справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, останній дізнався, що банк обґрунтовує свої вимоги наявністю договірних відносин між сторонами, а саме: укладеним договором приєднання від 14.12.2007р. та отриманням платіжної кредитної картки Голд «Універсальна» з лімітом у 10000грн. При цьому, договір приєднання складався із заяви на кредитування від 14.12.07р., Тарифів, Умов і правил надання банківських послуг. Крім того, банк, при наведені розрахунку заборгованості, вказував на процентну ставку за користування кредитними коштами на рівні 30% річних, а також введено штрафи за неповернення кредиту в сумі 500грн. та штрафу за прострочення сплати процентів. При цьому, позивач вважає, що ПАТ з невідомих причин в односторонньому порядку з посиланням на Умови та правила надання банківських послуг, змінив розмір процентної ставки за користування кредитними коштами. Хоча, у заявці про надання кредитних коштів від 14.12.07р., яку позивач вважає договором, вказано, що банківська відсоткова ставка за кредитним лімітом на час підписання договору становить 2,5% на місяць в розрахунку 365 днів.

На думку позивача, вказана заявка на кредитування від 14.12.07р. з наданим до позову банком примірником Умов та правил кредитування ні за формою, ні за своїм правовим змістом не можуть бути договором приєднання, а тому позивач вважає, що вказаний правочин слід визнати недійсним.

Крім того, позивач вказує на те, що із змісту підписаної ним заявки на кредитування від 14.12.07р. випливає, що кредитний договір складається не лише із підписаної відповідачем заяви й Довідки, але й Умов та правил надання банківських послуг, а також тарифів та банківської Пам»ятки. Вважає, що досягнення згоди щодо змісту всіх умов, які містяться в Умовах та правилах надання банківських послуг і Тарифах має бути скріплене підписами сторін під вказаними документами. Самого факту ознайомлення і згоди однієї із сторін з ними без підпису під їх текстом недостатньо для визнання їх невід»ємною частиною письмового договору.

Тобто, факт підписання сторонами кредитного договору підтверджується лише письмовою заявою позивача, підписаною уповноваженою банком особою 14.12.07р., в якій містяться лише окремі умови щодо суми кредиту, терміну дії договору, відсоткової ставки 2,5% щомісяця на залишок непогашеної суми кредиту.

Вважає, що відсутні докази підписання та/або ознайомлення позивача із Тарифами банку, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також немає доказів вручення письмової Пам»ятки, а отже, зазначені документи йому ніколи не надавались для ознайомлення та підписання.

Надана банком, при розгляді справи про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором, Умови та правила надання банківських послуг не підписані споживачем ОСОБА_1; в них не зазначена конкретна дата їх підписання чи затвердження; позивач вважає, що банком не надано письмових доказів того, з якого та по який час діяли положення Умов; розрахунок заборгованості ґрунтується на не підписаних ОСОБА_1 Умовах та правилах надання банківських послуг; банк в односторонньому порядку змінив умови укладеного сторонами кредитного договору, збільшивши процентну ставку річних, застосував не передбачену заявкою на кредитування неустойку та вчинив інші дії, не передбачені заявкою на кредитування.

Щодо строків звернення до суду із позовом про визнання договору недійсним, позивач просить врахувати термін отримання ним матеріалів кредитної справи розрахунку кредитної заборгованості, виконаного спеціалістами ПАТ КБ «Приватбанк» у серпні 2013 року, примірника Умов та правил на баня банківських послуг) наприкінці жовтня 2013р.). Тобто строк позовної давності необхідно рахувати з моменту отримання ним відомостей щодо розміру кредитної заборгованості, яка вирахувана відповідачем з врахуванням Умова та правил кредитування, а також банківських Тарифів.

Таким чином, посилаючись на ст.ст. 1 п.23, 11, 18, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст.110, 215, 203, 207, 3, 6, 628, 638, 217, 229 ЦК України, позивач просить суд, поновити строк для подачі позовної заяви (як уточнив в судовому засіданні, - просить поновити строки позовної давності); визнати неправомірними дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо порушення прав споживача фінансових послуг ОСОБА_1 під час підписання та виконання договору споживчого кредитування від 14.12.07р.; визнати недійсним договір споживчого кредитування, укладений ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» заявою від ё14.12.2007р. про отримання кредитної картки Голд «Універсальна» №209179 на суму кредитного ліміту в розмірі 10000грн.; стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представники адвокати ОСОБА_2, ОСОБА_3 повністю підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Зазначили, що 14.12.07р. ОСОБА_1 оформив документи на отримання кредиту в розмірі 10000грн. і дійсно була його Заява, але Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи та Пам»ятку позивач не підписував і їх не погоджував. Не заперечує, що Заяву на отримання кредиту та Довідку про умови кредитування, яку отримав, позивач підписував. Вважають, що банк ввів в оману ОСОБА_1 щодо умов кредитного договору. Правочин слід визнати недійсним, т.я. позивач був введений в оману; надана недостовірна інформація щодо умов кредитування; відсутні Тарифи та Пам»ятка. Банк не надав доказів щодо укладення кредитного договору банк не надав оригінал підписаного ОСОБА_1 договору. Лише в 2013р., при розгляді справи про стягнення банком з ОСОБА_1 заборгованості, останній дізнався про Умови та правила надання банківських послуг, як несправедливі. Зазначили, що позивач був позбавлений можливості ознайомитись з Умовами договору. Позивач не заперечує факту отримання кредитної картки та підписання ним заяви від 14.12.07р. та Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» Голд. По закінченні картки, позивач не звертався до банку, т.я. вважав, що договір закінчився і він не має боргу перед банком. Неправомірні дії банку, оскільки банк не повідомив ОСОБА_1 про умови, сукупну вартість тощо.

В судовому засіданні представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» за довіреністю ОСОБА_4 заперечував проти задоволення заявлених вимог, просив відмовити у позові, а також подав письмову заяву про застосування строків позовної давності. Вважає, що договір від 14.12.07р., укладений між сторонами, не є договором споживчого кредитування, оскільки кредит не надавався на споживчі цілі, а тому правовідносини не регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів». Кредитний договір складається з Заяви, Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів, тобто Довідки про умови кредитування і Пам»ятки. При цьому, Пам»ятка це ті ж Тарифи, тобто стисла інформація про умови кредитування, в т.ч. про кредит, тип картки, базові процентні ставки, розміри щомісячних платежів, штрафи, ліміт, які підписані ОСОБА_1, про що він не заперечує. За виниклими правовідносинами Пам»ятка як окремий документ, ОСОБА_1 не надавався, т.я. це факт підписаних ним Тарифів. Вважає, що ОСОБА_1 повністю ознайомився з усіма умовами договору, отримав їх, про що свідчить його підпис у заяві від 14.12.07р. Крім того, на його думку, ОСОБА_1 на час отримання кредиту був ознайомлений з умовами договору, а тому строк позовної давності слід рахувати з 14.12.07р. по 14.12.2010р., а даний позов подано до суду в 2015 році. Крім того, ОСОБА_1 7,6 років користувався кредитними коштами; не звертався до банку з приводу отримання будь-якої інформації за умовами договору чи щодо розміру заборгованості, а тому вони йому були зрозумілі. За судовим рішенням, яке прийнято по справі про стягнення з нього боргу на користь банку, ОСОБА_1 був присутній при її розгляді, надавав пояснення, досліджував докази, де також була перевірена правомірність нарахування процентів, штрафів і встановлено факт отримання ним кредиту. З 2007р. у ОСОБА_1 не було сумнівів у нарахуванні процентів, штрафних санкцій. За час користування кредитом, він сплачував кошти на погашення заборгованості, а тому й знав про умови кредитування. Останній раз відбулось погашення боргу 08.12.2010р. в розмірі 200грн.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що 14.12.2007р. між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» виникли кредитні правовідносини. ОСОБА_1. отримав кредитний ліміт в розмірі 10000грн. на кредитну картку Голд «Універсальна» з базовою відсотковою ставкою 2,5% на місяць із розрахунку 360 днів. Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки. Крім того, у заяві від 14.12.07р. зазначено, що ОСОБА_1 ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення і письмовому вигляді. Своїм підписом ОСОБА_1 підтверджує факт отримання повної інформації про умови кредитування в Приватбанку, а також його місцезнаходженням. Також, зазначено, що ОСОБА_1 погодився із тим, що ця заява з Пам»яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він підтвердив, що всі інформація є правильно; зобов»ячався про всі зміни повідомляти в банк не пізніше 15 днів з моменту їх виникнення; не заперечує проти інформування його про стан його платіжної картки та допомогою е-мейл або смс.

Дана заява від 14.12.2007р. підписана ОСОБА_1, проти чого він не заперечував в судовому засіданні. Також вона досліджувалась під час розгляду справи.

Крім того, слід звернути увагу, що як зазначено у заяві, Пам»ятка клієнта оформляється і є невід»ємною частиною договору лише у випадках оформлення і видачі платіжної картки за кредитною схемою.

Відповідно до ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001р. та Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердж. постановою Правління Національного банку України від 30.04.2010р. №223, платіжна картка це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Залежно від умов, за якими здійснюються платіжні операції з використанням платіжної картки, можуть застосовуватися дебетова, дебетово-кредитна та кредитна платіжні схеми. Дебетова схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням платіжної картки в межах залишку коштів, які обліковуються на його рахунку. Під час застосування дебетово-кредитної схеми користувач здійснює платіжні операції з використанням платіжної картки в межах залишку коштів, які обліковуються на його рахунку, а в разі їх недостатності або відсутності - за рахунок наданого банком кредиту. Кредитна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням платіжної картки за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії.

Як передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг (п.2) для здійснення операцій за кредитною схемою передбачено сплату позичальником обов»язкового мінімального платежу.

Таким чином, в даному випадку кредитний договір, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 14.12.2007р. не передбачає оформлення і видачу платіжної картки за кредитною схемою. В даному випадку діє дебетово-кредитна схема, оскільки позивач міг поповнювати рахунок власними коштами та розраховуватись ними, без витрачання коштів саме кредитної лінії. Відповідно не видавалась позивачеві ОСОБА_5»ятка, як окремий документ.

Кредитна платіжна картка №209179 була видана ОСОБА_1 08.01.2008р., проти чого сторони не заперечували.

Крім того, під час розгляду справи встановлено, що на час укладення кредитного договору між сторонами діяли Умови та правила надання банківських послуг з правилами користування платіжної картки, затверджені Наказом Голови правління банку ОСОБА_6 від 13.09.2007р. СП-2007-299, які до суду надані відповідачем. В послідуючому, Наказом Голови правління банку від 06.03.2010р. СП-2010-256 були зазначені Умови… змінені.

При цьому, позивачем не було надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження зазначених ним обставин про те, що Умови… від 13.09.2007р. не відповідали редакції інших Умов…, які начебто, діяли станом на 14.12.2007р.

Як визначено у п.2 Умов та правил надання банківських послуг від 13.09.2007р., Тарифи це розмір винагороди за послуги банку, які є невід»ємною частиною договору. Перелік може змінюватись і доповнюватись, про що держатель картки повідомляється відповідно до Умов та правил.

Під час розгляду даної справи, позивач ОСОБА_1 не заперечував факту ознайомлення, підписання та отримання ним Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» Голд. Дану Довідку, яку надав позивач, було досліджено в судовому засіданні.

В ній, зокрема, - зазначено, що з фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна» Голд та прикладами розрахунку суми оплати за використання кредитних коштів ОСОБА_1 ознайомлений, про що свідчить його підпис від 14.12.07р.

Таким чином, суд вважає, що, незважаючи на назву Довідка…, - фактично це Тарифи, оскільки викладено стислу інформацію про тип картки, тип кредитної лінії, пільговий період, валюту картрахунку, базову ставку процентів, комісію, їхні розміри тощо. При цьому, позивачем не надано доказів про те, що він не був ознайомлений з істотними умовами кредитування та не був проінформований про фінансові послуги на час укладання кредитного договору.

Як встановлено під час розгляду даної справи, рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 04.07.2014р. з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 14.12.2007р. в розмірі 30272грн. 43коп., а також судові витрати. Дане судове рішення набрало законної сили відповідно до ухвали апеляційного суду Черкаської області від 10.09.2014р. та було предметом перевірки судом касаційної інстанції, про що свідчить ухвала Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2014р.

Не аналізуючи вказані судові рішення, слід звернути увагу, що ОСОБА_1 та його представник приймали участь у розгляді справи щодо стягнення заборгованості за кредитним договором і їхні доводи на предмет неукладеності договору, перевірялись і не знайшли свого підтвердження.

На думку суду, при вирішенні даного спору в межах заявлених позовних вимог, відповідно до ст. 11 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження посилання представника позивача на постанову Верховного Суду України від 07.10.2015р., що була надана ним в судовому засіданні, як на підтвердження доводів позивача про те, що відсутність Пам»ятки є підставою для визнання договору недійсним, оскільки вказане судове рішення постановлено по справі за позовом «банку» до «особи» (не сторони по даній справі) про стягнення заборгованості, - з-за неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права за іншими правовідносинами, тобто ст.ст. 256, 267, 257, 258, 253, 261, 266 ЦК України, - питань застосування строків позовної давності.

Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту перебачені ст. 16 ЦК України.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України).

Загальні положення про договір визначені розділом 2 Цивільного Кодексу України, а правова природа кредитних правовідносин урегульована параграфом 2 глави 71 ЦК, Закону України «Про банки і банківську діяльність» та інш.

Як передбачено ст. 627 ЦК України (в ред., що діяла на час виниклих правовідносин), відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України.

Згідно із ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Стаття 633 ЦК визначає норми публічного договору.

За змістом ст. 203 (в ред. на час виниклих правовідносин), ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до Закону України від 22.05.2003р. (в ред. на час виниклих правовідносин) «Про електронний цифровий підпис» цей Закон визначає правовий статус електронного цифрового підпису та регулює відносини, що виникають при використанні електронного цифрового підпису. Як визначено у статті 1 цього Закону, електронний підпис це дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов'язані та призначені для ідентифікації підписувача цих даних; електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Підписувач - особа, яка на законних підставах володіє особистим ключем та від свого імені або за дорученням особи, яку вона представляє, накладає електронний цифровий підпис під час створення електронного документа.

За статтею 3 Закону, електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів (ч.1 ст. 4 ЗУ). Порядок застосування цифрового підпису в банківській діяльності визначається Національним банком України (ст. 5 ЗУ).

Крім того, Закон України від 22.05.2003р. «Про електронні документи та електронний документообіг» встановлює основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів. Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів (ст. 2 ЗУ).

Згідно із ст. 8 цього Закону, юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Також статтею 8 Закону визначені електронні документи, які не можуть бути застосовані як оригінал.

Головою правління банку ОСОБА_6 видано Наказ від 28.04.2004р. №547 про підключення регіональних підрозділів по Україні до системи електронного документообігу ПриватДоку та можливість затвердження документів електронними підписами співробітників.

Таким чином, зазначені норми законодавства та акти ПАТ КБ «Приватбанк» спростовують доводи позивача про недійсність кредитного договору, укладеного з ОСОБА_1 14.12.2007р. в редакції Умов та правил надання банківських послуг від 13.09.2007р. з-за відсутності підпису уповноваженої особи ПАТ КБ «Приватбанк», зокрема, - голови правління банку ОСОБА_6 Позивач ОСОБА_1 не довів суду обставини щодо вчинення відносно нього будь-яких протиправних дій з боку співробітників ПАТ КБ «Приватбанк» чи наявності обмежень, або перешкод в отриманні інформації, документів, розрахунків боргу тощо. Як і не надано підтверджуючих даних про те, що його було введено в оману при укладенні кредитного договору від 14.12.07р. чи примушено до отримання кредитних коштів за несправедливими чи невигідними для нього умовами. Слід зазначити, що з часу укладення договору і до 08.12.2010р. він сплачував кошти на погашення кредитної заборгованості, що встановлено попереднім судовим рішенням. Крім того, посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» спростовуються фактом підписання ним умов договору, зокрема, - в Заяві від 14.12.2007р., що ним не заперечується.

Таким чином, під час розгляду справи, судом встановлено, що сторони кредитного договору від 14.12.2007р. з волі обох сторін визначили у договорі всі істотні умови, в т.ч. щодо суми кредитного ліміту, плати за користування кредитними коштами, строку та порядку повернення цих коштів, відповідальність сторін у випадку порушень зобов`язань по договору та інш.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України (справа №6-11173св10), застосування положень ЗУ «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення цього Закону не можуть застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Отже, суд, розглядаючи справу, позбавлений можливості вийти за межі заявлених позовних вимог, а тому в разі порушення прав чи інтересів ОСОБА_1 щодо підвищення відсоткової ставки під час дії кредитного договору, правильності розрахунків заборгованості, нарахування штрафів тощо, враховуючи положення ст. 3 ЦПК України, ст.15 ЦК України, він не позбавлений права звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав чи інтересів у способи, визначені ст. 16 ЦК.

З»ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, кредитний договір від 14.12.2007р. укладено з волі обох сторін, які визначили всі необхідні умови договору та будь-яких умов, які б суперечили чинному, на час укладення договору, законодавству договір не містить. Тому, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Також відсутні підстави для поновлення строку позовної давності та задоволення заяви про застосування строків позовної давності.

На підставі викладеного та, керуючись ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», ЗУ «Про електронний цифровий підпис», ЗУ «Про захист прав споживачів», правовими позиціями ВСУ, ст.ст. 15, 16, 6, 627, 633, 634, 638, 203, 215, 217, 257, 267 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 174, 88, 209-223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору споживчого кредитування, - відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: ОСОБА_7