Справа №2-595/11 09.12.2015 09.12.2015 09.12.2015
Провадження №22-ц/784/2817/15
Справа №2-595/11
Провадження № 22ц/784/2817/15 Головуючий у 1-ї інстанції Корнешова Т.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

9 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем судового засідання: Гавор В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2012 року

за позовом

Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль»

(далі АТ «ОСОБА_3 Аваль»)

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

та зустрічним позовом

ОСОБА_2

до АТ «ОСОБА_3 Аваль»

про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2010 року АТ «ОСОБА_3 Аваль» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, вимоги за яким у січні 2012 року вточнив, та остаточно просив про стягнення 49 858,71 доларів США кредитної заборгованості, еквівалентної 398 361 грн. 12коп..

Позивач зазначав, що позичальниця ОСОБА_2 в порушення умов укладеного з нею 25 грудня 2007 року кредитного договору у встановлені строки не погашає суму основного кредиту та проценти за користування кредитом, а тому він має право вимагати від позичальника повернення кредитних коштів з урахуванням пені.

В січні 2012 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом, вимоги за яким вточнила, та просила визнати недійсним кредитний договір № 014/08-112/74462, укладений 25 грудня 2007 року між нею і банком.

Позичальниця вказувала, що обумовлений кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема ст. ст. 524, 533, 548 ЦК України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» і ст.ст. 1, 11, 18 і 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому банк не мав права на укладення кредитного договору в іноземній валюті з позивачкою.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2012 року позов банка задоволено, ухвалено про стягнення на користь АТ «ОСОБА_3 Аваль» з ОСОБА_2 398 361 грн. 12коп. загальної суми заборгованості за кредитним договором і 3339грн. судових витрат. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким відмовити у задоволенні позову банка, задовольнив зустрічний позов.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, представник позивача вважає доводи скарги необґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Задовольняючи вимоги АТ «ОСОБА_3 Аваль», суд виходив з того, що оспорюваний кредитний договір та додаткова угода до нього укладено сторонами в належній формі, за наявності повноважень банка щодо укладення кредитного договору та надання споживчого кредиту в іноземній валюті, з наданням необхідної інформації перед укладанням договору та вільного волевиявлення сторін, яке було спрямоване на реальне настання, передбачених у ньому наслідків. А тому обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у визнанні кредитного договору недійсним, застосував до цих правовідносин той закон, якій підлягав застосуванню, та стягнув з позичальниці, яка порушила умови кредитного договору, суму заборгованості, нарахованої банком, яка відповідачкою не оспорювалася.

Доводи відповідачки ОСОБА_2 в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, оскільки суперечать обставинам справи і наявним у ній доказам.

Так, зміст кредитного договору № 014/08-112/74462 від 25 грудня 2007 року, додаткової угоди №1 до нього та додатку до договору з графіком погашення кредиту і процентів, підписані сторонами, за якими позичальниця отримала споживчий кредит на придбання автомобіля строком до 25 грудня 2014 року в розмірі 28 200 доларів США під 12,95% річних зі сплатою щомісяця визначеного графіком платежу. За прострочення повернення кредитних коштів позичальниця ОСОБА_2 взяла на себе обовязок по сплаті на користь банка пені з розрахунку 0,5% від простроченої суми за кожний день прострочення.

На забезпечення виконання вказаного кредитного договору, між банком та відповідачкою ОСОБА_2 25 грудня 2007 року укладено договір застави №3519, за яким остання взяла на себе обовязок нести відповідальність перед банком належним їй автомобілем, придбаним за рахунок кредитних коштів.

Відповідачка ОСОБА_2 особисто була ознайомлена з умовами кредитування, подала заяву про укладення договору саме з такими умовами, при сплаті процентної ставки у розмірі 12,95% річних (а.с.98-101), сплачувала щомісячні платежі відповідно до встановленого графіку, які відповідали розміру виданого банком кредиту та 12,95% процентної ставки (а.с.56-81).

За таких обставин, наявні у справі докази, свідчать про те, що між сторонами було досягнуто згоди з усіх умов кредитного договору та договору застави, які були укладені у письмовій формі встановленої законом та волевиявлення сторін при їх підписанні було вільним.

Тому посилання відповідачки про відсутність у неї впевненості щодо підписання спірної угоди, не можуть бути взяті до уваги, оскільки ґрунтуються на припущеннях, та не підтверджені достеменними доказами.

Крім цього, статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами та боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Станом на 10 січня 2010 року заборгованість відповідачки ОСОБА_2 за кредитним договором склала 398 361 грн. 12 коп., з яких: 25 099, 15 доларів США, еквівалентних 200537грн. 19коп. сума боргу за кредитом, 6 603,27 доларів США, еквівалентних 52 758грн. 81 коп. заборгованість за процентами та 145 065 грн. 12 коп. сума пені (а.с.49-52).

Першу письмову вимогу від АТ «ОСОБА_3 Аваль» про усунення порушень умов кредитного договору відповідачки направлено 16 червня 2010 року (а.с.24).

Наявні у справі докази, в тому числі і копії банківської ліцензії №10 від 11 жовтня 2006 року, дозволу №10-4 від жовтня 2006 року та додатку до цього дозволу, надані Національним Банком України, та дозволу №160 від 13 листопада 2006 року (а.с.103-109) свідчать про те, що при наданні відповідачки даного кредиту в іноземній валюті банк діяв на час його видачі в межах повноважень, визначених статтями 2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», статтями 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», пунктами 2.1, 2.3, 5.3 Положення «Про порядок видачі банкам банківських ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого постановою Національного Банку України №275 від 17 липня 2001 року.

Тому доводи відповідачки та її представника про необхідність мати індивідуальну ліцензію не можуть бути взяті до уваги, оскільки вищезгаданими законами та підзаконними актами визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на їх здійснення.

Крім цього, із обставин даної справи, змісту кредитного договору вбачається, що позичальник ОСОБА_2 мала право обирати банківську установу, що надає кредити, спосіб та порядок в якій міг бути наданий кредит, а тому немає підстав вважати, що її права як споживача фінансових послуг порушені.

Отже, задовольняючи вимоги АТ «ОСОБА_3 Аваль», суд виходив з того, що позичальник порушила умови договору і у відповідності до ст.ст. 526, 533, 611, 615, 1048, 1050, 1054 ЦК України є усі підстави для стягнення з відповідачки, нарахованої банком відповідно до умов кредитного договору заборгованості в тій валюті, в якій йому були видані кредитні кошти з урахуванням курсу долара США до курсу національної валюти, встановленого Національним Банком України на день проведення розрахунку.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки вони є мотивованими та обґрунтованими.

Посилання апелянта щодо неотримання позичальником суми кредиту спростовуються копією меморіального ордеру від 25 грудня 2007 року щодо перерахунку кредитних коштів на придбання автомобілю (а.с.17), датою придбання та реєстрації транспортного засобу на імя позичальника 25 грудня 2007 року (а.с.21), що були предметом розгляду суду першої інстанції і ним дана вірна оцінка з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Тому зазначені позичальником в апеляційній скарзі обставини не впливають на її належний обовязок щодо виконання кредитних зобовязань перед банком.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча

Судді