УХВАЛА

іменем україни

2 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ЧерненкоВ.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, про визнання свідоцтва про право власності на частину житлового будинку недійсним та визнання права власності на частину житлового будинку за касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 3 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 29 лютого 1992 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2006 року було розірвано. На підставі договору дарування, укладеного 27 червня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, останній набув право власності на 316/1000 частин будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що становило в натурі 54,4 кв. м. За час шлюбу вони здійснили прибудову до вказаного будинку, яка складає 36,0 кв. м. Вважала вказану прибудову спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу. Зазначала, що 18 червня 2012 року на підставі договору дарування ОСОБА_5 подарував належну йому частину спірного будинку ОСОБА_4 28 вересня 2011 року відповідачі оформили свідоцтва про право власності на спірне домоволодіння - на 25/100 частини на ОСОБА_5, 75/100 частин - на ОСОБА_4 Вважала, що оформлення відповідачами права власності на будинок порушує її право спільної сумісної власності на частину будинку. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2013 року визнано недійсними договір дарування від 18 червня 2012 року та свідоцтво про право власності від 28 вересня 2011 року, видане ОСОБА_5 на 25/100 частин зазначеного будинку.

Ураховуючи наведене, позивачка просила визнати свідоцтво про право власності від 28 вересня 2011 року, видане ОСОБА_4 на 75/100 частин спірного будинку недійсним та визнати за нею право власності на 1273/10000 цього будинку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 3 вересня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 28 вересня 2011 року, видане ОСОБА_4 про право власності на 75/100 частини будинку АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1273/10000 частини вказаного будинку. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не заявлялись вимоги про визнання спірної житлової прибудови спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, позовні вимоги нею не доведені.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що преюдиційним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2013 року, що набрало законної сили, встановлено участь ОСОБА_3 в будівництві спірної прибудови до спірного житлового будинку за час її перебування у шлюбі з ОСОБА_5 Оскільки свідоцтво про право власності, видане на ім'я ОСОБА_4 на 75/100 частин житлового будинку, включає у себе і частку побудованої ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за час перебування у шлюбі прибудови до будинку, то воно підлягає скасуванню, як таке, що порушує право позивачки на власність.

Проте повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна.

Судами встановлено, що з 29 лютого 1992 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2006 року було розірвано.

На підставі договору дарування, укладеного 27 червня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, останній набув право власності на 316/1000 частин будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що становило в натурі 54,4 кв. м.

За час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 здійснили прибудову до вказаного будинку, яка складає 36,0 кв. м.

28 вересня 2011 року відповідачі оформили свідоцтва про право власності на спірне домоволодіння - на 25/100 частини за ОСОБА_5, 75/100 частин - за ОСОБА_4

18 червня 2012 року на підставі договору дарування ОСОБА_5 подарував належну йому частину спірного будинку, 25/100, ОСОБА_4

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2013 року, що набрало законної сили, договір дарування від 18 червня 2012 року та свідоцтво про право власності видане 26 вересня 2011 року на ім'я ОСОБА_5 на 25/100 частин вище вказаного будинку визнано недійсними.

Також цим рішенням суду встановлено, що ОСОБА_3 з 2000 року за рахунок власних коштів, спільних коштів подружжя та грошових коштів її батьків здійснювала добудову приміщень до будинку АДРЕСА_1, а саме приміщень 1-5, 1-6, 1-7, 1-8 та їх облаштування.

Відповідно до технічного паспорта вказаного будинковолодіння від 26 грудня 2008 року спірна прибудова до житлового будинку введена до експлуатації 4 січня 2001 року.

Апеляційний суд врахував наведене та вважав, що введення новозбудованих приміщень в експлуатацію після розірвання шлюбу не може бути підставою для відмови у визнанні права власності подружжя на їх частку в порядку поділу спільного майна подружжя.

Також апеляційний суд вважав, що оскільки свідоцтво про право власності від 28 вересня 2011 року, видане на ім'я ОСОБА_4, включає в себе і частку побудованої ОСОБА_3 і ОСОБА_5 за час перебування у шлюбі прибудови, тому воно підлягає визнанню недійсним.

При цьому апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не з'ясував, на які саме добудовані приміщення видано 28 вересня 2011 року свідоцтво про право власності ОСОБА_4 та чи є ці приміщення спільною сумісною власністю подружжя, на частку якого має право позивачка та дійшов до передчасного висновку про скасування зазначеного свідоцтва про право власності у повному обсязі, не давши оцінки тому, чи у такому випадку не буде ОСОБА_4 позбавлений права власності на належний йому на законних підставах житловий будинок.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 3 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко