Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про виділ частки будинку в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про виділ частки будинку в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою, посилаючись на те, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить Ѕ частини будинку по АДРЕСА_1. Інша частина належить відповідачам - по 1/6 частки кожному. Фактично вона користується квартирою № 1, відповідач ОСОБА_7 - квартирою № 2. ОСОБА_7 перешкоджає їй користуватися спадковим майном, не бажає в добровільному порядку вирішити питання про поділ майна.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 просила поділити будинок по АДРЕСА_1 за першим варіантом поділу житлового будинку з прибудовами - по Ѕ частини з відступом від ідеальних часток за висновком судової будівельно-технічної експертизи від 21 липня 2014 року № 180/181/182/14, виділивши їй позначене на плані помаранчевим кольором: квартиру № 1, яка складається із: прим. 1-2 - кухня площею 12,4 кв. м, прим. 1-3 - санвузол площею 4 кв. м, прим. 1-4 - житлова кімната площею 7,6 кв. м, прим. 2-3 - житлова кімната площею 7 кв. м, всього площа квартири № 1 у будинку літ. А-1 з верандою літ. а складає 35,1 кв. м; погріб літ. «А.1», ганок літ. «а», літню кухню літ. «Б», літню кухню літ. «В», ганок літ. «в», колонку № 6, басейн літ. «Ж», 1/2 частини воріт № 1, огорожі № № 2, 3, 5, тротуари доріжок літ. 1. Відповідачам виділити із зазначеного варіанта поділу визначене на плані додатку 1 зеленим кольором; установити, що у зазначеному будинку разом з надвірними будівлями та спорудами частка власника квартири № 1 після поділу складає 47/100, частка власника квартири № 2 після поділу складає 53/100; визначити між нею та співвласниками порядок користування земельною ділянкою за першим варіантом поділу будинку та земельної ділянки (додаток 2 експертизи), виділивши їй у користування 1/2 його частини, зазначену у плані помаранчевим кольором; стягнути з відповідачів на її користь 15 937,50 грн грошової компенсації як власнику квартири № 1 будинку; стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 7 189,71 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_6 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судом установлено, що ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 16 жовтня 2000 року, належав будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 серпня 2012 року спадкоємцем майна Ѕ частини будинку є донька ОСОБА_10 - ОСОБА_6, спадкоємцями майна - по 1/6 частини - є онуки ОСОБА_10: відповідачі ОСОБА_9, ОСОБА_8 та ОСОБА_7

ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частки будинку. Інші спадкоємці свідоцтво про право на спадщину за законом не отримували, право власності на частку у будинку у встановленому законом порядку не реєстрували. Право власності ОСОБА_6 на 1/2 частини будинку зареєстровано в КП ДМБТІ, що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав від 21 серпня 2012 року.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 про виділ її частки домоволодіння в натурі, суди виходили з того, що не може бути виділено одному із співвласників його частку, якщо кожному із співвласників не може бути виділено відокремлену частину будинковолодіння з самостійними виходами.

Так, виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК України. Верховним Судом України у абзаці 1 пункту 6 постанови Пленуму від 04 жовтня 1991 року № 2 «Про практику застосування законодавства, що регулює право власності громадян на житловий будинок» передбачає, що судом при вирішенні справ про виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру).

Оскільки висновком судової будівельно-технічної експертизи від 21 липня 2014 року № 180/181/182-14 встановлено, що кожному із співвласників спірного житлового будинку не може бути виділено відокремлену частину, письмова згода співвласників майна на поділ майна відсутня, місцевий суд, з чим погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову в частині виділу позивачеві частини майна, яка відповідає її частці у спадкуванні.

Судами також встановлено, що земельна ділянка, на якій розташований спірний житловий будинок, була виділена ОСОБА_10 відповідно до рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради від 30 вересня 1958 року № 2320. За життя спадкодавцем не було оформлено земельну ділянку у власність.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою, місцевий суд виходив із того, що позивачем не надано доказів належності їй на праві власності будь-якої частки у праві власності на земельну ділянку, на якій розміщений будинок. Та з тих підстав, що відповідачами не зареєстровано право власності на відповідні частки у спірному будинковолодінні.

Апеляційний суд вважав, що оскільки відсутні підстави для виділу позивачу її частки в натурі, то відсутні підстави і для задоволення позову в частині визначення порядку користування земельною ділянкою.

Однак з такими висновками судів погодитись не можна враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 3 ст. 1296 цього кодексу передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ч. 2 ст. 1297 ЦК України якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Із свідоцтва про спадщину позивача вбачається, та не спростовано відповідачами, що останні прийняли спадщину, яка належить їм з часу відкриття спадщини, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, на якій розташований спірний житловий будинок, була виділена спадкодавцю відповідно до рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради від 30 вересня 1958 року № 2320, що підтверджено наявними у матеріалах справи та не спростованими відповідачами довідкою про землекористування від 09 січня 1959 року, з доданим до неї планом земельної ділянки та актом від 09 грудня 1958 року про відведення земельної ділянки у розмірі 576 кв. м під індивідуальну забудову (а. с. 15-17). 12 червня 2000 року побудований спадкоємцем будинок АДРЕСА_1був введений в експлуатацію згідно з актом державної технічної комісії, який був затверджений рішенням Виконавчого комітету Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська від 18 серпня 2000 року про визнання права власності на спірне домоволодіння, на підставі якого було видано свідоцтво про право власності від 16 жовтня 2000 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

На момент розгляду спору є чинним ЗК України, що набрав чинності з 01 січня 2002 року (п. 1 розділу 9 «Прикінцеві положення» ЗК України).

Відповідно до п. 7 розділу 10 «Перехідні положення» ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше чинним законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Отже, при переході права власності на будівлі та споруди у порядку спадкування до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України, до спадкоємців від спадкодавця переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди.

Судом не звернуто уваги, що сторони набули права власності на будинок до 01 січня 2002 року, а тому разом з правом власності на будинок до них перейшло і право користування спірною земельною ділянкою, на якій розташовано будинок.

Пунктом 6 розділу 10 «Перехідні положення» ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Однак Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 п. 6 розділу 10 «Перехідні положення» ЗК України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), оскільки суперечить положенням ч. 4 ст. 13, ч. 2 ст. 14, ч. 3 ст. 22, ч. 1 ст. 24, частин 1, 2, 4 ст. 41 Конституції України.

Пункт 6 Перехідних положень ЗК України 2001 року з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 передбачає збереження права користування земельними ділянками, які на час введення в дію цього Кодексу громадяни та юридичні особи мали у постійному користуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

У справах за позовом осіб, яким належні на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди, розташовані на земельній ділянці, яка знаходиться в їх користуванні, про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою суд повинен з'ясувати і врахувати можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель і споруд тощо.

Місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позову про визначення порядку користування земельною ділянкою на зазначене уваги не звернув, а апеляційний суд у порушення п. 3 ч. 1 ст. 315 ЦПК України в ухвалі взагалі не вказав мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали в цій частині, і положення закону, яким він керувався.

Оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визначення порядку користування земельною ділянкою скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана