АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 754/1512/15-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Клочко І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною Білоуса Андрія Володимировича в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 серпня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у лютому 2015 року.

Зазначав, що 13.02.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №К2V4AB04183431, відповідно до якого банк надав відповідачу грошові кошти в розмірі 10 005,77 доларів США у строк до 09.02.2012 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13.02.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель відповідає в повному обсязі по борговим зобов'язанням ОСОБА_4

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, станом на 24.10.2014 року утворилась заборгованість в розмірі 17 708,51 доларів США, що за курсом НБУ станом на 24.10.2014 року складає 229 325,20 грн., яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 31 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 13.02.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №К2V4AB04183431.

Згідно п. 7.1 кредитного договору банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівкою через касу на строк з 13.02.2007 року по 09.02.2012 року у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 10 005,76 доларів США, на наступні цілі: 9 900,00 доларів США для купівлі автомобіля, 34,00 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 2 403,33 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, а також 99,00 доларів США для сплати винагороди за надання фінансового інструменту зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та 0,22% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору.

Періодом сплати встановлено з 10 по 15 число кожного місяця.

Пунктом 7.3 кредитного договору передбачено, що забезпечення виконання позичальником зобов'язання за даним договором виступає застава автомобіля «Daewoo Nexia».

В той же день, 13.02.2007 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Як вбачається з матеріалів справи, банк виконав свої обов'язки за кредитним договором №К2V4AB04183431 від 13.02.2007 року, що підтверджується заявою на видачу готівки №1 та квитанцією №2 від 13.02.2007 року.

22.08.2009 року ОСОБА_4, у зв'язку з неможливістю сплачувати відповідні платежі по кредитному договору, передав у заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіль «Daewoo Nexia», 2006 року випуску, разом з технічним паспортом на автомобіль та один комплект ключів, з метою реалізації автомобіля та погашення заборгованості по кредитному договору від 13.02.2007 року.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач, з посиланням на неналежне виконання відповідачами взятих на себе зобов'язань, просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором в сумі 17 708,51 доларів США, що за курсом НБУ станом на 24.10.2014 року складає 229 325,20 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 6 695,09 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 9 879,55 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 682,31 доларів США та пені в сумі 451,56 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновків, що оскільки автомобіль, який було придбано за кредитні кошти в позасудовому порядку було передано позивачу по акту в рахунок погашення залишку заборгованості, а суму, яку було отримано від реалізації автомобіля, не відображено у доданому до позовної заяви розрахунку заборгованості та не надано доказів, які б підтверджували реалізацію переданого по акту автомобіля, заявлений позивачем розмір заборгованості є не обґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню.

Натомість колегія суддів не може повною мірою погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зробивши висновок про те, що сума від продажу автомобіля не врахована позивачем, суд першої інстанції належним чином не перевірив розрахунок заборгованості, наданий банком, не з`ясував обставини пов'язані з фактом реалізації автомобіля. Крім того, суд не звернув уваги на те, що строк кредитного договору закінчився та не перевірив чи всі зобов`язання позичальника за таким договором виконані, чи вистачило суми від продажу автомобіля на погашення всієї заборгованості по кредитному договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач отримав кредит на умовах, передбачених кредитним договором від 13.02.2007 року.

Відповідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Отже, на підставі акту від 22.08.2009 року ОСОБА_4 передав у заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіль «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1, 2006 року випуску, який знаходиться у заставі банку разом з технічним паспортом на автомобіль та одним комплектом ключів, з метою реалізації автомобіля та погашення заборгованості по кредитному договору.

10.09.2010 року ОСОБА_4 видав довіреність, строком на 3 роки на ім`я ПАТ КБ «Приватбанк», якою уповноважив останнього бути його представником у всіх питання пов'язаних з володінням, експлуатацією і розпорядженням належним йому автомобілем «Daewoo Nexia», д.н.з.НОМЕР_1, 2006 року випуску.

Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сосновою І.В. та зареєстрована за №524.

Як вбачається з довідки Філії «Розрахунковий центр» ПАТ КБ «Приватбанк», вищезазначений автомобіль був реалізований 30.06.2011 року за 3 742,98 доларів США на підставі довіреності від 10.09.2010 року, яка зареєстрована за №524.

З наявних в матеріалах справи доказів, а саме платіжних доручень від 30.06.2011 року вбачається, що з загальної суми 3 742,98 доларів США - 3,03 доларів США зараховано на погашення процентів по кредитному договору №К2V4AB04183431, 211,21 доларів США на погашення заборгованості за кредитним договором №К2V4AB04183431, 31,38 доларів США на погашення заборгованості за кредитним договором, 0,67 доларів США на погашення відсотків за кредитним договором №К2V4AB04183431, 936,10 доларів США на погашення пені за кредитним договором та 2 591,97 доларів США на погашення штрафу.

Пунктом 4.1 кредитного договору №К2V4AB04183431 від 13.02.2007 року передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбачених п. 2.2.2, 2.2.3, 7.5 договору, банк має право нарахувати а позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

При цьому колегія суддів враховує, що умовами укладеного між сторонами кредитного договору №К2V4AB04183431 не передбачена сплата штрафу та комісії.

Крім того, в наданому позивачем до суду розрахунку заборгованості, не знайшли свого відображення зараховані від продажу автомобіля «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1, 2006 року випуску, грошові кошти в розмірі 3 742,98 доларів США.

Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Розглядаючи справу в межах наявних в матеріалах справи доказів колегія суддів приходить до висновку щодо обгрунтованої заборгованості позичальника за кредитним договором №К2V4AB04183431 від 13.02.2007 року в розмірі 13 283,22 доларів США (17 708,51 доларів США - 682,31 доларів США (заборгованість по комісії за користуванням кредиту) - 3 742,98 доларів США (кошти від реалізації заставного автомобіля).

При цьому колегія суддів враховує, що з наданого позивачем розрахунку вбачається, що період нарахування пені перевищує один рік, проте відповідачами під час розгляду справи судом першої інстанції не було подано заяву про застосування позовної давності.

Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Вказана позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, не має правових підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені.

Щодо позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості як з поручителя, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Частиною 2 ст. 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсягу, що і боржник, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Даний правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-53цс14, який є обов'язковим для всіх судів України відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України.

Згідно п. 7.1 договору №К2V4AB04183431 від 13.02.2007 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_4, строк дії договору встановлено до 09.02.2012 року.

З матеріалів справи вбачається, що банк звернувся з вказаним позовом 02.02.2015 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, встановленого п. 4 ст. 559 ЦК України.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів звернення позивача до поручителя ОСОБА_5 з вимогою про стягнення заборгованості на протязі шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, від дня настання строку виконання основного зобов'язання, є підстави вважати поруку припиненою.

При цьому суд не приймає до увагу наявне в матеріалах справи повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_5 з вимогою сплати простроченої заборгованості, оскільки вказане повідомлення було направлено поручителю 11.09.2014 року, тобто вже після спливу шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, з урахуванням того, що отриманих від продажу автомобіля коштів не вистачило на погашення кредиту та процентів за користування кредитом у повному обсязі, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості є частково обґрунтованими, у зв'язку з чим з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в розмір 12 831,66 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 166 170,00 грн., та 5 847,70 грн. пені.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухвалення у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджується позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні якої позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного з ОСОБА_4 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за подання до суду позовної заяви в розмірі 1 720,17 грн. та апеляційної скарги в сумі 1 892,19 грн. з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Білоуса Андрія Володимировича в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 серпня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» () заборгованість за кредитним договором №К2V4AB04183431 від 13 лютого 2007 року в розмірі 12 831,66 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 166 170,00 грн. та 5 847,70 грн. пені.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» () судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 720,17 грн. та апеляційної скарги в сумі 1 892,19 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: