Справа № 331/6501/15-ц
Провадження 2/331/1770/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.

при секретарі Чистяковій К.С.

за участю представника відповідача - ОСОБА_1

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» про визнання угоди недійсною,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 31.08.2015 року ( згідно штампу на поштовому конверті) звернувся з вказаним позовом до відповідача, в якому з врахуванням уточнених позовних вимог просив визнати Генеральну кредитну угоду № 010/17-41/248 від 26.04.2007 року , укладену між нею та відповідачем недійсною, з тих підстав, що за спірною кредитною угодою оплата процентів та інших платежів здійснюється позивачем в іноземній валюті, що повинно проводитися на підставі отриманої суб»єктами договірних правовідносин індивідуальної ліцензії згідно ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року , яка у сторін спірного договору відсутня.

Крім того, позивачка зазначила, що оспорюваний договір від 26.04.2007 року між нею та ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» укладений з порушенням вимог чинного законодавства, а саме ч.1, 2 ст. 11, ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. п. 2.1, 3.2, 3.3, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, якими передбачено обов'язок банку надати споживачу у письмовій формі інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, попередити про валютні ризики, які під час виконання зобов'язань несе споживач, і отримати від споживача письмове підтвердження про ознайомлення із вказаною інформацією.

Зазначила , що інформація, надання якої передбачено чинним законодавством, не була надана їй для ознайомлення в письмовій формі перед підписанням договору кредиту.

У зв'язку з цим її як споживача було введено в оману, а відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», будь-яка діяльність, що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними, тому вважає договір недійсним відповідно до умов ст. 230 ЦК України і таким, що порушує її права.

В судове засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, в якій він росив позов задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав, зазначивши, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті , сплата процентів за таким договором не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору , кредитний договір відповідає вимогам ст. ст. 203, 207, 638, 640, 647, 1054, 1055 ЦК України. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити, також просив суд застосувати до заявлених позовних вимог позовну давність згідно вимог ст. 257 ЦК України.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи , приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 26 квітня 2007 року між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль » та ОСОБА_2 була укладена генеральна кредитна угода № 010/17-41/248 , відповідно до якої кредитор на підставі цієї Генеральної кредитної угоди зобов»язується надавати ОСОБА_2 кредитні кошти в порядку та на умовах визначених у кредитних договорах, укладених у рамках цієї Генеральної кредитної угоди. Загальний розмір позичкової заборгованості позичальника за наданими в рамках даної угоди кредитами не повинен перевищувати 106 000 доларів США, термін дії договору встановлено до 25 квітня 2017 року . В рамках даної угоди можуть використовуватися наступні види кредитування: строкові кредити в іноземній валюті в межах терміну чинності даної угоди та в межах загального ліміту встановленого угодою . Відсоткова ставка за кредитом зазначається за кожним додатково укладеним кредитним договором (а.с.20-22).

В рамках зазначеної кредитної угоди було укладено кредитний договір від 26 квітня 2007 року № 010/17-41/248/1 , кредитний договір № 010/17-41/248/3 від 31 травня 2012 року , додаткові угоди № 1 від 04 березня 2011 року, № 2 від 31 травня 2012 року , № 3 від 29 квітня 2013 року, в яких визначені суттєві умови кредитування , відповідальність сторін , укладені графіки погашення заборгованості (а.с. 20-43).

Таким чином, між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, які регулюються нормами глав ст. 47-49 ЦК України і спеціальними нормами глави 71 ЦК України, а також Законом України «Про захист прав споживачів».

Однією з підстав позову про визнання недійсним договору позивач визначив ст. 99 Конституції України, ст. ст. 524, 192, 533 , 203, 215 ЦК України , а саме : укладання останнього в іноземній валюті та використання іноземної валюти за кредитним договором як засобу платежу без індивідуальної ліцензії.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Як роз»яснив Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 5 від 30.03.2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» в пп.10-11, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У звязку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Наявність у ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями , підтверджено дозволом № 10-4 Національного Банку України від 11 жовтня 2006 року (а.с.45-46) та банківською ліцензією № 10 від 27 березня 1992 року (а.с.44).

Слід також зазначити, що при підписанні договору позичальник був ознайомлений з умовами кредитування Банку та зобов»язався їх виконувати , що підтверджено підписом позивача на кожній сторінці угоди .

Крім того, згідно наявного в матеріалах справи кредитного договору від 31 травня 2012 року , який є додатком № 2 до оспорюваної Генеральної кредитної угоди, кредитні кошти надані ОСОБА_2 були рефінансовані в національну валюту гривню за курсом МВРУ на дату проведення даної активної операції (а.с.35-41).

Щодо інших підстав позову , суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Як встановлено судом , при підписанні оспорюваної угоди , та укладених в її межах кредитних договорів позивач ОСОБА_2 погодилася на всі умови Генеральної кредитної угоди та кредитних договорів, що укладені на строк до 25.04.2017 року, використав наданий кредит та виконував умови укладеного договору, жодних вимог щодо зміни окремих положень договору сторони не вимагали, що підтверджує вільне волевиявлення сторін при укладенні договору, повне розуміння сторонами його змісту та наслідків укладання.

Доводи позивача щодо ненадання їй інформації, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів», спростовуються графіками повернення кредиту та сплати відсотків , в яких також зазначена сукупна вартість кредиту .

В пункті 3.1 угоди сторони закріпили, що підписанням даного договору позичальник підтверджує , що він спроможний здійснити цю Генеральну угоду та виконати зобов»язання за нею , що позичальник повністю розуміє всі умови цього договору.

Зазначені обставини підтверджені і укладеними між сторонами кредитними договорами в межах Генеральної кредитної угоди.

Отже, суд приходить до висновку про відсутність доказів щодо недотримання банком вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» при підписані угоди з позивачем.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно зі змістом укладеного сторонами договору вищевказані умови договором передбачені, зокрема в ньому встановлено (п.2.4 Угоди) , що конкретні строки користування кредитними коштами, відсоткові ставки , об»єкти кредитування визначаються Сторонами окремо в кожному кредитному договорі , укладеному в рамках цієї Генеральної кредитної угоди (а.с.20).

За змістом ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог про недійсність Генеральної кредитної угоди від 26.04.2007 року , у зв'язку із введенням відповідачем позивача в оману, оскільки позивачем не було вказано, стосовно яких конкретних обставин або умов кредитного договору його було введено в оману відповідачем.

В позовній заяві позивач посилається на недійсність договору з огляду на порушення банком Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до статті 19 якого, правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Позивач зазначає, що оскільки йому не було надано усієї необхідної інформації, чи надано її в неповному обсязі, чи в чіткій, незрозумілій формі - правочин є таким, що вчинений з використанням нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману.

Однак, зазначені доводи суд вважає необґрунтованими, оскільки вони містять лише загальний аналіз чинного законодавства щодо захисту прав споживачів, яке передбачає підстави визнання правочинів недійсними, тоді як жодних конкретних посилань, яка саме інформація, яка б вплинула на його свідомий вибір під час укладання договору, не була надана позивачу чи надана в незрозумілій формі , позивачем в позовній заяві не зазначено.

Таким чином, при розгляді даної справи наявними в справі доказами не встановлено підстав, відповідно до ст. 203, 215, 230 ЦК України, згідно з якими необхідно визнати недійсним вищевказаний кредитний договір, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Крім того, слід зазначити, що позивачем пропущено строк звернення до суду встановлений ст. 257 ЦК України, про що обґрунтовано зазначено представником відповідача .

Керуючись ст. 10,11, 209, 212,214,215, 217, 218 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» про визнання угоди недійсною - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

02.12.2015