Справа №487/1357/15-ц 09.12.2015 09.12.2015 09.12.2015
Провадження №22-ц/784/2700/15
Справа №487/1357/15ц
Провадження № 22ц/784/2700/15 Головуючий у 1-ї інстанції Щербина С.В.
Категорія 48 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

9 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Гавор В.Б.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 жовтня 2015 року

за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на ? частину квартири № 37 та ? частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 жовтня 2015 року позов задоволено, ухвалено про визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_2 і ? частину квартири АДРЕСА_3. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_4, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, і порушення ним норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалите нове, яким відмовити у задоволенні позову, у звязку з тим, що право власності на спірні квартири набуті відповідачкою у порядку спадкування, а тому є обєктами її особистої приватної власності та не підлягають поділу між подружжям.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач вважав її доводи необґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2, суд виходив з того, що спірні квартири, що набуті відповідачкою у порядку укладення та реалізації спадкових договорів є обєктами спільної сумісної власності подружжя, а тому як спільне майно, частки сторін в якому є рівними, можуть бути обєктом поділу.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки суд першій інстанції прийшов до них з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судом установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 20 травня 2005 по 5 березня 2015 року, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу, 19 грудня 2009 року і 26 січня 2012 року на підставі нотаріально посвідчених спадкових договорів, за згодою позивача ОСОБА_2 як одного із подружжя, відповідачкою ОСОБА_3 як іншим подружжям взяті на себе зобовязання в якості набувача виконувати розпорядження відчужувачів і в разі їх смерті набути права власності на предмети цих договорів: квартири № 37 та № 40 по провулку Транспортному, 2 в місті Миколаєві.

Після укладення одного із договорів у 2009 році, сторони сумісно з дитиною вселилися до квартири АДРЕСА_4 зі згоди відчужувача, де спільно проживали з нею та зареєструвалися, після її смерті.

Зазначені квартири, у звязку зі смертю відчужувачів, зареєстровані в реєстрі прав на нерухоме майно на праві власності у період шлюбу за одним із подружжя відповідачкою ОСОБА_3: 21 серпня 2013 року та 13 червня 2014 року.

За змістом статті 60 СК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить ним на праві спільній сумісної власності, та кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Передбачається, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин, 2, 3 статті 325 ЦК України та частин 1, 3 статті 61 СК України можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані, в тому числі внаслідок договору, укладеного одним із подружжя в інтересах сімї.

В той же час презюмується, що майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, є його особистою приватною власністю відповідно до пункту 2 частини 1 статті 57 СК України.

Ураховуючи те, що права та обовязки сторін щодо спірного майна виникли в порядку глави 90 ЦК України, на які не розповсюджуються правовий режим набуття права власності (стаття 1217 ЦК України) як в порядку спадкування за заповітом (глава 85 ЦК України), так і в порядку спадкування за законом (глава 86 ЦК України), правовідносини сторін як подружжя із приводу нього регулюються нормами глави 8 СК України.

За таких обставин, висновок суду про відсутність підстав для визнання спірних квартир особистою приватною власністю відповідачки та наявність підстав для поділу майна подружжя відповідно до рівності їх часток шляхом визнання права власності на них відповідає вимогам закону та обставинам справи. Підстав для скасування рішення суду першій інстанції колегія суддів не вбачає.

Щодо змісту апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_4, то вона не містить перелік обставин, які не були зясовані судом та вплинули на невірне вирішення ним справи, а її доводи не впливають на обґрунтовані висновки суду, так як є фактичною переоцінкою доказів, які вже були досліджені та оцінені судом.

Окрім цього, за розясненнями, викладеними у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Визначаючи вартість спірних квартир, на час його поділу, суд виходив з вартості, яку зазначив позивач, та яку у судових засідання не оспорювала відповідачка.

Тому, при розподілі судових витрат у відповідності до статті 80 ЦПК України, суд виходив із ціни позову, визначеної позивачем, та не оспореної відповідачкою.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча

Судді