У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

23 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договору дарування частково недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 14 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 28 січня 2013 року укладено договір дарування, за умовами якого він, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подарували відповідачеві квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що договір дарування укладений без наміру створення правових наслідків, а з метою приховування майна у зв'язку з його борговими зобов'язаннями перед ОСОБА_8 Після укладення договору дарування квартира фактично знаходиться у його володінні, користуванні та розпорядженні, відповідач не вчинив будь-яких дій на виконання договору та не отримав правовстановлюючий документ на квартиру, тому просив визнати договір недійсним у частині дарування його частки з моменту укладення і нотаріального посвідчення договору.

Протягом часу розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив визнати недійсним з моменту видачі дублікат договору дарування від 28 січня 2013 року серії НОМЕР_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 28 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 14 січня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 28 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування від 28 січня 2013 року, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в частині дарування частки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування рішення апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції з посиланням на неправильне застосуванням норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 28 січня 2013 року між позивачем, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 подарували ОСОБА_4

Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований у реєстрі за № 93.

Право власності на квартиру ОСОБА_4 зареєстровано 28 січня 2013 року.

Так, ст. 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності угоди, якщо її недійсність прямо не встановлена законом або якщо вона не визнана судом недійсною.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Треті особи у справі - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, допитані як свідки, вказали, що квартира була подарована не лише ОСОБА_3, а й ними, у рівних частках і проживання позивача у подарованій квартирі не може свідчити про те, що обдарований не прийняв квартиру в дар.

Встановивши, що за домовленістю сторін договору, прийняттям обдарованим дарунку є прийняття правовстановлюючого документа, а такі дії відповідач вчинив і того ж дня зареєстрував своє право власності на квартиру, суд першої інстанції у позові відмовив.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надав доказів про відсутність у нього в момент вчинення договору дарування наміру створити юридичні наслідки, а рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 29 січня 2013року, яким з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 стягнуто грошові кошти у сумі 132171, 03 грн., не є доказом фіктивності правочину, оскільки не свідчить про відсутність наміру у всіх сторін договору дарування, з однієї сторони, одарувати позивача, а з другої - прийняти квартиру в дар.

Такі висновки суду є законними та обґрунтованими і узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що договір дарування є фіктивним, оскільки був укладений з метою створення уявності відсутності у позивача майна, на яке може бути звернуто стягнення в ході примусового виконання рішення про стягнення боргу. Крім того, позивач іншого житла не має, залишився проживати у квартирі та нести усі витрати по її утриманню, тобто відповідач квартиру у дар не прийняв.

Проте такі висновки є помилковими.

Згідно з ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право: постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін; скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог; змінити рішення; постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу ( ч. 1 ст. 309 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання апеляційного суду в обґрунтування рішення про задоволення позову лише на твердження позивача про те, що сторони, укладаючи оспорюваний договір дарування, не мали на меті відчуження майна, а лише створювали уяву про відсутність у позивача нерухомого майна для запобігання зверненню стягнення на нього, не може бути допустимим доказом у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, оскільки саме по собі таке твердження доказом не є, а інших доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування, позивач не надав.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив наявність у сторін при укладенні договору дарування наміру створити саме такі правові наслідки, які обумовлені договором, тобто рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК України.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою його представником ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду Херсонської області від 14 січня 2015 року.

Відповідно до ст. 348 ЦПК України залежно від обґрунтованості касаційної скарги, що надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи, суд постановляє ухвалу або ухвалює рішення відповідно до статей 345 і 346 ЦПК України. При цьому за наявності підстав може бути скасовано ухвалу або рішення суду касаційної інстанції.

Так як колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про обґрунтованість касаційної скарги ОСОБА_6 і скасування ухваленого судом апеляційної інстанції рішення та залишення в силі рішення суду першої інстанції, ухвала судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2015 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345, 348 ЦПК, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 14 січня 2015 року скасувати, рішення Дніпровського районного суду Херсонської області від 28 листопада 2014 року залишити в силі.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2015 року скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов

Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук