УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_4, посилаючись на те, що з 1996 року вони з ОСОБА_4 почали проживати однією сім'єю у м. Харкові, а з 2001 року переїхали до м. Києва і почали орендувати квартиру за адресою: АДРЕСА_1, а з 7 листопада 2003 року, після придбання частини будинку, почали проживати однією сім'єю за цією адресою. Договір купівлі-продажу 19/50 частин будинку був оформлений на ОСОБА_4, тому що вони в подальшому планували зареєструвати шлюб. Для придбання будинку він брав гроші в сумі 30 тис. дол.. США в борг у свого знайомого ОСОБА_5 На момент придбання будинку він займався діяльністю, пов'язаною з придбанням за кордоном автомобілів, а відповідач на той час взагалі не працювала і повністю була на його утриманні до 2011 року. Оскільки в період спільного проживання без реєстрації шлюбу, ними за спільні кошти зароблені спільною працею, було придбано у власність вище зазначену частину будинку, позивач вважає вказане майно спільним сумісним майном.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 5 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано по 19/50 частин будівлі за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_3 право власності на 38/100 частин будинку за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 38/100 частин будинку за адресою: АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові виходив із того, що позивачем не надано доказів про власну участь у набутті спірного майна, оскільки сам по собі факт проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня його участі працею, коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що сторони в період придбання спірного будинку (7 листопада 2003 рік) проживали без реєстрації шлюбу однією сім'єю, а будинок придбаний за спільно зароблені кошти.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 7 листопада 2003 року ОСОБА_4 купила 19/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач в обґрунтування вимог посилався на те, що вони з відповідачем з 1996 року по 2011 рік перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, набували спільну сумісну власність, зокрема спірний будинок, і мали взаємні права.

Суди, розглядаючи справу, правильно виходили із того, що спірні правовідносини виникли між сторонами до набрання чинності Сімейним кодексом України, тому до них підлягають застосуванню норми КпШС України.

Статтею 22 КпШС України було визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і тому в разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Нормами чинного на той час КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а вказані правовідносини регулювалися нормами Закону України «Про власність».

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі, працею й коштами у створенні спільної власності.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, позивач мав надати суду належні та допустимі докази про її участь у набутті спірних нежитлових приміщень, оскільки сам по собі факт проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу не є таким доказом.

Матеріали справи не містять доказів участі позивача у придбанні спірного нерухомого майна.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, позивачем не надано доказів про власну участь у набутті спірного майна.

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, рішення суду в зазначеній частині відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи й скасоване апеляційним судом помилково.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2015 року скасувати та залишити в силі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 5 березня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська