АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірної та її спростування, -

Справа №760/12941/2015
№ апеляційного провадження:22-ц-796/15396/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Шереметьєва Л.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася до суду з позовом і просить визнати недостовірною інформацію, викладену в заяві відповідача від 25 червня 2015 року до Міністерства юстиції України в п'ятому абзаці про звинуваченні її у смерті його матері, а також у шостому абзаці вислів «нотариус со старой крисиной мордой» про неї, як нотаріуса.

Крім того, просила зобов'язати відповідача шляхом подання у приймальню Міністерства юстиції України письмової заяви про спростування тверджень, висловлених ним у п'ятому та шостому абзаці інформації.

Посилається в позові на те, що вона працює нотаріусом у П'ятій Київській державній нотаріальній конторі та оформляла спадщину для відповідача. Пізніше він звернувся до нотаріальної контори з іншої справи і, не отримавши відповіді, став сваритися.

Через деякий час їй стало відомо, що відповідач 25 червня 2015 року звернувся з заявою до Міністерства юстиції України, де в п'ятому та шостому абзаці заяви звинуватив її у смерті його матері, та назвав її «нотариусом со старой крисиной мордой».

Оскільки заява відповідачем була подана до Міністерства юстиції України, її бачили багато службових осіб, які в тому числі пов'язані з її діяльністю.

Недостовірність тверджень відповідача очевидна, так як причетність до смерті особи має встановлювати слідчі органи та суд, а твердження про зовнішній вигляд є прямою образою.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною та її спростування відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду представником позивача ОСОБА_1, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_2, подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задвольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду є необгрунтованим та прийнято з порушенням норм законодавства.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_2, підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.45). а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за його відсутності у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25 червня 2015 року відповідач звернувся з заявою до Міністерства юстиції України, в якій повідомив про недоліки в організації роботи 5-ї Київської державної нотаріальної конори та грубе до нього відношення, як відвідувача.

При цьому в абз.5 звинуватив працівників нотаріальної контори в смерті його матері, а в абз.6 назвав нотаріуса Вайструк Альону Валеріївну нотаріусом «со старой крисиной мордой» (а.с.3) .

Відповідно до ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

В ст.1 Закону України «Про інформацію» зазначено, що під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Згідно ч.ч.1,3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка п поширила, не доведе протилежного.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Це право кореспондує обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ч.2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири.

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа, як учасник суспільних відносин.

Відповідно до п.15 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

В ч.5 п.15 даної постанови зазначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

В п. 16 даної постанови зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції^ не поширення недостовірної інформації.

Відповідно до змісту ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Згідно з чл.1,2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бити притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатир.

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Виходячи зіз місту ст.10 Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.07.1986 року № 12/1984/84/131 «Справа Лінгенса», на думку Суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. У зв'язку з цим Суд зауважує, що факти, на яких пан Лінгенс ґрунтував свої оціночні судження, були незаперечними, як і його добросовісність...

Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції».

Тобто, критерієм відмежування «тверджень» від «суджень» є можливість перевірки інформації на предмет правдивості.

З копії звернення відповідача вбачається, що вислів « я уже не говорю что именно они виноваты в смерти моей мамы» стосується не позивачки, а обстановки в нотаріальній конторі, з точки зору відповідача, в цілому.

Крім того, позивачка посилається на те, що відповідачем навмисно допущена помилка в написанні її прізвища, замість «ОСОБА_2» зазначено «ОСОБА_2», а по батькові ОСОБА_2 замість ОСОБА_2.

Вважає, що це відповідачем зроблено навмисно,щоб ще більше дошкулити їй і зазначила, що саме її стосується вислів у зверненні «нотариус со старой крисиной мордой», так як у зверненні є посилання на номер нотаріальної контори, а в ній є тільки один нотаріус зі схожим іменем і цим нотаріусом є лише вона. Проаналізувавши зміст звернення відповідача, а також характер використаних при її викладенні мовних засобів, суд вважає, що звернення відповідача викладене саме в формі оціночних суджень з огляду на використані ним мовні обороти.

Виклад змісту звернення та оформлення речень у ньому свідчить про те, що при характеристиці позивачки відповідач використовує гіперболи та сатиру, які зазвичай застосовуються при наданні критичної оцінки діяльності тієї чи іншої особи, які не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності.

Таким чином, питання про причетність позивачки до смерті матері відповідача та її зовнішнього вигляду не може бути пеервірено та оцінено на предмет правдивості.

Крім того, прізвище нотаріуса відповідачем у зверненні вказано «Вайструк Алена Валерьевна», що не відповідає даним позивачки, а тому її твердження щодо того, що воно стосується саме її, оскільки відповідач навмисне перекрутив її дані, є припущенням, на яких, з точки зору ч.4 ст.60 ЦПК України, не може грунтуватися доказування та рішення суду.

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено факту вчинення відповідачем правопорушення, яке полягало саме в поширенні інформації, яка у відповідності до вимог закону може мати статус «недостовірної», такої, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, оскільки ця інформація є оціночним судженням ОСОБА_3

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, твердження апелянта про незаконність ухваленого судом рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, на думку колегії суддів є необґрунтованими, а обставини, на які вони посилаються - недоведеними та непідтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1, який діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: