УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Леванчука А.О., Червинської М.Є.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4, третя особа - приватне підприємство «Спецзовнішкомплект», про стягнення заборгованості,

та зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україник», третя особа - приватне підприємство «Спецзовнішкомплект», про визнання договорів поруки припиненими,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулось до суду з указаним позовом, який в процесі розгляду справи уточнило, та остаточно просило стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором кредитної лінії № 5 від 07 жовтня 2011 року у розмірі 41 707 613 грн 33 коп. та за договором кредитної лінії № 4 від 05 вересня 2013 року у розмірі 33 389 483 грн 84 коп.

На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 07 жовтня 2011 року та 05 вересня 2013 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та приватним підприємством «Спецзовнішкомплект» (далі - ПП «Спецзовнішкомплект») було укладено договори кредитної лінії № 5 та № 4, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 37 500 000 грн та 22 000 000 грн.

Позивач зазначав, що в якості забезпечення виконання зобов'язань між банком та ОСОБА_4 були укладені договіри поруки № 1 та № 2.

ПАТ «Державний ощадний банк України» вказувало, що внаслідок невиконання зобов'язань по сплаті нарахованих процентів та поверненню коштів утворилась заборгованість, яку просило стягнути з ОСОБА_4

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати договір поруки від 07 жовтня 2011 року припиненим з 05 жовтня 2012 року, а також визнати припиненим договір поруки від 05 вересня 2013 року.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року зустрічний позов в частині визнання договору поруки № 1 від 05 вересня 2013 року припиненим залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, за заявою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

Не погоджуючись із вказаною ухвалою ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій, зокрема, зазначав, що він не надавав повноважень своєму представнику на подання заяви про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року залишено без змін.

Не погоджуючись із вказаними ухвалами, ОСОБА_4 звернувся до суду із касаційною скаргою, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції про залишення без розгляду зустрічного позову в частині визнання договору поруки № 1 від 05 вересня 2013 року припиненим, виходив із положень ст.ст. 11, 44 ЦПК України та дійшов обґрунтованого висновку про те, що представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на підставі нотаріально посвідченої довіреності був наділений усіма правами, наданими позивачу та будь-яких застережень щодо неможливості подачі від імені позивача заяв про залишення позовних вимог без розгляду вказана довіреність не містила, а судом першої інстанції перевірено повноваження представника, а також чинність, відкликання та застереження довіреності.

При цьому апеляційним судом правильно зазначено, що позивач не обмежений у реалізації права на доступ до правосуддя, оскільки не позбавлений можливості звернутись до суду повторно з аналогічним позовом (ч. 2 ст. 207 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосуванням судами попередніх інстанцій положень ст. ст. 1000, 1003, 1004 ЦК України є необґрунтованими та безпідставними, оскільки ОСОБА_5 представляв інтереси ОСОБА_4 в суді на підставі ст. 38 ЦПК України, в той час як положення ст.ст. 1000, 1003, 1004 ЦК України регулюють правовідносини, які виникають між довірителем та повіреним на вчинення певної юридичної дії, визначеній у договорі доручення.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

А.О. Леванчук

М.Є.Червинська