АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/6752/15-ц 22-ц/774/2394/К/15
Справа № 214/6752/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/2394/К/15 суддя Щеняєва І.Б.
Категорія 26 ( ІІІ ) Доповідач Михайлів Л.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

25 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар: Маслова К.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Центральний гірничо- збагачувальний комбінат» - ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 06 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернлась до суду з позовом до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Центральний гірничо- збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ЦГЗК») про стягнення моральної шкоди, в звязку з ушкодження здоровя, посилаючись на отримання нею професійного захворювання внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, що підтверджується копією трудової книжки. Висновком МСЕК від 25.06.2014 року їй первинно було встановлено втрату професійної працездатності, в зв'язку з професійним захворюванням в розмірі 20 % починаючи з 02.06.2014 року. При повторному переогляді в МСЕК 26.05.2015 року їй було підтверджено 20 % втрати професійної працездатності. Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в умовах несприятливого мікроклімату, просила суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 243 600 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 06 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 30 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та на корись держави судовий збір у розмірі 3000 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «ЦГЗК» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, оскільки вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, судом першої інстанції не враховано відсутність доказів, які підтверджують факт спричинення моральної шкоди та вину відповідача. Судом не надано оцінки ОСОБА_5 розслідування профзахворювання від 06.05.2014 року у якому не визначено винних осіб у настанні професійного захворювання та не враховано роботу позивача й на інших підприємствах; розмір моральної шкоди необґрунтований; ПАТ «ЦГЗК» є не єдиним відповідачем по справі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, згідно копії трудової книжки, яка міститься в матеріалах справи, працювала на підприємстві відповідача ПАТ «ЦГЗК», в період часу з 09.04.2005 року по 17.12.2012 року за спеціальністю підземна стовбурова з повним робочим днем в підземних умовах (а.с. 7-9). 17 грудня 2012р. звільнилась за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 9.)

Рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 03.02.2014 року, ОСОБА_1 було встановлено діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої- другої ст., емфізема легень першої-другої ст.) у поєднанні з персистуючою бронхіальною астмою легкого ст.2 ст. Легенева недостатність першого-другого ступеню.

ОСОБА_5 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П - 4 від 06 травня 2014 року, встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання є робота на протязі 7 років і 8 місяця у цеху в умовах, впливу на організм шкідливих факторів, а саме: аерозоль пилу фіброгенної дії у повітрі робочої зони в параметрах, що перевищував гранично допустимі.

Відповідно до п. 17 акту причиною виникнення у позивача професійного захворювання стало перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Висновком МСЕК від 25.06.2014 року їй первинно було встановлено втрату професійної працездатності, в зв'язку з професійним захворюванням в розмірі 20 % без встановлення групи інвалідності з 02.06.2014 року. При наступному переогляді в МСЕК 26.05.2015 року їй було підтверджено 20 % втрати професійної працездатності до 01.06.2018року - дата переогляду. Встановлено потребу у забезпеченні лікарськими засобами, ВМП. /а.с.16-17/.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання нею трудових обовязків і повязане з виробництвом, і наявності у звязку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 153 КЗпП України, передбачено обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

ОСОБА_5 ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з акту розслідування професійного захворювання від 06.05.2014 року причиною професійного захворювання ОСОБА_1 є тривалий час роботи в умовах, які характеризувались важкою фізичною працею, внаслідок перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, без зазначення конкретних осіб яки порушили ст.. 153 КЗпП України та законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативи, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», у звязку із неможливістю визначення конкретних посадових осіб, в звязку із закінченням роботи позивача в ПАТ «ЦГЗК» 17.12.2012 року та враховуючи тривалий стаж роботи ОСОБА_1 впродовж 10 років 09 місяців в умовах впливу шкідливих виробничих факторів.

Проте порушення відповідачем положень ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України Про охорону праці, якими передбачено обовязок підприємства забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, встановлено самим актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 06.05.2014 року, а тому доводи відповідача про відсутність його вини у спричиненні моральної шкоди позивачу безпідставні.

При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача про добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці позивачем не знімають з відповідача обовязку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України Про охорону праці й нести відповідальність в установленому законом порядку за їх невиконання.

Спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки факт заподіяння такої шкоди у звязку з отриманими нею професійними захворюваннями встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушена проходити амбулаторний та стаціонарний курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих звязків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції інших рішень судів по цивільних справа відповідної категорії, є безпідставними, оскільки згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню лише обставини, встановлені судовим рішення у цивільних справах, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ПАТ «ЦГЗК» є не єдиним відповідачем по даній справі, оскільки позивач працювала на інших підприємствах, як необґрунтовані. Так, при вирішення даної справи, колегія суддів враховує, що стаж роботи позивача саме на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів складає 7 років 8 місяці, з чим погоджується і сам відповідач, не виключаючи при цьому, що підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужила і робота ОСОБА_1 на іншому підприємстві, стаж роботи позивача на якому є значно меншим ніж на підприємстві відповідача.

У звязку із чим доводи апелянта про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, спростовуються вищевикладеним та самими матеріалами справи. Крім того, сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоровя, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Проте, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, щодо визначеного судом розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування розяснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, виникнення професійного захворювання, тривалості праці позивача на протязі 7 років 8 місяців в умовах шкідливих факторів на підприємстві відповідача, а також її роботу на іншому підприємстві, розмір втрати професійної працездатності - 20%, без встановлення групи інвалідності, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і зменшити її з 30 000,00 гривень до 18 000 гривень.

Крім того, переглядаючи справу в суді апеляційної інстанції колегія суддів не може погодитись з розміром судового збору, який був стягнутий судовим рішення з відповідача на користь держави.

Так, при вирішенні питання розподілу судових витрат судом першої інстанції порушено ч.1, п. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», відповідно якої, ставка судового збору за подання до суду позовної заяви не майнового характеру становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, станом на 01 січня 2015 року становить 1218 грн.

Таким чином ухвалюючи рішення, суд першої інстанції помилково стягнув з ПАТ ЦГЗК на користь держави судовий збір у сумі 3000 грн., тому, в цій частині рішення суду підлягає зміні, відповідно до положень п.3ч.1ст.309 ЦПК України зі зменшенням розміру судового збору до 243,60 грн.

За таких обставин, апеляційна скарга ПАТ ЦГЗК підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, відповідно до положень п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307 п.3 ч.1 ст.309, ст.ст. 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 акціонерного товариства Центральний гірничо-збагачувальний комбінат- задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 06 жовтня 2015 року, змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з ОСОБА_3 акціонерного товариства Центральний гірничо-збагачувальний комбінат на користь ОСОБА_1, зменшивши цей розмір з 30 000 грн. до 18 000 грн., та в частині стягнення з ОСОБА_3 акціонерного товариства Центральний гірничо-збагачувальний комбінат на користь держави судового збору, зменшити розмір судового збору з 3 000 грн. до 243,60 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_6