печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2015 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Литвинової І.В.

при секретарі Іванові Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просить з урахуванням уточнених позовних вимог стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості по сплаті гарантійного внеску у розмірі 28 000,00 грн., суму заборгованості по сплаті штрафу у розмірі 28 000,00 грн., суму заборгованості по сплаті 3% річних у розмірі 455,40 грн., а всього: 56 455, 40 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 15.08.2014 між ним та відповідачем був укладений попередній договір, внаслідок якого вони дійшли згоди до 31 серпня 2014 року підписати та нотаріально посвідчити основний договір купівлі - продажу 3-ох кімнатної квартири, загальною площею 73,37 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності відповідачу.

Крім того, позивач під час підписання попереднього договору, на підтвердження своїх зобов'язань укласти основний договір купівлі продажу квартири, передав, а відповідач прийняв гарантійну суму у розмірі 28000,00 грн., по курсу НБУ еквівалентно 2000 доларів США, що передбачено п.10.1 Договору.

Позивач зазначає, що станом на даний час йому не повернуті грошові кошти, чим порушені його права.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з урахуванням уточнень, просила задовольнити позовні вимоги.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, але не заперечував щодо обов'язку повернути позивачу 28000 грн., які він отримав за договором.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Судом встановлено, що 15.08.2014 між сторонами було укладено попередній договір, відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 гарантійну суму в розмірі 28 000,00 грн.

Однак, станом на дату пред'явлення позову, основний договір укладено не було, оскільки наявна заборона на відчуження квартири.

Відповідно до п. 4 попереднього договору відповідач запевнив позивача, що на вищезазначену квартиру не накладено обтяжень третіми особами, відсутні будь-які арешти та податкові застави, а також немає будь-яких заборон на її відчуження.

17 жовтня 2014 року позивач звернувся до відповідача з претензією - вимогою повернути сплачені кошти та відшкодувати штраф у розмірі гарантійної суми, що разом становить 56 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст.216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст. 11 ЦПК України. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що попередній договір купівлі - продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений 15.08.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є нікчемним з огляду на не додержання сторонами його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь - якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 216 ЦК України відповідач повинен повернути позивачу усе одержано на виконання нікчемного правочину.

На виконання нікчемного правочину відповідач одержав грошові кошти в загальній сумі 28 000,00 грн. Вказані вимоги позивача в цій частині є повністю обґрунтованими, і підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд відхиляє вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу та 3% річних, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язань.

Попереднім договором від 15.04.2014, укладеними між сторонами, видом забезпечення зобов'язання передбачений гарантійний платіж у розмірі 28 000,00 гривень.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Однак, встановлений сторонами у договорі спосіб забезпечення, не передбачений законом, не має суперечити імперативним нормам закону та моральним засадам суспільства. При цьому забезпечення зобов'язання по суті створює нове зобов'язання (забезпечувальне), яке є додатковим, завжди виникає у зв'язку із основним зобов'язанням та залежить від долі останнього.

Таким чином, застосування способу забезпечення зобов'язання може мати місце лише у випадках наявності зобов'язання, яке у даному випадку мало б випливати із договору купівлі - продажу квартири.

Зважаючи на те, що основний договір між сторонами не був укладений та ураховуючи, що зазначений у договорі гарантійний платіж фактично є збитками позивача, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача штрафу та 3% річних.

Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати від частини вимог, які підлягають задоволенню у розмірі 280,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 216, 236 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 27, 31, 58-61, 79, 88, 212-215, 218, ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) грошові кошти в розмірі 28000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 280 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.В.Литвинова