Єдиний унікальний номер 341/953/15-ц
Номер провадження 2/341/450/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2015 року м. Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді - Мельника І.І.

секретаря - Матейко О.С.

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

третьої особи - ОСОБА_3

представників:

позивача - ОСОБА_4

відповідача - ОСОБА_5, ОСОБА_6

третьої особи - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Галичі справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Галицького районного нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 в травні 2015 року звернулася до Галицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Галицького районного нотаріального округу ОСОБА_3 і просить визнати недійсним договір дарування квартири № 3, що по вул. В.Стуса, 9 в м. Бурштині Івано-Франківської області, який був посвідчений 28 серпня 2012 року приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Івано-Франківської області ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала і суду пояснила, що вона проживає одна та зареєстрована в двохкімнатній квартирі по вул. В.Стуса, 9/3, в м. Бурштині Івано-Франківської області, є учасником війни та інвалідом ІІ групи. Вказана квартира належала їй на праві приватної власності.

Більше як десять років тому, вона познайомилася з мешканкою м. Бурштина ОСОБА_2, з якою разом ходили до церкви, спілкувались між собою, заходили одна до одної в гості.

Згодом, приблизно в 2005 році, через свій похилий вік та незадовільний стан здоровя, вона (позивач) до церкви ходити перестала, рідко виходила з дому. ОСОБА_2 продовжувала з нею дружити, заходила в гості, іноді по її просьбі купляла продукти харчування та ліки.

В звязку з тим, що нікого з рідних в неї не має, вона (позивач) вирішила скласти заповіт та заповісти належну їй квартиру відповідачці. Такий заповіт нею було складено в Бурштинській міській раді в червні 2007 року. Про це вона повідомила ОСОБА_2 і та продовжувала до неї приходити, відносини між ними на той час були ще нормальними.

Однак, починаючи з початку 2011 року, ОСОБА_2 стала навідувати її не так часто, оскільки в цей час їй (позивачу) було надано соціального працівника дівчину на імя ОСОБА_5, яка приходила до неї в квартиру та допомогала по домашньому господарству.

В серпні 2012 року до неї звернулася ОСОБА_2, яка сказала, що заповіт необхідно посвідчити в нотаріуса, на що вона погодилась. Обидві вони прийшли в нотаріальну контору, яка знаходиться в м. Бурштині неподалік від міської лікарні, де нотаріус склала якийсь документ і запропонувала його підписати.

Сама вона є неписьменною, читати і писати не вміє. Підпис на наданому документі скопіювала з написаного на окремому аркуші, який надала їй ОСОБА_2

Про те, що вона підписала саме договір дарування квартири, дізналася лише після того, як під час однієї із суперечок з ОСОБА_2, остання в погрозливій формі сказала, що квартира вже їй не належить і доживати вона буде в підвалі. Після цієї розмови, відповідач та члени її сімї ще кілька разів приходили до неї та погрожували їй, а в січні 2015 року ОСОБА_2, зайшла в квартиру і побила її, через що вона змушена була викликати міліцію.

Вважає, що договір дарування квартири є помилковим, її було обмануто і цей договір просить суд визнати недійсним, повністю задовольнивши її позов.

Представник позивача доповнив, що згідно ст. 229 ЦК України, - якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Вважає, що договір дарування від 28.08.2012 року не відповдає моральним засадам суспільства, нормам справедливості та добросовісності, адже відповідач, будучи для позивача зовсім чужою людиною, прийняла такий цінний дарунок без будь-яких умов та вимог щодо утримання та допомоги позивачу, яких вона потребує і такий догляд за нею здійснює соціальний працівник.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При укладенні спірного договору дарування позивач була безпорадною, адже являється інвалідом ІІ групи, є особою похилого віку, часто хворіє. За таких умов, для визначення наявності волі сторін на час укладення договору дарування, його тлумачення має здійснюватися шляхом виявлення мети правочину. Дарування єдиної квартири сторонній особі, відносини з якою були напружені, ускладнило б і так складне життя інваліда, вже додає їй зайві проблеми. Вона стала побоюватись за своє житя та здоровя, з приводу неправомірних дій відповідача змушена була звертатися в міліцію.

Спірний правочин є типовий і містить загальні вимоги. Однак, як стверджується довідкою Бурштинської міської ради за № 1162 від 28.07.2015 року позивач є неписемною і не вміє читати, чого не заперечила сама відповідач.

Відповідно до п. 6 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 02.02.2012 року, якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Проте, нотаріус не врахував цього та не зачитав позивачу вголос текст договору дарування, про що свідчить відсутність відповідної відмітки на оспорюваному договорі.

Всі вищевказані обставини свідчать про те, що даний правочин суперечить вимогам ст. 203 ЦК України, а саме: моральним засадам суспільства, нормам справедливості та добросовісності який вчинений всупереч волевиявленню та внутрішній волі дарувальника внаслідок її помилки та обману відповідача.

Всі ці обставини існували саме на момент вчинення правочину, з умовами якого позивач не була ознайомлена. Як пояснила в судовому засіданні позивач, ОСОБА_2 прийшла до неї додому, коли вона лежала хвора і примусила мене піти з нею до нотаріуса без соціального працівника та підписати документ, про який їй нічого не було відомо. Копії договору позивачу вручено не було.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК Українии) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Вважає, що є всі правові підстави для задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні позову не визнали. При цьому, ОСОБА_2 суду пояснила, що дійсно, протягом тривалого часу вона дружила з ОСОБА_1, яка по віку є старшою від неї. Нікого з рідних та близьких в ОСОБА_1 не має і остання вважала її (відповідача) найближчою для себе людиною. Разом вони ходили в церкву, приходили одна до одної гості. Зважаючи на похилий вік ОСОБА_1, вона (відповідач) всіляко допомогала останній по домашньому господарству, а коли та хворіла, доглядала за нею, готувала їжу, купляла для неї продукти харчування та ліки.

Ще в червні 2007 року ОСОБА_1 сама ходила в Бурштинську міську раду і посвідчила заповіт, яким заповіла квартиру їй (ОСОБА_2Л.). Про наявність такого заповіту сама вона не знала і дізналась про це від самої ОСОБА_1 значно пізніше після посвідчення заповіту.

Приблизно в середині серпня 2012 року ОСОБА_1 сама розпочала розмову про те, що заповіт є не надійним документом і вона б хотіла квартиру їй подарувати. На це вона (ОСОБА_2) відповіла, що для цього необхідно оформити договір дарування в нотаріальній конторі і на це ОСОБА_1 погодилась. В той час остання була повністю здорова і вони обоє прийшли в нотаріальну контору, яка знаходиться поблизу Бурштинської міської лікарні. В приміщенні нотаріальної контори нотаріус розяснила кожному з них (в першу чергу ОСОБА_1), що собою представляє договір дарування квартири, запитала також, чи на це є її воля, на що ОСОБА_1 відповіла ствердно та самостійно підписала складений нотаріусом договір дарування. Всі витрати по оформленню цього договору, які складали понад 2500 грн., вона (ОСОБА_2) взяла на себе. Через кілька днів вони разом з ОСОБА_1 прийшли в паспортний відділ, що в приміщенні Бурштинського КП «Житловик», де ОСОБА_1 дала згоду на реєстрацію її (ОСОБА_2) в подарованій квартирі.

Непорозуміння між ними стали виникати в другій половині 2014 року. З невідомих їй причин, ОСОБА_1 почала влаштовувала безпідставні сварки, перестала впускати її до квартири, а коли на початку лютого цього року вона в черговий раз прийшла на квартиру та постукала у двері, ОСОБА_9 викликала працівників міліції.

Вважає, що даруючи їй квартиру, позивач діяла свідомо і вільно, при здоровому розумі, за відсутності будь-якого психічного чи фізичного примусу з її (відповідача) сторони і жодних законних підстав для скасування оспорюваного договору дарування квартири не має. В задоволенні позову просила відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні доповнила, що при оформленні договору дарування квартири, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, кожна із сторін одинаково зрозуміли значення та умови договору, його правові наслідки, а їхні особисті підписи на цьому документі є підтвердженням їх наміру і волевиявлення.

Виходячи із змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Підписання даного договору дарування обома сторонами свідчить про їх однакове розуміння ними значення умов даного договору та про його правові наслідки для кожної із них.

Твердження позивача про те, що вона є неписьменною і не вміє читати та писати, не відповідають дійсності, оскільки її підписи в паспорті, заповіті та договорі дарування вчинені саме нею і є ідентичними.

Не відповідають дійсності також посилання позивача те, що до складання договору дарування квартири її спонукала відповідач, здійснюючи на неї психологічний тиск та діючи обманним шляхом. З травня 2011 року ОСОБА_9 обслуговує соціальний працівник і, якщо би такий тиск чинився, позивач звернулася б до цього працівника для захисту своїх прав. Психічними розладами вона не страждала і не страждає на теперішній час, про що свідчить виписка з її амбулаторної картки і в повній мірі усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Крім того, після оформлення договору дарування квартири, відповідач жодним чином не обмежила право позивача щодо цієї квартири, не перейшла проживати сюди, старається й надалі допомогати їй та здійснювати догляд за нею, але та з квартири її виганяє.

Вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Приватний нотаріус Галицького нотаріального округу ОСОБА_3 подала суду письмові заперечення проти позову, із змісту яких вбачається, що позов вона вважає необґрунтованим. В запереченні зазначено, що в своїй професійній діяльності вона керується нормами Закону України «Про нотаріат», який встановлює порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування та іншими нормативними актами, що регулюють такого роду діяльність.

28 серпня 2012 року нею було посвідчено договір дарування за реєстровим № 1266, що був укладений між дарувальником ОСОБА_1 та обдарованою ОСОБА_2 згідно якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір було посвідчено нею з дотриманням усіх вимог чинного законодавства щодо посвідчення такого роду правочинів.

Зокрема, нею було перевірено, чи відповідає зміст посвідчуваної угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Також. нею було встановлено особи учасників цивільних відносин, обсяг їх цивільної дієздатності (оглянуто паспорти) та встановлено намір вчиняти даний правочин.

Перед посвідченням оспорюваного договору нею було проведено з кожною із сторін цього договору співбесіду, під час якої розяснено наслідки вчинення такої нотаріальної дії. З проведеної розмови, їй стало зрозуміло, що сторони усвідомлюють значення цієї нотаріальної дії, її наслідки та зміст, обоє стверджували, що даний правочин вчиняється у відповідності їх волі і їх волевиявлення. Підписання договору дарування обома сторонами свідчить про їх однакове розуміння ними значення умов даного договору та про його правові наслідки для кожної із них.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. В самому договорі дарування, який підписали сторони, зазначено, що вони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним і, що дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Таким чином, при посвідченні оспорюваного договору дарування нею, як приватним нотаріусом, жодні вимоги чинних нормативних актів не були порушені і виконані нею в повному обсязі без порушень та будь-яких відхилень, через що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не вбачається.

Представник третьої особи, її чоловік ОСОБА_10, який теж є приватним нотаріусом і був присутній при оформленні оспорюваного договору дарування, в судовому засіданні позов вважає необґрунтованим з підстав, викладених в письмовому запереченні. При цьому доповнив, що сторонам пропонувалось укласти договір довічного утримання, який би в даному випадку, був би більш доцільним, але дарувальник ОСОБА_1 наполягла на укладенні саме договору дарування. Жодних порушень Закону при вчиненні вищезазначеної нотаріальної дії, із сторони нотаріуса допущено не було, через що підстав для задоволення позову не вбачається.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши та оцінивши письмові докази суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного:

Судом встановлено, що 28 серпня 2012 року приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Івано-Франківської області ОСОБА_3 було посвідчено договір дарування за реєстровим № 1266, укладений між ОСОБА_8, як дарувальником та ОСОБА_2, як обдаровуваною. З копії даного договору вбачається, що ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просить визнати вищевказаний договір дарування недійсним, посилаючись при цьому на те, що квартиру вона подарувала ОСОБА_2 під впливом обману зі сторони останньої.

Як зазначено в п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. В п. 19 вищевказаної постанови розяснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Разом з тим, позивач є особою похилого віку і на час укладання договору дарування квартири, яка є її єдиним житлом, їй виповнилось 86 років, вона інвалід другої групи і за станом здоровя потребує стороннього догляду, з травня 2011 року такий догляд за нею здійснюється соціальним працівником Бурштинської міської ради, яка при укладенні договору присутньою не була. Позивач, укладаючи договір дарування своєї квртири, яка є єдиним її житлом, сподівалась на довічне її утримання зі сторони обдарованої ОСОБА_2 Однак, подальша поведінка останньої в ставленні до позивача, свідчить про відсутність бажання такого утримання, а згідно повідомлення Галицького РВ УМВС від 28.07.2015 року за № 3113 ОСОБА_11 05.02.2015 року зверталася в міліцію з приводу протиправних дій щодо неї із сторони ОСОБА_2

Спірний договір дарування квартири є типовий і містить загальні вимоги. Однак, як вбачається з довідки виконкому Бурштинської міської ради за № 1162 від 28.07.2015 року, чого і не заперечувала в судовому засіданні сама відповідач, ОСОБА_1 згідно свідчень соціального працівника та її сусідки ОСОБА_12 є неписьменно і не вміє читати і, як ствердила в судовому засіданні сама ОСОБА_1, підпис на договорі дарування вона скопіювала з окремого аркуша, підпис на якому заздалегідь написала ОСОБА_2 Відповідно до п. 6 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 02.02.2012 року, якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Проте, нотаріус не зауважив стан позивача та не зачитав їй вголос умови договору дарування, про що свідчить відсутність відповідної відмітки на оспорюваному договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 3 ЦК України передбачено загальні засади цивільного законодавства і одним з них є принцип справедливості, добросовісності та розумності. Виходячи з вказаних принципів, сторони повинні при веденні переговорів враховувати розумні інтереси один одного. Усі договірні зобовязання мають інтерпритуватися відповідно до принципів розумності і справедливості. Поняття добросовісності повязане із субєктивними чинниками і застосовується для визначення психічних намірів сторони.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини та докази, зокрема, вік позивача, її стан здоровя та психічний стан, її неписьменність та відсутність в договорі дарування відмітки нотаріуса про те, що позивачу текст договору був проголошений вголос, взаємовідносини сторін після укладення договору дарування квартири, яка є її єдиним житлом, морально-правовий бік справи суд приходить до висновку про доцільність та необхідність задоволення даного позову.

Відповідач вправі отримати від позивача витрати, понесені при оформленні оспорюваного договору дарування.

На підставі ст.ст. 3, 15, 16, 203, 215, 229 233, 391, 717 ЦК України, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 02.02.2012 року, керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Договір дарування квартири № 3, що по вул. В.Стуса, 9 в м. Бурштині Івано-Франківської області, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і посвідчений 28 серпня 2012 року приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Івано-Франківської області ОСОБА_3 визнати недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 в доход держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення через Галицький районний суд.

Головуючий суддя:ОСОБА_13