Ухвала

іменем україни

09 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури України, ОСОБА_4 підприємства «Житлово-експлуатаційна контора «Центральна» Шевченківської районної у м. Києві ради про припинення арешту, накладеного на нерухоме майно, та повернення майна у власність, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив та остаточно просив припинити арешт, накладений постановою слідчого Генеральної прокуратури України (далі - ГП України) від 05 жовтня 2012 року на належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1; повернути вказану квартиру на користь позивача із відповідального зберігання відповідача ОСОБА_4 підприємства «Житлово-експлуатаційна контора «Центральна» (далі - КП «ЖЕК «Центральна») Шевченківської районної у м. Києві ради.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником вказаної квартири, що встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2013 року, та постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2014 року, однак зареєструвати своє право він не може через існування запису про арешт цієї квартири на підставі постанови слідчого в особливо важливих справах ГП України від 05 жовтня 2012 року.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Припинено арешт, накладений постановою слідчого в особливо важливих справах ГП України ОСОБА_6 від 05 жовтня 2012 року, про визнання речовим доказом, заборону відчуження або вчинення інших правочинів щодо квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, та знято заборону на її відчуження і вчинення інших правочинів щодо цього майна.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, від імені якого діє представник, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Задовольняючи указаний позов у частині припинення арешту на квартиру, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є власником квартири, що встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва 09 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2013 року, та постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2014 року, проте підстави для накладення арешту у межах кримінальної справи, ініційованої саме позивачем, відпали; станом на день звернення із позовом до суду позивач позбавлений прав власника на квартиру через наявність запису про накладення арешту за постановою слідчого від 05 жовтня 2012 року; звернувшись до ГП України із заявою про зняття арешту з квартири, позивач отримав відмову у задоволенні його заяви, оскільки відсутні відповідні підстави, крім того, у листі ГП України також зазначалося, що обмежень у користуванні квартирою для законного власника слідством не встановлено.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що порушені права позивача підлягають судовому захисту саме у спосіб припинення арешту, накладеного постановою слідчого, та шляхом зняття заборони на його відчуження.

Проте із вказаними висновками суду першої інстанції не погодився апеляційний суд та, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що постановою слідчого від 05 жовтня 2012 року не було накладено арешту на квартиру, квартира була лише визнана речовим доказом, тому «суд не має права припинити чи зняти арешт з квартири, якого не існує».

Однак таких висновків апеляційний суд дійшов із порушенням норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ст. 41 Конституції Українита ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України установлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Разом із тим згідно з указаними роз'ясненнями вимоги особи, що грунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Зокрема, ч. 4 ст. 60 ЦПК України установлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Слід зазначити, що визначаючись із правовідносинами, які виникли між сторонами, та їх змістом на підставі наданих сторонами доказів, суд має відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності

Надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суди мають оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів і їх співвідношенню. При цьому суд має з'ясовувати як належність та допустимість доказів формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.

Проте усупереч вимогам вищевказаних норм процесуального права апеляційний суд не дослідив належним чином наявних у справі доказів та не надав їм належної правової оцінки, у результаті чого порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості установити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Так, згідно зі змістом постанови слідчого в особливо важливих справах ГП України молодшого радника юстиції ОСОБА_6 від 05 жовтня 2012 року визнано речовим доказом як об'єкт злочинних дій невстановлених осіб квартиру АДРЕСА_1; з метою забезпечення охорони прав та законних інтересів держави, фізичних і юридичних осіб зобов'язано Першу київську державну нотаріальну контору внести відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про заборону відчуження зазначеного нерухомого майна або вчинення інших правочинів щодо зазначеного майна до прийняття рішення у справі, а Київське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна - не проводити жодних дій, спрямованих на набуття або зміну права власності на дану квартиру; передано вказану квартиру для відповідального зберігання до КП «ЖЕК «Центральна» Шевченківської районної у м. Києві ради.

Крім того, відповідно до листа ГП України від 28 квітня 2014 року кримінальну справу № 49-3288 за фактом вчинення невстановленими особами злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, та за фактом підроблення і використання за попередньою змовою групою невстановлених осіб офіційних документів за ч. ч. 3, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України об'єднано 11 листопада 2012 року із кримінальною справою № 49-800 за обвинуваченням ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 у вчиненні ряду тяжких злочинів; 15 листопада 2013 року епізоди про вчинення злочинів вищевказаними особами внесено до ЄРДР; в об'єднаному кримінальному провадженні розслідуються обставини як незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_1, так і перевіряється можливість її фактичної приналежності ОСОБА_7, тому підстави для зняття арешту на теперішній час відсутні; обмежень у користуванні квартирою для законного власника слідство не встановлювало.

За таких обставин помилковим є висновок апеляційного суду, що постановою слідчого від 05 жовтня 2012 року не було накладено арешт на квартиру, а квартира була лише визнана речовим доказом, тому арешта не існує.

Таким чином, усупереч вищезазначеним нормам процесуального права апеляційний суд не перевірив у достатньому обсязі законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, не зазначив обставин і фактів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про наявність підстав для припинення арешту на майно позивача, та не з'ясував питання, чи можуть бути захищені права позивача в обраний ним спосіб та чи узгоджується обраний позивачем і судом спосіб захисту порушеного права із вищевказаними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Оскільки суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, а саме: ст. ст. 212-214, 303, 309, 316 ЦПК України, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак