У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк на рішення Рівненського міського суду від 22 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а :

13 жовтня 2014 року ПАТ КБ „ПриватБанк звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 839 420 євро кредитної заборгованості. В подальшому банк свої позовні вимоги до ОСОБА_1 уточнив і просив суд стягнути з відповідача 711 437, 17 євро, з яких: 172 574, 77 заборгованість за тілом кредиту; 311 240, 22 євро заборгованість за відсотками за користування кредитом; 181 875, 86 євро комісійних та 227 622, 18 євро пені (а. с. 2-5, 53-56).

Рішенням Рівненського міського суду від 22 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивач посилався на те, що до своєї позовної заяви він додав належним чином завірену копію кредитного договору № 1715 від 20 серпня 2008 року та копію ордера-розпорядження, з яких вбачається, що відповідач отримав у банку кредит у розмірі 190 000 євро строком до 5 серпня 2013 року, який ОСОБА_1 зобовязався повернути та сплатити банку відсотки за його користування у строки та в порядку, що визначені кредитним договором. Крім того, суду був наданий розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором.

Строк дії кредитного договору сторонами був визначений до 5 серпня 2013 року, а тому відповідно до правил ч. 5 ст. 261 ЦК України банк позовної давності не пропустив, оскільки даний позов предявив у жовтні 2014 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Покликаючись на ці обставини, позивач рішення місцевого суду про відмову у задоволенні його позову у звязку з недоведеністю вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення його позовних вимог.

В запереченні на апеляційну скаргу відповідач рішення місцевого суду вважав законним та обґрунтованим і просив апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 20 серпня 2008 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк, правонаступником якого є ПАТ КБ „ПриватБанк, і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1715, на підставі якого відповідач отримав у банку кредитні кошти у сумі 190 000 євро під 15 % річних строком до 2 серпня 2013 року (а. с. 7-10).

Як видно з матеріалів справи, в порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідач узятих на себе зобовязань за кредитним договором № 1715 від 20 серпня 2008 року не виконав і станом на 30 січня 2009 року допустив перед банком заборгованість на загальну суму 258 458, 9 євро.

У звязку із цим позивач ПАТ КБ „ПриватБанк у лютому 2009 року, скориставшись наданим йому законом та укладеним із відповідачем кредитним правочином правом вимагати дострокового повернення всього кредиту, звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 2 806 292, 25 грн. ( або 258 458, 9 євро) заборгованості за кредитним договором № 1715 від 20 серпня 2008 року.

Рішенням Рівненського міського суду від 8 червня 2011 року позов ПАТ КБ „ПриватБанк до ОСОБА_1 було задоволено і в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором № 1715 від 20 серпня 2008 року у розмірі 2 806 292, 25 грн. (або 258 458, 9 євро) було звернуто стягнення на належний ОСОБА_1 предмет іпотеки нежитлову будівлю, офісно-складські приміщення загальною площею 533, 3 кв. м на вул. Барона Штейнгеля, 139 б, у с. Городок Рівненського району Рівненської області шляхом надання позивачу права від імені відповідача на відчуження предмета іпотеки іншій особі (а. с. 141-142).

Рішення Рівненського міського суду від 8 червня 2011 року набрало законної сили. Даних про його реалізацію, про вартість продажу іпотечного майна чи про неможливість виконання судового рішення позивач місцевому суду не надав.

Всі заперечення відповідача із цього приводу стягувач проігнорував.

Частина 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку», якою встановлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки, не виключає права кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки решту боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобовязанням.

Зважаючи на те, що ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачає необхідність зазначення в рішенні суду лише початкової ціни предмета іпотеки та допускає можливість зміни фактичної ціни продажу предмета іпотеки в процесі його реалізації, вимога про стягнення суми боргу, не покритого іпотечним майном, повинна заявлятися стягувачем лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобовязанням.

Проте, як уже будо зазначено вище, позивач про результати фактичного звернення стягнення на належний відповідачу предмет іпотеки за рішенням Рівненського міського суду від 8 червня 2011 року місцевому суду не повідомив і допустимих законом доказів із цього приводу в порушення вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України суду не подав.

Відповідно до законодавства наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Разом із тим, задоволення подібних позовних вимог можливе лише в разі, коли суду будуть надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання.

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Відмовляючи позивачу у задоволенні його позовних вимог до відповідача про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором № 1715 від 20 серпня 2008 року у розмірі 711 437, 17 євро (з яких: 172 574, 77 заборгованість за тілом кредиту; 311 240, 22 євро заборгованість за відсотками за користування кредитом; 181 875, 86 євро комісійних та 227 622, 18 євро пені), які були предявлені банком до ОСОБА_1 у даній справі, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що у 2011 році банк скористався своїм правом на дострокове повернення всього кредиту та що з метою дострокового погашення всієї кредитної заборгованості за кредитним договором № 1715 від 20 серпня 2008 року за рішенням суду мало місце звернення стягнення на належний відповідачу предмет іпотеки, а відтак строк кредитного договору сторін закінчився, і між ними існують лише невиконані зобовязальні правовідносини, а тому банк, використавши у 2011 році своє право на дострокове повернення всього кредиту, після рішення Рівненського міського суду від 8 червня 2011 року, яким у рахунок дострокового погашення всієї кредитної заборгованості було звернуто стягнення на належний відповідачу предмет іпотеки, не має права на повторне стягнення з боржника тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та пені (в т. ч. після 2 серпня 2013 року - дати закінчення строку дії кредитного договору у випадку, якщо позивачем не було б застосовано право на дострокове повернення всього кредиту).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 17 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснив, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Однак позовних вимог такого характеру позивач до відповідача у даній справі не предявив.

Тому зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, зясувавши дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Достатніх підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки доводи поданої апеляційної скарги обґрунтованості зроблених місцевим судом висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 22 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: