У Х В А Л А

іменем україни

2 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., ЧерненкоВ.А.,

за участю представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Уманська міська рада Черкаської області, державний нотаріус Уманської міської державної нотаріальної контори КравчукТетяна Ігорівна, про встановлення факту спільної сумісної власності на квартиру, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, переведення прав та обов'язків покупця, скасування реєстрації права власності на квартиру та визнання права власності на квартиру за касаційними скаргами: ОСОБА_5, подану представником - ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 30 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 13 травня 1973 року перебував із ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі. Рішенням виконкому Уманської міської ради народних депутатів від 11 листопада 1988 року № 350 ОСОБА_5, як члену житлового кооперативу, видано ордер на заселення її сім'ї у складі чотирьох осіб до квартири АДРЕСА_1. До січня 1992 року ними повністю виплачена вартість кооперативної квартири, яка стала їх власністю.

На протязі всього спільного подружнього життя йому постійно доводилося виїжджати за кордон на заробітки. 20 листопада 1996 року ОСОБА_5 без його повідомлення розірвала з ним шлюб на підставі рішення суду від 24 жовтня 1996 року. Згодом, ОСОБА_5 також виїхала за кордон на заробітки та повідомила його про те, що вона здала квартиру в оренду квартирантам, а отримані кошти зобов'язалася віддавати дітям, на що він не заперечував. Проте пізніше він дізнався, що ОСОБА_5 згідно з договором купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року продала спірну квартиру ОСОБА_6

З урахуванням наведеного позивач просив встановити факт, що з 10 січня 1992 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 належить по 1/2 частини у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1; визнати договір купівлі-продажу спірної квартири на підставі ст. ст. 202, 215, 369 ЦК України недійсним; згідно зі ст. 362 ЦК України перевести права та обов'язки покупця на нього, виплативши ОСОБА_6 вартість 1/2 частки вартості квартири у сумі 29 084 грн; скасувати реєстрації права власності на квартиру та визнати за ним право власності.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 серпня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Встановлено факт, що ОСОБА_3 належить 1/2 частка в праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 26 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, у частині продажу належної ОСОБА_3 1/2 частки у праві спільної власності цієї квартири, недійсним. Переведено на ОСОБА_3 права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу вказаної квартири стосовно належної ОСОБА_5 1/2 частки у праві спільної власності на зазначену квартиру. Виплачено ОСОБА_6 1/2 частину вартості спірної квартири у розмірі 29 084 грн, внесених ОСОБА_3 на депозитний рахунок Уманського міськрайонного суду Черкаської області. Визнано за ОСОБА_3 право власності на зазначену квартиру. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційному порядку справа розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Черкаської області від 30 липня 2015 року рішення міськрайонного суду скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Витребувано зазначену частину вказаної квартири у ОСОБА_6 У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права: представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 та ОСОБА_6 просять рішення апеляційного суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити; ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що спірна кооперативна квартира за час шлюбу сторін повністю виплачена, тому є спільним сумісним майном подружжя, якою відповідачка розпорядилась, продала квартиру, без згоди позивача, співвласника квартири. У зв'язку з наведеним суд вважав за необхідне визнати недійсним договір купівлі-продажу та перевести на позивача права та обов'язки покупця, оскільки його не було письмово повідомлено про продаж спільної часткової власності, а він вніс на депозит суду відповідну грошову суму.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду та частково задовольняючи позов, погодився з висновком суду про те, що вартість спірної кооперативної квартири була повністю виплачена сторонами за час шлюбу, тому квартира є спільним сумісним майном подружжя і без згоди позивача відповідачка не мала права на продаж квартири. Проте апеляційний суд виходив із того, що позивач не є стороною оспореного ним договору купівлі-продажу, тому має право лише на витребування із чужого незаконного володіння належної йому 1/2 частини квартири з визнанням за ним права власності на цю частку квартири.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що з 13 травня 1973 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 жовтня 1996 року шлюб між ними розірвано, а 20 листопада 1996 року ОСОБА_5 отримано свідоцтво про розірвання шлюбу.

11 листопада 1988 року ОСОБА_5 вступила до Уманського житлово-будівельного кооперативу № 22 Черкаської області (далі - ЖБК № 22). Рішенням виконавчого комітету Уманської міської ради народних депутатів від 11 листопада 1988 року № 350 на ім'я ОСОБА_5 видано ордер на заселення сім'ї у складі чотирьох осіб: ОСОБА_5, чоловіка ОСОБА_3, дочки ОСОБА_9, дочки ОСОБА_9 до трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою ЖБК № 22 від 10 червня 2013 року № 40 ОСОБА_3 членом ЖБК № 22 не був, належав до складу сім'ї члена кооперативу - ОСОБА_5, був постійно приписаний і проживав з ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки ЖБК № 22 від 10 січня 1992 року членом кооперативу повністю виплачено вартість квартири АДРЕСА_1. Власником квартири є ОСОБА_5

На підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області від 13 листопада 2003 року № 578 відділом житлового господарства виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області ОСОБА_5 видано свідоцтво від 23 лютого 2004 року про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність»після повного внесення паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження − квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ст. 146 ЖК УРСР поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його подружжям допускається у разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване житлове приміщення у займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а у разі відсутності згоди − за рішенням суду.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, який був чинним на час набуття квартири у власність, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У зв'язку з наведеними доводи касаційної скарги ОСОБА_5 в особі її представника про те, що вона є єдиним і належним власником квартири безпідставні.

Судом також установлено, що 26 жовтня 2007 року між ОСОБА_5, від імені якої діяла її дочка ОСОБА_9 на підставі довіреності від 14 лютого 2007 року, та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки ЖБК № 22 від 22 жовтня 2007 року № 88 ОСОБА_3 зареєстрованим у АДРЕСА_1 не значиться.

Згідно з довідкою ТОВ «Автобудкомплект-К» від 01 серпня 2013 року № 91 ОСОБА_3 з 16 квітня 2007 року працює водієм автотранспортних засобів І класу і 17 квітня 2007 року поселений у гуртожиток по АДРЕСА_2, займає одне ліжко-місце.

Перевіряючи підстави зняття ОСОБА_3 з реєстрації у спірній квартирі, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів вірно встановив, що згідно з довідкою Уманського МС УМВС України у Черкаській області від 26 лютого 2014 року № 223 заява та талони на зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 відсутні у зв'язку зі спливом строку зберігання. Проте сукупність доказів у справі за правильним висновком суду свідчить про те, що позивач на інше постійне місце проживання зі спірної квартири не вибував.

Разом з тим, задовольняючи частково позов про витребування майна із чужого незаконного володіння та, як наслідок, визнаючи за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 11, 303 ЦПК України не звернув уваги на те, що позивач не заявляв таких вимог, які випливають з положень ст. 388 ЦК України, не доводив цих вимог, які мають свою матеріально-правову специфіку доведення, і не надавав відповідних доказів.

У зв'язку з наведеним доводи касаційних скарг представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у цій частині є обґрунтованими.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, апеляційний суд виходив із того, що позивач не був стороною зазначеного договору, а тому з урахуванням положень ст. ст. 215, 216, 388 ЦК України захист його порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Як вірно встановлено судом та виходячи з презумпції спільності майна подружжя, спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Отже, при продажі квартири ОСОБА_5 діяла як від свого імені, так і від імені іншого з подружжя, представляючи його.

Оскільки ОСОБА_3 на час продажу спірної квартири був її співвласником, а для розпорядження спільним майном потрібна згода іншого співвласника (ст. 369 ЦК України), то він має право на пред'явлення позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, передбачених нормами ЦК України і СК України.

Такі заявлені ним вимоги є належним способом судового захисту, які повинні бути розглянуті з урахуванням його інших вимог про переведення прав та обов'язків покупця (ст. 362 ЦК України), про що судам роз'яснено у п. 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_5, подану представником - ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 30 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко