Ухвала

іменем україни

02 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Бізнес-Інноваційні системи», ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором; за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Бізнес-Інноваційні системи» до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсним кредитного договору в частині та його розірвання, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Бізнес-Інноваційні системи» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 25 червня 2015 року та за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Київської області від 25 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 11 березня 2008 року між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські Бізнес-Інноваційні системи» (далі - ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи») було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого товариству було надано кредит в розмірі 1 177 529 грн 82 коп. терміном до 11 березня 2018 року зі сплатою 23 % річних, а останнє, у свою чергу, зобов'язувалося повернути отриманий кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи» зобов'язань за вказаним кредитним договором 11 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, до якого було внесено зміни 28 листопада 2012 року.

Відповідно до умов кредитного договору позичальник ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи» повинно було сплачувати кредит щомісячними платежами в розмірі 30 663 грн 55 коп., проте належним чином не виконувало взяті на себе договірні зобов'язання, внаслідок чого в останнього перед банком станом на 30 грудня 2014 року виникла заборгованість в сумі 2 463 190 грн 21 коп., з яких: 958 574 грн 47 коп. - тіло кредиту, 51 672 грн 21 коп. - проценти, 727 127 грн 50 коп. - пеня та штрафи відповідно 665 939 грн 54 коп., 1 000 грн, 58 876 грн 49 коп.

Вимога банку про погашення простроченої заборгованості направлена відповідачам 16 січня 2015 року, проте залишена ними без задоволення.

Посилаючись на ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умови кредитного договору, який передбачає право банку у випадку прострочення сплати платежів вимагати дострокового повернення кредиту, банк просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 463 190 грн 21 коп.

У лютому 2015 року ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи» звернулося до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору в частині недійсним та його розірвання. В обґрунтування позову зазначило, що п. А7 укладеного між товариством і банком додаткового договору від 28 листопада 2012 року № 1 передбачає сплату пені за ставкою 0,128 % від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочення, що суперечить вимогам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», згідно з яким розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у той період. Крім того, вважає, що банк істотно порушив умови додаткового договору, безпідставно нарахувавши до сплати пеню в розмірі 673 335 грн 61 коп., в той час як відповідно до умов пунктів 1 та 1.1 розділу ІІ додаткового договору від 28 листопада 2012 року суму заборгованості частини плати за користування кредитом, яка виникла з моменту надання кредиту до підписання додаткового договору, зменшено, зокрема на всю суму пені, розмір якої складав 428 669 грн 34 коп.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 квітня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовлено. Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи» закрито. Провадження у справі за зустрічним позовом ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи» закрито.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 червня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу та в частині закриття провадження у справі за вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи» про стягнення боргу та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи», ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором борг розмірі 1 797 250 грн 67 коп. В іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу та в частині закриття провадження справи за вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи» про стягнення боргу та скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення з ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи», ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу за кредитним договором у розмірі 1 797 250 грн 67 коп. солідарно та стягнення судового збору та в цій частині направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині зменшення суми боргу за кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідачів, і в цій частині направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 11 березня 2008 року між банком та ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого товариству було надано кредит в розмірі 1 177 529 грн 82 коп. терміном до 11 березня 2018 року зі сплатою 23 % річних, а останнє, у свою чергу, зобов'язувалося повернути отриманий кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи» зобов'язань за вказаним кредитним договором 11 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, до якого було внесено зміни 28 листопада 2012 року.

Відповідно до умов кредитного договору позичальник ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи» повинно було сплачувати кредит щомісячними платежами в розмірі 30 663 грн 55 коп., проте належним чином не виконувало взяті на себе договірні зобов'язання, внаслідок чого в останнього перед банком станом на 30 грудня 2014 року виникла заборгованість в сумі 2 463 190 грн 21 коп., з яких: 958 574 грн 47 коп. - тіло кредиту, 51 672 грн 21 коп. - проценти, 727 127 грн 50 коп. - пеня та штрафи відповідно 665 939 грн 54 коп., 1 000 грн, 58 876 грн 49 коп.

Вимога банку про погашення простроченої заборгованості направлена відповідачам 16 січня 2015 року, проте залишена ними без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителя ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що банк пропустив строк звернення до суду із позовом до поручителя. При цьому звертав увагу, що в матеріалах справи відсутні належні докази направлення та отримання поручителем повідомлення банку про повернення боргу.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи» та за зустрічним позовом ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи», суд першої інстанції виходив з того, що вказані позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а даний спір згідно зі ст. ст. 1, 12 ГПК України підвідомчий господарським судам.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу та в частині закриття провадження у справі за вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи» про стягнення боргу та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що в даному випадку відсутні підстави для застосування ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку пред'явлення вимог до поручителя, оскільки банк скористався своїм правом дострокового повернення коштів, у зв'язку із чим 16 січня 2015 року направив на адресу відповідачів відповідну вимогу про це, і у зв'язку з її невиконанням 29 січня 2015 року звернувся до суду із указаним позовом, що свідчить про дотримання банком цього строку.

При цьому, зменшуючи суму заборгованості за кредитним договором, суд апеляційної інстанції виходив з того, що банк безпідставно включив до суми боргу проценти в розмірі 237 270 грн 20 коп. та пеню в розмірі 428 669 грн 34 коп., оскільки відповідно до п. 1.1 додаткового договору № 1 до кредитного договору від 28 листопада 2012 року сторони домовилися зменшити суму заборгованості за кредитним договором на 665 939 грн 54 коп.

Разом з тим, не погоджуючись з рішенням міськрайонного суду в частині закриття провадження у справі за вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українські Бізнес-Інноваційні системи», апеляційний суд виходив з того, що вимоги банку до юридичної та фізичної осіб взаємопов'язані між собою, бо вони несуть солідарну відповідальність, а тому підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може повністю погодитися з висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17) або Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 п. 15 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд провадиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-745цс15 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1323цс15, які є обов'язковими для всіх судів України.

Переглядаючи рішення міськрайонного суду, апеляційний суд на наведене не звернув уваги, у зв'язку із чим судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Бізнес-Інноваційні системи» задовольнити частково.

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 25 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська