Справа № 344/5382/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2578/2015
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Горейко М.Д., Ясеновенко Л.В., секретаря Шемрай Н.Б., з участю представників Івано-Франківського міськвиконкому та відділу Держземагенства у м. Івано-Франківську,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 Держземагентства у місті Івано-Франківську, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на домоволодіння, визнання незаконними та скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, державного акту на право власності, свідоцтва про право на спадщину за заповітом за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2015 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_2Б, вказала, що не погоджується із даним рішенням оскільки суд першої інстанції мав би встановити ті обставини які викладені у позовній заяві, які стосувались набуття 07.09.1974 р. права власності ОСОБА_6 на домоволодіння по вул.. Звязковій, 37 у м. Івано-Франківськ та зробити відповідний висновок.

Висновок суду першої інстанції про те, що 07.09.1974 р. ОСОБА_6 не було здійснено реєстрації права власності є помилковим.

Судом не надано належної оцінки тому факту, що ОСОБА_6 набув право власності на домоволодіння, що знаходиться в м. Івано-Франківську, а саме на земельну ділянку площею 600 кв.м., житловий будинок та господарські будівлі.

Виконком Івано-Франківської міської ради 26.12.1996 року прийняв оскаржуване рішення №415, яким вдруге надав у власність, те, що вже перебувало у власності у ОСОБА_6, і при цьому безпідставно змінив площу земельної ділянки.

Суд першої інстанції мав встановити незаконність даного рішення в частині передання у власність земельної ділянки ОСОБА_6 Не встановлено та не надано належної оцінки тому факту, що позивачем отримано два свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку. Таким чином у позивача у власності перебуває дві земельні ділянки: одна яка відносить до домоволодіння площею 600 кв.м., друга площею 0, 0532 га. відповідно до оскаржуваного державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №371097 від 05.10. 2011 року, виданого на підставі оскаржуваного рішення від 26.12.1996 року за №415.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників Івано-Франківського міськвиконкому та відділу Держгеокадастру у м.Івано-Франківську, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частина 2 ст.152 ЗК України визначає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Станіславської (тепер Івано-Франківської) міської ради депутатів трудящих від 30.11.1959 року № 553/1 ОСОБА_6 виділена земельна ділянка площею 600 кв.м. по вулиці Звязковій, № 37 для індивідуального будівництва житлового будинку і складено акт передачі меж земельної ділянки від 11.12.1959 р.(а.с. 8,9, 11,12, 163).

Між виконкомом Станіславської міської ради та ОСОБА_6 19.12.1059 р. укладений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до пяти (а.с. 11-17).

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 26.12.1996 року № 415 передано ОСОБА_6 безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0531 га, що знаходиться у місті Івано-Франківськ, вулиця Звязкова, 37 і на підставі даного рішення йому 15.10.1997 року був виданий Державний акт на право власності на дану земельну ділянку (а.с. 13, 21).

Згідно довідки ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» від 13.05.2014 року, за ОСОБА_6 07.09.1974 року зареєстровано право власності на домоволодіння по вулиці Звязковій, 37, в місті Івано-Франківськ (а.с. 18).

ОСОБА_6 01.11.2013 року помер, залишивши заповіт на імя ОСОБА_2, яка оформила спадщину.

Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою позивачці 04.07.2014 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0532 га, що знаходяться в місті Івано-Франківську по вулиці Звязкова, 37 відповідно до вимог чинного законодавства в межах належного спадкодавцю на праві власності майна (а.с. 19, 20).

Згідно даних, що містяться у листах архівних установ міста Івано-Франківська та області вбачається, що у протоколах засідань виконавчого комітету Станіславської та Івано-Франківської міської ради за 1959-1961 роки та 1992-2003 роки рішень щодо вилучення з користування у ОСОБА_6 по вулиці Звязковій, 37 частини земельної ділянки із загальної площі 600 кв.м. для їх подальшого надання іншим користувачам не виявлено (а.с. 54, 55). Такі дані відсутні і у Івано-Франківській міській раді (а.с. 56,57).

Суд першої інстанції також правильно вказав, що при проведенні робіт з видачі державного акта на право власності на землю обов'язковою складовою є визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.04.1993 року № 28 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 23 квітня 1993 року за № 31) та Інструкції від 04 травня 1999 року № 43, а також перевірка того, чи є земельна ділянка вільною, чи не належить вона іншому власнику чи користувачеві та чи не накладаються межі вказаної земельної ділянки на суміжні земельні ділянки.

Суд прийшов до обґрунтованого висновку, що при видачі ОСОБА_6 державних актів на право приватної власності на землю у 1997 та 2011 роках таких порушень чи не відповідностей дійсним розмірам земельної ділянки не було виявлено. Доказів того, що при виготовленні оспорюваного державного акта на право власності на земельну ділянку допущено порушення вимог Інструкцій матеріали цивільної справи не містять.

Згідно розяснень, даних у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з 1 січня 2002 року відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України), одержані ними до 1 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

У судовому засіданні встановлено, що 05 жовтня 2011 року ОСОБА_6 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0532 га, що на вулиці Зв'язкова, 37, у зв'язку зі зверненням 21 липня 2011 року щодо заміни державного акту старого зразка на право приватної власності на землю площею 0,0528 га на державний акт нового зразка у пояснювальній записці технічної документації вказано, що площа земельної ділянки у розмірі 0,0528 га є помилковою, вірною площею слід рахувати 0,0532 га (а.с. 89).

На думку колегії суддів правильну та мотивовану оцінку дав суд першої інстанції посиланням позивача на доводи про те, що оскільки за ОСОБА_6 з 07.09.1974 року зареєстровано право власності на домоволодіння по вулиці Зв'язковій, 37 в місті Івано-Франківськ (а.с. 18), тому йому на праві приватної власності належить і земельна ділянка площею 0,06 га. і не визнав ці доводи як належні та допустимі докази.

При оформленні права приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_6 був погоджений розмір даної земельної ділянки, узгоджені межі земельної ділянки з власниками та користувачами суміжних ділянок. Тому п.6 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 415 від 26.12.1996 року про передачу у власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,0531 га прийнятий відповідно до вимог чинного законодавства і ОСОБА_6 на законних підставах передано у власність саме земельну ділянку площею 0,0531 га, що знаходиться у місті Івано-Франківськ, вулиця Зв'язкова, 37. Державні акти на право приватної власності на землю серії ІІ ІФ № 029132 від 15 жовтня 1997 року та на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 371097 від 05 жовтня 2011 року, що були видані ОСОБА_6, підтверджують його право приватної власності на спірну земельну ділянку.

При цьому встановлено, що порушене позивачкою питання про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку незаконним та його скасування фактично зводиться до припинення права власності ОСОБА_6 на земельну ділянку. Проте, порядок припинення права на землю урегульовано главою 22 Земельного кодексу України. Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений ст. 140 Земельного кодексу України, що є вичерпним.

Не встановлено судом і порушень інших прав позивачки при видачі їй нотаріальною конторою свідоцтв про право власності на спадкове майно за заповітом

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_7

ОСОБА_8