РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №668/5856/15-ц

Пров. №2/668/1709/15

26.11.2015

Суворовський районний суд м. Херсона у складі:

головуючого судді Гаврилова Д.В.

при секретарі Підгрушко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому, з урахування останньої заяви про уточне позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь ? частину доходів від підприємницької діяльності фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 за 2011-2013 роки в сумі 114283 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого відповідач отримала в дар квартиру АДРЕСА_1. В подальшому спільними зусиллями подружжя провели реконструкцію квартири в перукарню, свідоцтво про право власності на яку отримала відповідач. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання перукарні спільною сумісно власністю. У звязку з тим, що перукарня залишилася в особистій приватній власності відповідача, позивач вважає, що він має право на компенсацію ? частини доходів від підприємницької діяльності ОСОБА_2 за 2011-2013 роки.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позові вимоги, з урахуванням заяви про їх уточнення, підтримала повністю, просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували з підстав необґрунтованості та недоведеності, просили відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши учасників процесу, зясувавши обставини справи, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити враховуючи наступне.

Судом встановлено, що сторони у справі з 04.09.1982 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 13.03.2014 року шлюб між сторонами розірвано. В даному судовому рішенні судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини з лютого 2013 року.

З 2002 року відповідач зареєстрована як фізична особа-підприємець (приватний підприємець).

Відповідно до договору дарування від 27.02.2002 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2. Даний об'єкт нерухомості є особистою приватною власністю ОСОБА_2

Розпорядженням міського голови м. Херсона № 1086-р від 19.08.2002 року надано дозвіл приватному підприємцю ОСОБА_2 на проектування та реконструкцію квартири під перукарню.

14.01.2004 року складено ОСОБА_5 державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію, а саме перукарні, реконструйованої з квартири АДРЕСА_3. ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на вказане майно.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 03.09.2015 року у справі №668/3078/14ц в задоволення позову ОСОБА_1 про визнання перукарні спільною сумісно власністю відмовлено з тих підстав, що позивачем не доведено обсяг та перелік робіт, які здійснювались за його участі при реконструкції квартири в перукарню. Крім того, суд визнав недоведеним те, що вартість обєкту істотно збільшилась внаслідок трудових або інших витрат позивача.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 27.04.2015 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно вимог ч. 7 цієї статті якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Положеннями ст. 58 СК України визначено, що якщо річ, що належить одному з подружжя, плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), він є власником цих плодів, приплоду або доходу (дивідендів).

Частиною 1 ст. 59 СК України передбачено, що той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 61 СК України до об'єктів права спільної сумісної власності віднесено заробітну плату, пенсію, стипендію, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно вимог ч. 2 ст. 62 СК України, якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями ч. 2 ст. 70 СК України визначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

У пункті 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст.ст. 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 19.02.2014 року у справі № 6-5цс14, аналіз положень ст.ст. 63, 65 СК України, ст.ст. 66, 67 ГК України дає підстави для висновку про те, що у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, учасником якого є один із подружжя, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно), або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 11.03.2015 року у справі № 6-211цс14, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 02.10.2013 року у справі № 6-79цс13, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, аналіз наведених нормативних положень та правових висновків Верховного Суду України дає суду підстави вважати, що доходи від підприємницької діяльності можуть бути обєктом спільної сумісної власності за умови, що вони були отримані сумісною працею подружжя та завдяки їх спільним зусиллям.

Відповідно до пояснень відповідача та показань допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 позивач з 2002 року без поважних причин ніде не працює, перебував на утриманні відповідача і жив за рахунок коштів, отриманих нею від підприємницької діяльності.

Позивачем не спростовано наведених доводів і не надано суду доказів того, що доходи від підприємницької діяльності відповідача були отримані спільною працею та спільними зусиллями подружжя.

Крім того, відповідно до положень ст. 70 СК України суд може відійти від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до пояснень відповідача та показань допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 позивач зловживає спиртними напоями і вчиняє дії не в інтересах сімї, що також позбавляє його права на отримання саме ? частини доходів від підприємницької діяльності.

За наведених обставин позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 57, 58, 59, 60, 61, 62, 70 СК України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 209, 212-218, 338, 360-7 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_7