АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/1732/2015 головуючий у 1-й інстанції: Набудович І.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Побірченко Т.І., Поливач Л.Д.

при секретарі: Лознян О.С.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 30 серпня 2012 року ОСОБА_3 надала у борг ОСОБА_2 380000 доларів США, а відповідач зобов'язувався повернути грошові кошти до 1 квітня 2013 року. Зазначала, що за договором про відступлення права вимоги від 12 серпня 2013 року первісний кредитор ОСОБА_3 передала новому кредиторові ОСОБА_1 право вимоги за вказаним договором позики від 30 серпня 2012 року.

Посилаючись на те, що відповідач своїх зобов'язань щодо повернення суми позики в установлений договором строк не виконав, позивачка просила суд стягнути на свою користь суму боргу в розмірі 3037340 грн. та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 35199 грн. 86 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 січня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 3037340 грн., три проценти річних в розмірі 35199 грн. 86 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3441 грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено єдиний доказ у справі - оригінал боргової розписки, а також не було з'ясовано чи знаходиться у позивача, як нового кредитора, на час розгляду справи оригінал боргової розписки; матеріали справи не містять доказів повідомлення позичальника про заміну кредитора у зобов'язанні, а позивач ОСОБА_1 взагалі не зверталася до відповідача з претензією чи вимогою про повернення позики, тому звернення до суду з указаним позовом є передчасним, оскільки суду не було надано доказів порушення прав нового кредитора; суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин ч. 2 ст. 516 ЦК України, не залучив до розгляду справи первісного кредитора ОСОБА_3 та не дослідив чи здійснювалось виконання обов'язку позичальника первісному кредитору; також суд першої інстанції не з'ясував наявність у позикодавця грошових коштів та можливість їх реальної передачі в борг, а також волевиявлення позичальника на укладення договору позики.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що згідно розписки від 30 серпня 2012 року ОСОБА_3 надала у борг ОСОБА_2 380000 доларів США, а останній зобов'язувався повернути грошові кошти до 1 квітня 2013 року.

У подальшому, за договором про відступлення права вимоги від 12 серпня 2013 року первісний кредитор ОСОБА_3 передала новому кредиторові ОСОБА_1, а новий кредитор прийняла право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стала кредитором за договором позики від 30 серпня 2012 року між первісним кредитором та ОСОБА_2 (а. с. 12).

За змістом ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 1.2 цього договору новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за основним договором.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 на підставі вказаного договору про відступлення права вимоги від 12 серпня 2013 року та наведених вище норм закону набула в установленому порядку право вимоги за договором позики від 30 серпня 2012 року, умови якого не містять жодних застережень щодо відступлення від такого права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцеві визначеної суми або визначеної кількості речей.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не буди одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

Проте, зі змісту ст. 1047 ЦК України виплаває, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних права та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, посилання скаржника на те, щосуд першої інстанції не з'ясував наявність у позикодавця грошових коштів у вказаному розмірі та можливість їх реальної передачі в борг, є необґрунтованими та підлягають відхиленню з урахуванням вищевикладеного.

Частина перша статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання по поверненню боргу за договором позики не виконав, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення суми боргу за договором позики з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми та обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1

Під час дослідження доказів та встановлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з'ясував волевиявлення позичальника на укладення договору позики та не дослідив оригінал боргової розписки при розгляді справи, також є необґрунтованими та не беруться колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 квітня 2014 року провадження у справі зупинено до вирішення Печерським районним судом справи №757/2617/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Вказаним судовим рішенням було встановлено, що розписка від 30 серпня 2012 року, підпис у ній та рукописні написи на сторінках виконані самим позивачем ОСОБА_2, про що свідчить висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 6782/6783/14-32 від 16 жовтня 2014 року.

Тобто, під час розгляду вищезазначеної справи в суді було встановлено та повно відображено в рішенні суду, що позивачем ОСОБА_2 на підтвердження отримання від відповідача ОСОБА_3 грошових коштів у борг було складено власноруч написану розписку, що свідчить про волевиявлення позивача на вчинення правочину.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Т.І. Побірченко

Л.Д.Поливач