АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/1960/15-ц Головуючий суддя І інстанції Зінченко Ю. Є.
Провадження № 22-ц/790/7562/15 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцина В.Б.

суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2

за участю секретаря : Ковган С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, про виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

16 лютого 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 25.06.2008 р. укладений кредитний договір № НАD0GА00000097. Відповідно до п. 8.1 кредитного договору банк зобов'язався надати третій особі - ОСОБА_6 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 35268,68 доларів США строком до 25.06.2023 р., а третя особа зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідачі 25.06.2008 р. уклали договір іпотеки № НАD0GА00000097. Згідно з п. 33 договору іпотеки, відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 45,10 кв.м., житловою площею 30,20 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить відповідачам на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Свої зобов'язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_6 кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, а ОСОБА_6 свої зобовязання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 10.10.2013 року судом ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до вимог ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передані житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Просить суд виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2, судові витрати покласти на відповідачів.

Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 22 вересня 2015 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ПАТ КБ«ПриватБанк» в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути судові витрати з відповідачів, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, оскільки висновки суду є передчасними та не відповідають обставинам справи; винесено з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявились у судове засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши їх доводи, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами 25.06.2008 року був договір іпотеки HAD0G00000097, згідно з умовами якого відповідачі надали в іпотеку належну їм на праві власності квартиру загальною площею 45,00 кв.м, житловою площею 30,20 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.10.2003 року. Вказаний договір іпотеки забезпечує виконання зобовязань третьої особи по справі ОСОБА_6 за кредитним договором від 25.06.2008 р. № НАD0GА00000097, який був ним укладений з цим банком.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 листопада 2013 року в рахунок стягнення заборгованості за вказаним договором кредиту за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» було у передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» звернуто стягнення на вказану квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Вказана квартира була придбана відповідачами не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Установивши зазначені обставини та ухвалюючи рішення про відмову в позові про виселення відповідачів власників і мешканців будинку, суд першої інстанції застосував норму частини другої статті 109 ЖК України й виходив із відсутності правових підстав для їх виселення без надання іншого житлового приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічна правова позиція з приводу застосування ст. 109 ЖК УРСР у поєднанні з ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року за по справі № 6-39цс15.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму права. Суд має право відступити від такої правової позиції з одночасним наведенням відповідних мотивів.

При цьому колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від такої правової позиції з тих мотивів, що іпотекодавець є відмінною від основного боржника особою, а ч. 2 ст. 109 ЖК України не стосується порядку виселення з житла, яке належить на праві приватної власності, на чому наполягає в доводах апеляційної скарги позивач. У даному випадку виник спір не щодо припинення права власності, це питання вже вирішено рішенням суду про звернення стягнення на цехового й предмет іпотеки, а - стосовно права відповідачів на житло і тому колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від вищевказаної правової позиції Верховного суду України, яка була висловлена за аналогічних обставин у справі № 6-39цс15.

Таким чином, установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Доводи скарги цього висновку не спростовують.

Виходячи з наведеного, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з передбачених ст. 308 ЦПК України підстав апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: