АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц/790/4476/14 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 643/3/15-ц ОСОБА_1 Категорія: договірні Доповідач:ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Бровченка І.О., Малінської С.М.

за участі секретаря - Єрьоменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, переводу прав та обовязків покупця по договору купівлі-продажу квартири, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності , витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2011 року громадянка ОСОБА_7 ОСОБА_4, звернулася до суду з позовом в якому просила визнати частково недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, який було укладено між громадянином України ОСОБА_6 і громадянином ОСОБА_8 Федерації ОСОБА_5, перевести права та обовязки покупця квартири на неї, визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, визнати недійсним договір дарування зазначеної квартири, укладений між громадянином ОСОБА_8 Федерації ОСОБА_5 та громадянином України ОСОБА_3, укладений 23 грудня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, а також, витребувати спірну квартиру у ОСОБА_3.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що з березня 2004 року по червень 2005 року вона відправила в безготівковому порядку через банк грошові перекази на імя своїх синів ОСОБА_5 та ОСОБА_5 на загальну суму 27 720 доларів США на придбання для себе квартири в м. Харкові.

У травні 2005 року ОСОБА_5 повідомив їй про те, що знайшов трьох кімнатну квартиру вартість якої становила 27 000 доларів США.

Перед придбанням зазначеної квартири, ОСОБА_4 разом зі своїми синами ОСОБА_5 та ОСОБА_5, вирішили, для того щоб її квартира не увійшла до складу сумісної власності родини молодшого сина ОСОБА_3, покупцем повинен був стати старший син ОСОБА_5. Також вони домовились про те, що коли вона переїде до України на постійне мешкання, право власності на квартиру буде переоформлене на неї, вона буде зареєстрована в цій квартирі, та молодший син ОСОБА_3 посприяє в отриманні нею виду на проживання на території України. На той час ОСОБА_4 не мала можливості приїхати в Україну у звязку зі станом здоровя, а тому вона разом із синами вирішила, що придбанням квартири займуться вони. Вона також не наполягала на оформленні права власності на неї при придбанні квартири, так, як довіряла своїм синам, та була впевнена, що це буде зроблено після її переїзду.

В подальшому, 17.06.2005 року було укладено договір купівлі-продажу квартира АДРЕСА_2 вказаної квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, що нотаріально засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського округу ОСОБА_9 за № 2722.

Для уникнення сплати високих податків на утримання квартири, оскільки ОСОБА_5 не є громадянином України, 23.12.2005 року укладено договір дарування квартири, згідно якого ОСОБА_5 подарував спірну квартиру молодшому брату ОСОБА_3. При цьому, не перевіривши вказані підстави, ОСОБА_4 погодилась переоформити квартиру на молодшого сина шляхом дарування щоб вона не ввійшла у сумісну власність його родини.

21.10.2008 року, ОСОБА_4 відправила контейнер зі своїми особистими речами на адресу придбаної квартири, який одержав ОСОБА_3 та розмістив їх у спірній квартирі в одній із кімнат, де вони знаходяться по теперішній час.

На початку жовтня 2011 року, ОСОБА_4 приїхала до свого молодшого сина, який тимчасово мешкав у м. Донецьку, де між нею та його родиною виник конфлікт у звязку з тим, що син відмовився переоформляти на неї право власності на спірну квартиру.

Позивачка вважає, що її права власності порушені, тому як вказану квартиру завжди вважала своєю власністю, оскільки надала на її придбання грошеві кошти своїм рідним синам. Також позивачка вважає, що відповідач, а саме ОСОБА_3 ввів її в оману, переконавши, що ОСОБА_5, як громадянин ОСОБА_8 Федерації, буде платити за утримання квартири більш ніж громадянин України (резидент) яким є ОСОБА_3, у звязку з чим вона погодилась щоб був укладений договір дарування від старшого сина молодшому сину. Крім того, на думку позивачки обман полягає ще в тому, що її молодший син ОСОБА_3 пообіцяв їй переоформити право власності на квартиру після її переїзду з ОСОБА_7 до У країни, це ще одна причина того, що вона не заперечувала проти дарування квартири, оскільки була впевнена, що всі дії, виконуються її рідними синами в її інтересах та направлені на досягнення позитивного результату у вигляді придбання нею право власності на квартиру.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник позов не визнали, проти позову заперечували, посилаючись на відсутність доказів з боку позивача на обгрунтвання своїх позовних вимог. Згідно заяв позивача на відправку грошових переказів та контрольних чеків до прибуткових касових ордерів зазначили, що грошові перекази не повязані з підприємницькою та інвестиційною діяльністю, або набуттям прав на нерухоме майно, а є приватним грошовим переказом. Позивач не набула право власності на спірну квартиру. Просили суд відмовити в задоволенні позову в звязку зі спливом терміну позовної давності. Відповідач ОСОБА_5 не заперечував проти вселення и проживання в спірній квартирі позивачки.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Визнано договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, який було укладено громадянином України ОСОБА_6 та громадянином ОСОБА_8 Федерації ОСОБА_5, недійсним в частині, що стосується покупця.

Визнано покупцем за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який було укладено між громадянином України ОСОБА_6 та громадянином ОСОБА_8 Федерації ОСОБА_5 - ОСОБА_4.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_3, який було укладено громадянином ОСОБА_8 Федерації ОСОБА_5 та громадянином України ОСОБА_3, укладений 23 грудня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, недійсним.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Скасовано реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_3.

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_3.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_5звернувся на нього з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин справи та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить це рішення суду скасувати та постановити по справі нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Скарга містить посилання викладені в позовній заяві.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, районний суд виходив з того, що позивачем було надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

За правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а також якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є матірю відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_5

З березня 2004 року по червень 2005 року вона відправила в безготівковому порядку через банк грошові перекази на імя своїх синів ОСОБА_5 та ОСОБА_5 на загальну суму 27 720 доларів США на придбання для себе квартири в м. Харкові.

У травні 2005 року ОСОБА_5 повідомив їй про те, що знайшов трьох кімнатну квартиру вартість якої становила 27 000 доларів США.

Перед придбанням зазначеної квартири, ОСОБА_4 разом зі своїми синами ОСОБА_5 та ОСОБА_5, вирішили, для того щоб її квартира не увійшла до складу сумісної власності родини молодшого сина ОСОБА_3, покупцем повинен був стати старший син ОСОБА_5. Також вони домовились про те, що коли вона переїде до України на постійне мешкання, право власності на квартиру буде переоформлене на неї, вона буде зареєстрована в цій квартирі, та молодший син ОСОБА_3 посприяє в отриманні нею виду на проживання на території України. На той час ОСОБА_4 не мала можливості приїхати в Україну у звязку зі станом здоровя, а тому вона разом із синами вирішила, що придбанням квартири займуться вони. Вона також не наполягала на оформленні права власності на неї при придбанні квартири, так, як довіряла своїм синам, та була впевнена, що це буде зроблено після її переїзду.

В подальшому, 17.06.2005 року було укладено договір купівлі-продажу квартира АДРЕСА_5 вказаної квартири між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, що нотаріально засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського округу ОСОБА_9 за № 2722.

Для уникнення сплати високих податків на утримання квартири, оскільки ОСОБА_5 не є громадянином України, 23.12.2005 року укладено договір дарування квартири, згідно якого ОСОБА_5 подарував спірну квартиру молодшому брату ОСОБА_3. При цьому, не перевіривши вказані підстави, ОСОБА_4 погодилась переоформити квартиру на молодшого сина шляхом дарування щоб вона не ввійшла у сумісну власність його родини.

21.10.2008 року, ОСОБА_4 відправила контейнер зі своїми особистими речами на адресу придбаної квартири, який одержав ОСОБА_3 та розмістив їх у спірній квартирі в одній із кімнат, де вони знаходяться по теперішній час.

На початку жовтня 2011 року, ОСОБА_4 приїхала до свого молодшого сина, який тимчасово мешкав у м. Донецьку, де між нею та його родиною виник конфлікт у звязку з тим, що син відмовився переоформляти на неї право власності на спірну квартиру.

Факт перерахування коштів для придбання квартири підтверджується письмовими доказами, а саме банківськими документами:

- корінцем до касового ордеру від 24.03.2004 року на суму 2500 доларів США;

- корінцем до касового ордеру від 30.06.2004 року на суму 700 доларів США;

- касовим ордером № 10 від 25.11.2004 року на суму 300 доларів США;

- платіжним доручення від 08.03.2005 року на суму 500 доларів США; ( а.с.62-65)

- банківським переказом (контрольний чек № 3) від 14.04.2005 року на суму 200 доларів США;

- банківським переказом (контрольний чек № 9) від 12.05.2005 року на суму 500 доларів США;

- банківським переказом (контрольний чек № 7) від 20.05.2005 року на суму 700 доларів США;

- контрольним чеком на переказ № 1 від 31.05.2005 року на суму 20120 доларів США;

- контрольним чеком на переказ № 7 від 02.06.2005 року на суму 2 200 доларів США ( а.с. 8-16)

Загальна сума переказів становить 27540 доларів США, що на момент придбання квартири становила 139079 грн.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції апелян ОСОБА_5 не заперечував того факту, що спірна квартира була придбана за кошти його матері, також він вказав, що з апеляційною скаргою звернувся лише тому, що не погоджується з підставами визнання договору дарування недійсним. Крім цього вказав, що не заперечує проти того, що спірна квартира буде оформлена на ім»я його матері.

Судова колегія погоджується з висновокм районного суду стосовно того, що спірна квартира придбана за рахунок коштів ОСОБА_4 і для неї, вказаний договір купівлі-продажу квартири відповідно до ст.ст. 203 ч. 5, 215 ч. 1, 217 ЦК України підлягає визнанню недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнано ОСОБА_4

Також судова колегія вважає, що знайшов своє підтвердження факт, що позивачка дала згоду на укладення договору дарування у звязку з тим, що відповідач ОСОБА_5 ввів її в оману, щодо утримання квартири, знаходить своє підтвердження в показах свідків, допитаних судом першої інстанції.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 от 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт омани повинна довести особа, яка діяла під впливом омани. Омана щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин визнається вчиненим під впливом омани у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини по справі, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінив докази, які були досліджені в судовому засіданні і дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення цивільного права є результатом протиправних дій порушника, внаслідок чого воно зазнало зменшення або ліквідації, що позбавляє його носія можливості здійснити, реалізувати це право повністю або частково.

При цьому, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 10 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи.

Сторони зобовязані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обгрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.60 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Позивачі будь яких доказів, які б спростовували висновки суду - не надали.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ухвалою апеляційної інстанції законної сили.

Головуючий суддя -

Судді -