Номер провадження: 22-ц/785/7405/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретарів: Томашевської К.В., Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання права власності,

встановила:

12 серпня 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в якій з урахуванням уточнень просив суд поділити спільне майно, яке складається з житлового будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Недєліна, 54-Б між ним та відповідачкою.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Недєліна, 54-Б за кожним, припинити право власності ОСОБА_4 на житловий будинок, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Недєліна, 54-Б.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси 27.07.2001 року, про що в книзі реєстрації актів зроблено відповідний актовий запис.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.11.2011 року шлюб між ними було розірвано.

Позивач ОСОБА_3 зазначив, що вони з відповідачкою набули нерухоме майно, а саме: житловий будинок №52-54 по вул. Недєліна у м. Одесі.

Будинок був у такому стані, що проживати в ньому було неможливо. Під час перебування у шлюбі будинок був повністю оновлений, повністю відремонтовані старі стіни, підлога тощо. Всі будівельні роботи проводилися ним особисто. До розірвання шлюбу відповідач переоформила фактично новостворений будинок на своє імя і отримала відповідні документи, житловому будинку присвоєно адресу: м. Одеса, вул. Недєліна, 54-Б.

Посилаючись на те, що у добровільному порядку розподілити житловий будинок не вдається можливим, оскільки відповідачка мешкає у цьому будинку та створює йому перешкоди для проживання, ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом.

У судове засідання відповідач не з'явилась, просила розглядати справу за її відсутності, надала заперечення, в яких вказувала, що між позивачем та нею було досягнуто усну домовленість, відповідно до якої ОСОБА_3 виїде з будинку та не буде висувати вимог щодо будинку, де вони проживали, натомість ОСОБА_4 відмовляється від своєї частки на автомобілі НОМЕР_1, НОМЕР_2 та FIAT PUNTO д/н НОМЕР_3 (а.с 99).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 червня 2015 у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування зазначеного судового рішення із ухваленням нового - про задоволення його позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду було ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 27 липня 2001 року по 23 листопада 2011 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.11.2011 року у справі №2-6860/11 був розірваний (а.с.5).

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 29 жовтня 2010 року обєкт, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Недєліна, 54-Б в цілому належить гр. ОСОБА_4 на праві приватної власності. Свідоцтво видане на підставі розпорядження Київської районної адміністрації ОМР від 25.10.2010 року №854 замість договору дарування від 18.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 ( а.с.101).

Вищевказаний обєкт нерухомості 15.11.2010 року було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за ОСОБА_4 на праві приватної власності (а.с. 102).

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із вимог, передбачених ст.ст. 60, 70, 71 СК України, згідно яких майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Крім того, суд правомірно зазначив, що відповідно до п.п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 11) поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 отримала в дар від ОСОБА_6 1/10 частину домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Недєліна, 52-54, що є предметом спору та що підтверджується договором дарування від 18.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (т.1, а.с. 242).

З підстав викладеного, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що відповідачу ОСОБА_4 спірне майно на теперішній час належить на підставі свідоцтва про право власності від 29 жовтня 2010 року (т.1, а.с.198), в результаті виділення після дарування частини домоволодіння в окрему одиницю), яке було отримано ОСОБА_4 замість вищевказаного договору дарування від 18.11.2006 року.

При цьому, суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, то відповідач ОСОБА_4 набула право власності на спірний будинок на підставі вищевказаного договору дарування від 18.11.2006 року.

Що стосується доводів апелянта ОСОБА_3 про те, що він повністю оновив та відремонтував даний будинок, то зазначені доводи жодним чином не знайшли свого підтвердження в матеріалах.

Показання свідків з питання того, за чиї кошти робився ремонт будинку, то вони є суперечливими та протилежними з боку обох сторін, а тому суд першої інстанції обгрунтовано не взяв їх до уваги.

Разом з тим, суд врахував, що і позивач і відповідач протягом сімейного життя працювали та отримували кошти на утримання сімї, що не заперечувалося сторонами по справі. Крім того, у відповідачки ОСОБА_4 була квартира та на кошти, отримані від її продажу колишня сім'я робила ремонт у спірному будинку.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_3 посилався на те, що спірний будинок належить відповідачу ОСОБА_4, однак за час шлюбу значно збільшився у своїй вартості за рахунок трудових та грошових затрат обох сторін, які були подружжям, а тому він має бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя. Проте, позивачем ні в первісному, ні в уточненому позові не заявлено позовної вимоги про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя.

У відповідності до ч.1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого із подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених зазначеною статтею правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз унаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як обєкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна й істотність такого збільшення підлягає зясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості обєкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного із них не є тим фактором, який безумовно свідчить про істотність збільшення вартості обєкта.

Однак, позивач ОСОБА_3 не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів того, що спірний будинок істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя або його особистих затрат.

В ході розгляду справи позивачем не було заявлено клопотань про призначення експертизи, на розгляд якої було б поставлено питання щодо визначення вартості будинку до та після його покращення, яка частина покращень у вартості всього будинку, та чи є ці покращення істотними змінами у вартості будинку.

Що стосується посилання апелянта на те, що на час виникнення спору в суді, подарованого ОСОБА_6 на користь відповідача ОСОБА_4 1/10 частини домоволодіння по вул. Недєліна № 52-54 в м. Одесі, вже не існувало, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Свідоцтво про право власності на імя ОСОБА_4 на спірний житловий будинок було видано 29 жовтня 2010 року на підставі Розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 25.10.2010 року № 854, замість договору дарування від 18.11.2006 року (т.1, а.с.198).

Тому мова йде не про новостворений обєкт, а про один і той же обєкт нерухомості спірний житловий будинок, в якому було добудовано приміщення, площею 17,9 кв.м., та якому була присвоєна нова адреса: м. Одеса, вул. Недєліна, 54-Б.

Крім того, як вбачається із Звітів про оцінку майна, наданих відповідачем ОСОБА_4 до матеріалів справи, ринкова вартість 1/10 частини домоволодіння до виділення в одиницю станом на дату дарування становила 138 300,00 грн. (т.1, а.с. 231, т.2, а.с.166).

В свою чергу, відповідно до Звітів про оцінку майна житлового будинку за адресою: м.Одеса, вул. Недєліна, 54- Б станом на дату розірвання шлюбу 05.12.2011 року, його вартість становила 257 600,00 грн. (т.1, а.с.186), т.2, а.с.195).

Проте, за вказаний період часу з 2006 по 2011 рік відбулася інфляція, що значно знизила відсотковий рівень зростання вартості будинку.

З огляду на викладене, аналізу наданих сторонами суду доказів, слід дійти висновку про те, що збільшення вартості спірного будинку мало місце не внаслідок затрат сторін на ремонт квартири та переобладнання будинку, а внаслідок загального подорожчання даного нерухомого майна в результаті інфляційних явищ.

Сторонами не оспорюється та підтверджується матеріалами справи, що у спірному будинку в період шлюбу сторін була здійснена реконструкція, шляхом добудови житлового приміщення, площею 17,9 кв.м., однак дана добудова не свідчить про істотне збільшення вартості спірного будинку і апелянт не спростував вищевказаного висновку суду першої інстанції (т.2, а.с.143).

Крім того, при розірванні шлюбу сторони досягли згоди на розділ мана, згідно якої позивач ОСОБА_3 виїде з будинку та не буде висувати вимог щодо будинку, де вони проживали, натомість ОСОБА_4 відмовляється від своєї частки на автомобілі НОМЕР_1, НОМЕР_2 та FIAT PUNTO д/н НОМЕР_3.

Зазначені обставини визнаються сторонами, а також підтверджуються матеріалами справи, а саме: рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.11.2011 року (т.1, а.с.5); апеляційною скаргою ОСОБА_3 по теперішній справі (т.2, а.с.115) та запереченнями ОСОБА_4 на апеляційну скаргу (т.2, а.с.139-142).

Однак, після предявлення даних позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 в свою чергу також предявила позовні вимоги до ОСОБА_3 про розподіл вищевказаних автомобілів, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.10.2015 року був залишений без задоволення (т.2, а.с.238-243).

Разом з тим, вказаним судовим рішенням було встановлено, що вказані автомобілі були придбані сторонами в період шлюбу, однак в подальшому право власності на них було зареєстровано за позивачем ОСОБА_3, який на теперішній час здійснив їх реалізацію на користь третіх осіб.

Зазначені обставини свідчать про те, що між сторонами ще до виникнення даного судового спору було вирішено питання щодо розподілу спільного майна подружжя.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_7

ОСОБА_2