Рішення

Іменем України

Справа № 712/10762/15-ц

Номер провадження 2/712/3109/15

09 грудня 2015 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м.Черкаси в складі:

головуючого судді - Марцішевської О.М.

при секретарі - Вдовенко О.В.

за участю адвоката - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна спільної сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом про поділ майна спільної сумісної власності подружжя, посилаючись на те, що з 1987 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, розірваному 11.08.2010р. та мають двох повнолітніх синів. 20.10.1997р. відповідачу був виданий ордер на склад сімї 4 особи на право заняття квартири АДРЕСА_1, на підставі якого позивачка була вселена до вказаної квартири. 15.11.2006р. між ОСОБА_3 та АТЗП «Черкаський шовковий комбінат» був укладений договір купівлі продажу вказаної квартири за 2110,09 грн., даний правочин був визнаний дійсним згідно ч.2 ст.220 ЦК України рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 22.12.2008р., що набрало законної сили. В звязку з придбанням відповідачем квартири АДРЕСА_2 в період шлюбу за договором купівлі-продажу за рахунок спільних коштів в період ведення спільного господарства вказана квартира вартістю на даний час 600 000 грн. є об'єтом спільної сумісної власності подружжя. Після розірвання шлюбу відповідач виселився з вказаної квартири, в якій позивачка проживає по даний час та самостійно оплачує витрати по утриманню даного майна. У вересні 2015 року відповідач пред'явив вимогу до позивачки про звільнення квартири, оскільки являється одноосібним її власником, в звязку з чим між сторонами виник спір щодо поділу майна спільної сумісної власності подружжя. Уточнившись з позовними вимогами, просить поділити спірну квартиру між сторонами у рівних частках та визнати за нею власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 загальною площею 65,5 кв.м. вартістю 300 000 грн., стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав, просив задоволити. Вказував, що право власності на квартиру відповідачем було набуто в період шлюбу згідно з ч.3 ст.334 ЦК України з моменту набрання законної сили рішення суду від 22.12.2008р. про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 15.11.2006р., отже квартира є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана чоловіком за спільні кошти подружжя в період ведення сторонами спільного господарства.

Відповідач та його представник, адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та в обґрунтування заперечення зазначали, що відповідач після розірвання шлюбу в 2010 році на підставі рішення суду від 22.12.2008р. зареєстрував право власності на спірну квартиру 24.07.2015р., тому дана квартира не являється спільним сумісним майном подружжя, крім того за придбання даної квартири за договором купівлі-продажу від 15.11.2006р. були сплачені не спільні кошти подружжя, яких в той час у сімї не було та відповідачу допомагали батьки. В даний час відповідач утворив іншу сімю, проживання колишньої дружини у квартирі, яка є його особистою власністю, створює перешкоди у розпорядженні даним майном. Крім того, зазначали, що згідно з розясненнями відповідно до ч.2 ст.220 ЦПК України в судовому порядку не повинен визнаватись дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, який підлягав державній реєстрації.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали справи № 2-8216/08, суд приходить до наступного.

Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.06.1987 року та на підставі ордеру від 20.10.1997 року, виданому ОСОБА_3 на склад сімї 4 особи отримали право на проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1.

15.11.2006р. між ОСОБА_3 та Акціонерним товариства закритого типу «Черкаський шовковий комбінат» був укладений договір купівлі продажу, відповідно до якого відповідач придбав у власність квартиру АДРЕСА_4 за 2110,09 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 22.12.2008р. за позовом ОСОБА_3 визнаний дійсним договір купівліпродажу квартири АДРЕСА_5, укладений 15 листопада 2006 року. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_6, рішення набрало законної сили 05.01.2009р.

Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 11.08.2010 року шлюб між сторонами розірваний.

24.07.2015р. зареєстроване право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_6 на підставі рішення від 22.12.2008р. у справі 2-8216/08, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 42209325 від 13 серпня 2015 року.

Відповідно до довідки про склад сім"ї КП "Соснівська СУБ" ЧМР від 01.10.2015 року № 3982 в квартирі АДРЕСА_7 зареєстровано дві особи: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3

В силу вимог ст.60 СК України кожна річ, набута подружжям в період шлюбу є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ст.ст.15,30 ЦК України обставини в цивільній справі зясовуються а засадах змагальності. Кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст.70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 23, 24 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно ч. 3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 22.12.2008р. про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 15.11.2006р. між ОСОБА_3 та АТЗТ «Черкаський шовковий комбінат» набрало законної сили 05.01.2009р., отже згідно з ч.3 ст.334 ЦК України відповідач з даного часу набув право власності на спірну квартиру, вартість якої на даний час згідно позову становить 600 000 грн., що відповідачем не спростовано, клопотань про призначення експертизи для оцінки спірного майна в ході розгляду справи останній не заявляв.

Доводи відповідача про те, що до державної реєстрації ним права власності на квартиру в липні 2015 року договір купівлі-продажу від 15.11.2006р. не міг створювати цивільні права та обовязки, суд вважає такими, що не обґрунтовують заперечення проти позову, оскільки державна реєстрація права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не є тотожною з державною реєстрацією правочинів у Державному реєстрі правочинів, яка з 1 січня 2013 р. скасована відповідно до Закону «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень».

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Договір купівлі-продажу від 15.11.2006р. за своїм змістом є договором купівлі-продажу обєкту нерухомого майна, який згідно з ст.657 ЦК України у редакції, чинній на момент його підписання, підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів від 26 травня 2004 року було встановлено, що державна реєстрація правочинів проводиться одночасно з його нотаріальним посвідченням шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів. Разом з тим, згідно з ч.2 ст.220 ЦК України у випадку визнання договору дійсним за рішенням суду подальше нотаріальне посвідчення правочину не вимагається. В звязку з недотриманням сторонами договору від 15.11.2006р. нотаріальної форми за позовом відповідача рішенням суду від 22.12.2008р. згідно з ч.2 ст.220 ЦК України, вказаний договір був визнаний дійсним, дане рішення набрало законної сили 05.01.2009р., тому суд вважає обґрунтованими доводи позивачки про виникнення право власності відповідача на спірну квартиру в період шлюбу з моменту набрання законної сили 05.01.2009р. рішення суду від 22.12.2008р. у справі №2-8216/08, оскільки до спірних правовідносин, підлягає застосуванню ч.3 ст.334 ЦК України, якою врегульовано особливий порядок виникнення права власності на майно за договором, який визнаний дійсним в судовому порядку.

Суд бере до уваги, що у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надані розяснення про те, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При цьому суд враховує, що позов у даній справі предявлений не з приводу визнання дійсним договору купівлі-продажу від 15.11.2006р., а з приводу визнання спільною власністю подружжя майна, набутого на підставі такого, що набрало законної сили, судового рішення про визнання вказаного правочину дійсним. Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов'язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України). Дійсність договору купівлі-продажу від 15.11.2006р. встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили та ніким не оскаржується, отже даний правочин вважається правомірним та згідно з ст.11 ЦПК України є підставою для виникнення цивільних прав та обовязків, що підтверджується також тим, що на підставі рішення суду про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 15.11.2006р. відповідачем 24.07.2015р. було зареєстроване право власності на спірну квартиру.

Крім того, визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, судом встановлено не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя. Суд виходить з того, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Заінтересована особа вправі в судовому порядку доводити, що майно у шлюбі було придбане за її особисті кошти. Заперечення відповідача про те, що внесені в 2006 році для купівлі спірної квартири кошти в сумі 2110,09 грн. не являлись спільними не були підтверджені обєктивними та переконливим доказами того, що дані кошти належали особисто відповідачу, отже відповідачем не спростований в ході судового розгляду факт набуття коштів в ході спільного господарства. Згідно з ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Суд також враховує, що до 2015 року між сторонами спору щодо зазначеної квартири не виникало, після розірвання шлюбу в 2010 році сторонами фактично визначений порядок користування спірною квартирою, згідно з яким відповідач з даного житлового приміщення виселився, а позивачка фактично проживала та самостійно несла витрати по утриманню даного майна.

Оскільки квартира АДРЕСА_3 набута відповідачем в період шлюбу та ведення спільного господарства, за рахунок спільних коштів подружжя, тому з урахуванням вимог статей 60,70 СК України спірна квартира являється спільною власністю подружжя, частки сторін при її поділі між сторонами мають бути рівними, тому позовні вимоги про поділ квартири між сторонами з виділенням у власність позивачці ? частини спірної квартири вартістю 300 000 грн. підлягають до задоволення. Суд бере до уваги при цьому, що під час вирішення позову жодна з сторін не ставила питання про виплату іншій грошової компенсації за частку в спільному майні, не вчиняла дій стосовно попереднього внесення грошової компенсації на депозитний рахунок суду, тому суд вважає за необхідне визнати ідеальні частки сторін у праві власності на спірне майно на засадах їх рівності і залишення спірної квартири у спільній частковій власності сторін.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, тому в силу вимог ст.88 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивачки підлягають судові витрати по оплаті судового збору в сумі 3000 грн., оскільки зазначені судові витрати понесені позивачем, що підтверджено документально згідно з квитанцією від 14.09.2015р.

Керуючись ст.ст. 5, 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 60-65, 70, 71 СК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 про поділ майна спільної сумісної власності подружжя задоволити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3000 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції в 10-ти денний строк з дня проголошення.

Головуючий: