Справа № 645/6324/15-ц
Провадження № 2/645/2093/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2015 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі

головуючого судді Алфьорової Т.М.

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,

встановив :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідачів з житлового приміщення, посилаючись на те, що відповідачі безпідставно мешкають в житловому будинку за адресою: м. Харків, вул. Дружби, б.11, який належить йому на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину по закону (Спадкова справа № 404.92) від 17.08.1994 року. Будинком відповідачі користувались для проживання з його усного дозволу, а він на даний час проживає у квартирі, яка належить на праві власності його невістці ОСОБА_5 Вказує на те, що при вселенні відповідачів у будинок не реєстрував їх та попереджав про те, що домоволодіння за час його життя буде залишатись у його власності. Він постійно користувався іншими спорудами домоволодіння де до цього часу знаходиться його майно та автомобіль. Більш ніж чотири роки тому він припинив стосунки з невісткою, у квартирі якої проживає, оскільки вона його образила, непристойно висловлювалась щодо його цивільної дружини, перешкоджала доступу до будівлі та не віддає позичені грошові кошти. Через тривалі суперечки щодо спірного майна та нанесені образи, що призвело до інсульту, категорично відмовляється продовжувати будь-які стосунки з сином та невісткою. Крім того, у звязку із значним обсягом грошових коштів, які потрібні для його лікування, не має наміру оплачувати без отримання субсидії квартиру, яка йому не належить та з власницею якої він не спілкується. Незважаючи на те, що він є власником будинку, відповідачі добровільно звільняти будинок не бажають. У зв'язку з перешкоджанням відповідачами в користуванні будинком він звертався з заявою до Фрунзенського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області про застосування заходів щодо відповідачів. Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України він має право користування, володіння та розпорядженням своїм майном на свій розсуд, тому просить усунути перешкоди в користуванні належним йому на праві приватної власності будинком № 11 по вул. Дружби у м. Харкові шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 разом з членами їх родини, а саме: з дітьми.

Позивач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі і дали пояснення про обставини викладені вище.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що мешкають за адресою м. Харків, вул. Дружби 11 понад 15 років і заселилися зі згоди батька ОСОБА_2, так як наприкінці 1999 року була усна домовленість між ним, що вони постійно будуть мешкати з родиною в будинку по вул. Дружби 11 у м. Харкові, який він фактично їм залишає, а йому купують квартиру. 06.04.2000р. ОСОБА_2 була куплена квартира за адресою АДРЕСА_1 і з цього часу, і до тепер ОСОБА_2 в ній мешкає. Квартира була оформлена на ОСОБА_5 і ОСОБА_2 не заперечував проти цього. За цей час ними було зроблено поліпшення цього домоволодіння, встановлено огорожу, сарай, замощено плиткою двір, тощо. У звязку з тим, що користуються тривалий час вказаним домоволодінням та заселилися як члени сімї позивача, тому вважають, що позовні вимоги необґрунтовані і не підлягають задоволенню. Пропозиції щодо укладення договору міни житловими приміщеннями були, але коли ОСОБА_3 навесні 2015 р. став збирати документи, то позивач їх не надав. ОСОБА_2 ніхто не перешкоджав в користуванні будинком і він міг в любий час приходити до нього. Виселятись з будинку не бажають, оскільки вважають, що здійснено обмін примішенями на підставі усної угоди і ними були зроблені чималі невідємні поліпшення домоволодіння та поточний ремонт будинку, у звязку з чим вже вважає будинок своєю власністю.

Суд, вислухавши сторони, свідків та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Спірним приміщенням відповідно є житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Дружби,11.

Вказаний будинок належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом (Спадкова справа № 404.92) від 17.08.1994 року, яке зареєстроване Державним нотаріусом ОСОБА_6 в реєстрі за № 2-2187.

Також вказаний будинок в цілому зареєстрований у Харківському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_2 12.09.1994 року за реєстровим № 37546.

Відповідачі користувались вказаним будинком для проживання з усного дозволу власника ОСОБА_2 без реєстрації та відповідної правової підстави.

ОСОБА_5 має у власності та зареєстрована разом з дітьми у квартирі за адресою: АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 зареєстрований у квартирі за адресою: м. Харків, пр. 50 річчя ВЛКСМ, б. 51аАДРЕСА_3. На даний час позивач ОСОБА_2 мешкає у квартирі за адресою: АДРЕСА_4, яка належить на праві власності ОСОБА_5, оскільки відповідачі перешкоджають йому у користуванні належним йому на праві власності будинком, не звільняє його добровільно.

У звязку зі склавшимися неприязненими стосунками та необхідністю використовувати приміщення для власного проживання, позивач ставить питання про виселення відповідачів з належного йому на праві приватної власності будинку на підставі ст.ст. 319, 321 ЦК України.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи та правовідносинам, що склались між сторонами суд зазначає наступне.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а відповідно до п.3 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Конституцією України (ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997р. № 475/97 -ВР « Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,№4,№7;та №11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених Законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. ( статті 316,317, 319, 312, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло, житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 380 ЦК України).

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

У Постанові Верховного суду України у справі № 6-57цс11 від 16 січня 2012 року зазначено, що аналіз ст. 16, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, 391, ЦК України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

У Постанові № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник відповідно до ст. 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач довів, що він є власником майна та як власник має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Відповідачі не надали суду належних доказів свого права користування спірним приміщенням.

Судом встановлено, що письмової угоди щодо користування будинком між сторонами не укладалось, також у відповідачів не виникло права користування житловим будинком на підставі ч.1 ст. 156 Житлового кодексу УРСР та ст. 405 ЦК України як членів сімї власника будинку, у звязку з чим норми Житлового Кодексу до взаємовідносин, що склались між сторонами застосуванню не підлягають, а позивач звернувся з негаторним позовом про захист порушення права власності шляхом виселення.

Ствердження відповідачів, що вони заселилися в будинок № 11 по вул. Дружби у м. Харкові як члени сімї власника ОСОБА_2 не відповідає дійсності.

Допитані за проханням відповідачів свідки: ОСОБА_7М, ОСОБА_8А та ОСОБА_9 пояснили, що тривалий час знають родину ОСОБА_2, що після смерті бабусі в будинку за адресою м. Харків, вул. Дружби № 11 мешкав ОСОБА_3, а потім в 1996 році повернувся ОСОБА_2 з жінкою і мешкав приблизно три роки, а ОСОБА_3 в цей час мешкав у матері, а після одруження, знімав квартиру. В 2000 році була усна домовленість між батьком та сином, що ОСОБА_3 буде мешкати в будинку, а батько куплять квартиру. Після покупки квартири в 2000 році ОСОБА_2 переїхав до квартири, а ОСОБА_3 після ремонту будинку заселився в ньому з родиною де і мешкає до теперішнього часу.

Що стосується доводів ОСОБА_3 про те, що відповідачі тривалий час проживають у спірному будинку, сплачують комунальні платежі та понесли витрати на ремонт будинку, то ці обставини не є належними доказами, які посвідчують їх право власності чи користування будинком. Також не може прийматися до уваги посилання відповідачів на здійснення обміну приміщеннями на підставі усної угоди, оскільки чинне законодавство визначає певний порядок здійснення угод з нерухомістю.

Таким чином, судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що відповідачі користуються належним позивачу на праві власності будинком без належної правової підстави і не звільняють будинок на вимогу власника тем самим перешкоджають ОСОБА_2 в користуванні, розпорядженні та володінні майном, що належить йому на праві власності.

У зв'язку з перешкоджанням відповідачами в користуванні будинком позивач звертався з заявою до Фрунзенського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області про застосування заходів до відповідачів стосовно звільнення будинку, проте розгляд заяви було припинено у зв'язку з тим, що між позивачем та відповідачами вбачаються цивільно-правові відносини.

З урахування викладеного, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, позивачем сплачені при пред'явлення позову 243,60 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215ЦПК України,ст. ст.317 - 321, 391 ЦК України, ст. 109, ст. 150 ЖК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Фрунзенського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні належним йому на праві приватної власності будинком № 11 по вул. Дружби у м. Харкові.

Виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з членами родини ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2 з будинку № 11 по вул. Дружби у м Харкові, який належить на праві власності ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 121,60 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т.М. Алфьорова