АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Козленко Г.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Невідомої Т.О.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації, комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва», треті особи: ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, Київська міська рада про вселення, визнання права користування жилим приміщенням, визнання наймачем квартири, скасування розпоряджень та визнання недійсним ордеру на жиле приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив: скасувати Розпорядження Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.12.2013 року за №810 про включення до складу службових приміщень однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та Розпорядження Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.12.2013 року за № 861 про надання ОСОБА_4 вказаної квартири, визнати недійсним виданий відділом обліку та розподілу житлової площі Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації спеціальний ордер на ім'я ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_5, визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1, визнати позивача наймачем та вселити його до спірної квартири.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Зазначає, що проживаючи у спірній квартирі позивач оплачував рахунки за житлово-комунальні послуги, комунальні платежі, що підтверджується відповідними квитанціями, піклувався станом помешкання, здійснював за власні кошти косметичний ремонт квартири. ОСОБА_6 був рідним батьком позивача і вони з ним проживали спільно, мали спільний побут, взаємні права та обов'язки.

Позивач із батьком проживали однією сім'єю, а отже, позивач проживав у квартирі як член сім'ї.

Посилається на те, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться на дев'ятому поверсі житлового будинку та на момент звернення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва», з клопотанням до Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації про надання спірній квартирі статусу «службової» вказана квартира не була вільною, оскільки після смерті свого батька в цій квартирі як член сім'ї наймача продовжував проживати позивач. Згоди на добровільне виселення позивачем із займаної квартири не надавалось. Рішення суду про примусове виселення позивача зі спірної квартири немає.

Крім того, згідно ч.2 п.14 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень, затверджених постаново Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 року за № 470, тривалість часу сумлінної роботи на одному підприємстві, в установі, організації встановлюється: для взяття на облік за місцем роботи трудовим колективом підприємства, установи, організації, а за місцем проживання виконавчим комітетом Ради народних депутатів даного населеного пункту разом з радою профспілки, але не може бути менше 15 років. Проте, відповідно до клопотання КП «Грушківське» ОСОБА_4 перебуває на займаній посаді з 2000 року, тобто 14 років.

Вказує на те, що ОСОБА_4 разом зі своєю сім'єю досі проживає за місцем своєї попередньої реєстрації, а саме: за адресою: АДРЕСА_2. В спірній квартирі, в якій досі знаходяться речі позивача і який позбавлений можливості користування вказаним житлом, ОСОБА_4 не проживає.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації Деревицька Н.В. проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду залишити без змін.

Відповідач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» та треті особи: ОСОБА_4 яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, Київська міська рада в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що подружжя ОСОБА_1 в березні 1997 року отримало два ордера на житлові приміщення. Один ордер отримав ОСОБА_6 на сім'ю із двох осіб (наймач та ОСОБА_10 - донька наймача від першого шлюбу) на право зайняття житлового приміщення площею 12,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1. Другий ордер отримала ОСОБА_11 на сім'ю з трьох осіб (наймач та їх спільні сини - ОСОБА_10 та позивач ОСОБА_1) на право зайняття житлового приміщення площею 16,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.10, 12, 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 наймач квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 помер.

Згідно довідки КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.10.2014 року № 2175, ОСОБА_6 дійсно був зареєстрований та проживав у спірній квартирі з 27.05.1997 року по день смерті 30.09.2013 року та знятий з реєстраційного обліку 12.11.2013 року.

Позивач починаючи з 25.05.1997 року і по теперішній час, виходячи з паспортних даних, зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3, що також підтверджується довідкою №3712 від 09.12.2014 року та довідкою форми №3 від 09.12.2014 року, виданими КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації.

Від КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації до відділу обліку та розподілу житлової площі Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації надійшло повідомлення про звільнення квартири АДРЕСА_1, яка є неприватизованою, житлову площу звільнив наймач ОСОБА_6, причина звільнення свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 01.10.2013 року (а.с.20).

05.11.2013 року комісією в складі заступника директора з благоустрою КП «Грушківське» ОСОБА_7, майстра техдільниці № 5 ОСОБА_12 та майстра техдільниці №8 ОСОБА_13, складено акт про те, що ними була проведена перевірка факту проживання осіб в квартирі АДРЕСА_1. В результаті перевірки та спілкування з сусідами та двірником встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 більше місяця ніхто не проживає. Квартира опечатана.

Відповідно до Розпорядження Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації №810 від 17.12.2013 року «Про закріплення як службової житлової площі за комунальним підприємством «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації, робітнику з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями КП «Індустріальне» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_4 надано на родину з чотирьох осіб службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка була включена до складу службових житлових приміщень та закріплена за КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації.

Розпорядженням Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації № 861 від 27.12.2013 року внесено зміни до вищевказаного розпорядження та у зв'язку зі змінами в складі родини надано ОСОБА_4 ту саму службову однокімнатну квартиру на родину з двох осіб (вона та син - ОСОБА_5) (а.с.16).

На підставі вказаного Розпорядження, 30.12.2013 року ОСОБА_4 отримала ордер НОМЕР_2 на право зайняття службового житлового приміщення (спірної квартири) на сім'ю з двох осіб.

Згідно довідки КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Соломянської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_4 дійсно зареєстрована і проживає в спірній квартирі і сплачує рахунки по квартплаті і комунальним послугам з моменту прописки (реєстрації) - 13.01.2014 року, про що свідчить довідка форми №3, згідно якої у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 та її син ОСОБА_5 Фактичне проживання ОСОБА_4 із сином у спірній квартирі також підтверджується відповідними актами КП «Грушківське» від 03.04.2014 року та від 10.10.2014 року.

15.02.2014 року ОСОБА_4 зверталася до Соломянського районного управління ГУ МВС України в м. Києві з приводу конфлікту, який виник між нею та ОСОБА_14 з приводу спірних питань щодо проживання у спірній квартирі, що підтверджується відповідною довідкою Солом'янського районного управління ГУ МВС України в м. Києві.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував його тим, що він є рідним сином померлого наймача, постійно проживав з останнім починаючи з 1997 року, а тому на підставі ст.65 ЖК УРСР набув рівного права користування жилим приміщенням як і наймач.

Проте, такі вимоги є безпідставними та недоведеними, з огляду на наступне.

Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За статтею 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Частинами 1, 2 ст.64 ЖК УРСР встановлено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст.106 ЖК УРСР повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

З контексту вищезазначених норм вбачається, що для вселення у спірну квартиру ОСОБА_1 була необхідна письмова згода всіх повнолітніх членів сім'ї, а також звернення до державних органів про проведення такої реєстрації за місцезнаходженням житла.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем належних доказів на підтвердження: згоди на наймача на вселення позивача та його постійного проживання в спірній квартирі; того, що квартира АДРЕСА_1 була постійним місцем проживання позивача та останній вів з батьком спільне господарство; тривалості часу його проживання, не надано.

Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач надав три квитанції про сплату комунальних послуг по спірній квартирі, дві з яких сплачені за період життя померлого наймача спірної квартири (24.07.2013 року та 03.08.2013 року) та одна сплачена 17.02.2014 року - через два дні після звернення ОСОБА_4 до Соломянського районного управління ГУ МВС України в м. Києві. Крім того, з квитанції про сплату за житлово-комунальні послуги за січень 2014 року по спірній квартирі вбачається наявність боргу в розмірі 10906,19 грн.

Разом з тим, такі квитанції не можуть слугувати доказом, що позивач був членом сім'ї померлого наймача - ОСОБА_6, оскільки особовий рахунок НОМЕР_3 не був оформлений на позивача, а по друге квитанція надається на квартиру, де графу ПІБ платник заповнює за бажанням, будь яких інших доказів, що вказані квитанції були сплачені за особисті кошти та особисто позивачем суду надано не було.

Також є вірним висновок суду, що договір купівлі-продажу №148/12-11 від 12.11.2013 року, згідно якого передбачена відповідна купівля-продаж товару з його доставкою за адресою: АДРЕСА_1 не є доказом, що позивач проживав разом з ОСОБА_6 як член сім'ї наймача, оскільки ці дії відбувалися з боку позивача після смерті наймача спірної квартири.

З матеріалів справи убачається, що спірна квартира є неприватизованою і віднесена до числа службових, там наразі зареєстрована та проживає ОСОБА_4 зі своїм неповнолітнім сином.

Крім того, позивач весь цей час зберігає за собою право на проживання в іншому житловому приміщенні - у квартирі АДРЕСА_3 за місцем своєї реєстрації, де наймачем є його мати.

Узагальнюючи викладене, апеляційна інстанція погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що оскільки позивач не набув самостійного права на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, то відповідно його право не порушене, а тому суд першої інстанції підставно відмовив у задовленні решти позовних вимог.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_4 пропрацювала на займаній посаді лише 14 років та не має права на отримання житла відповідно до Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень, є безпідставними, оскільки ці обставини не підлягають з'ясуванню при вирішенні даного спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було дано невірну оцінку доказам колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України про їх належність та допустимість.

В апеляційній скарзі апелянтом не наведено доводів, які б спростували висновки суду, викладені в рішенні. Крім того, при розгляді справи у апеляційному суді представники позивача не надали доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: