Справа № 161/1418214-ц Провадження № 22-ц/773/1223/15 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Категорія: 47 Доповідач: Овсієнко А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнка А.А. ,

суддів - Антонюк К.І., Веремчук Л.М.,

при секретарі Черняк О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про виділ земельної ділянки в натурі та за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визначення часток у спільній сумісній власності за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2015 року,

встановила:

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з вищевказаним позовом, зазначивши, що на підставі договору купівлі-продажу від 24 грудня 1994 року вони набули право власності на квартиру АДРЕСА_1. Співвласниками квартири № 1 в цьому ж будинку являються відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6

Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27 травня 2008 року, земельна ділянка площею 0,0587 га, призначена для обслуговування даного житлового будинку, господарських будівель і споруд за вищевказаною адресою, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6

Покликаючись на ту обставину, що квартири № 1 та № 2 становлять рівні ідеальні частки щодо цілого будинку, і що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №559 від 14.11.91 було закріплено за ОСОБА_3 земельну ділянку площею 317,5 м.кв. з визначеними межами для обслуговування його квартири № 2, позивачі просили суд виділити їм в натурі 1/2 частину спірної земельної ділянки.

ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зазначивши, що згідно свідоцтва про право власності вони є співвласниками квартири АДРЕСА_2. ОСОБА_5 належить 40/100 частин, ОСОБА_2 та ОСОБА_6, кожному зокрема, - по 30/100 частин даної квартири. Власником квартири № 2 в даному будинку згідно договору купівлі-продажу від 24 грудня 1994 року є ОСОБА_3

Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27 травня 2008 року, земельна ділянка площею 0,0587 га, призначена для обслуговування даного житлового будинку, господарських будівель і споруд за вищевказаною адресою, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6

Після реконструкції площа належної відповідачам квартири № 1 становить 189,4 кв.м., що складає 76,618171 % загальної площі будинку, тоді як площа квартири позивачів (№ 2) - 57,8 кв.м., або 23,381892 % загальної площі будинку.

Виходячи із такого співвідношення площ та часток співвласників квартир у житловому будинку, відповідачі за зустрічним позовом просили на підставі ч.4 ст.120 ЗК України визначити частки усіх співвласників спірної земельної ділянки та визнати право спільної часткової власності: за ОСОБА_2 - на 0,017990 га, за ОСОБА_2 - на 0,0134925 га, за ОСОБА_6 - на 0,0134925 га, за ОСОБА_3 - на 0,013725 га.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2015 року первісний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково.

Виділено в натурі ОСОБА_3, ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 214 кв.м. в межах 1-2-15-16-17-12-13-14-1 на схемі розподілу зафарбовану зеленим кольором відповідно до додатку №1 висновку експерта №8219 від 30.04.2015 року.

Виділено в натурі ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 земельну ділянку загальною площею 268 кв.м. в межах 2-3-4-20-19-18-17-16-15-2 на схемі розподілу зафарбовану червоним кольором відповідно до додатку №1 висновку експерта №8219 від 30.04.2015 року.

У спільному користуванні сторін залишено земельну ділянку загальною площею 105 кв.м. в межах 12-17-18-19-20-4-5-6-7-8-9-10-11-12 на схемі розподілу зафарбовано жовтим кольором відповідно до додатку №1 висновку експерта №8219 від 30.04.2015 року.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 по 920 грн. 38 коп. судового збору з кожного.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просили скасувати вищевказане рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і задоволення у повному обсязі зустрічного позову.

В ході апеляційного розгляду даної справи відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала із зазначених у них підстав, тоді як позивач ОСОБА_3 просив відхилити подану апеляційну скаргу з огляду на безпідставність наведених у них доводів та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, а також доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга частково підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, задовольняючи частково позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що земельна ділянка площею 0,0587 га, призначена для обслуговування даного житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6

Виходячи таким чином із вимог ст.370 ЦК України щодо рівності часток співвласників суд згідно із вказаним судовим експертом єдиним варіантом поділу виділив в натурі позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частину спірної земельної ділянки площею 214 кв.м., відповідачам ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 частину спірної земельної ділянки площею 268 кв.м., залишивши у спільному користуванні сторін частину даної земельної ділянки площею 105 кв.м., зайняту самочинними спорудами.

В зустрічному позові ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 судом відмовлено з тих підстав, що спірна земельна ділянка являється спільною сумісною власністю ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, у якій частки усіх співвласників є рівними, тоді як вимоги відповідачів про визначення часток у вказаному майні у запропонованих ними пропорціях не ґрунтуються на законі та не підтверджені жодними доказами.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись з огляду на наступне.

Судом першої інстанції правильно встановлено, і це об'єктивно підтверджується наявними у справі письмовими доказами, що згідно договору купівлі-продажу від 24 грудня 1994 року ОСОБА_3 купив квартиру № 2 площею 25,7 кв.м. в двоквартирному будинку АДРЕСА_1 (а.с.4).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 20 листопада 2003 року квартира № 1 площею 67,3 кв.м. у цьому ж будинку була набута ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 у спільну сумісну власність шляхом приватизації.

На даний час квартира № 1 згідно свідоцтва про право власності від 06.03.13 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_5 (40/100 частин), ОСОБА_2 (30/100 частин), ОСОБА_6 (30/100 частин).

Після реконструкції та добудови її площа згідно технічного паспорта становить 189, 4 кв.м.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.04.12, квартира №2, площа якої на даний час становить 57,8 кв.м., належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (по 1/2 частині) на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 06.06.08 та свідоцтва про право власності від 22.09.11 (а.с.14).

Рішенням Луцької міської ради № 24/22 від 05.03.08 надано у спільну сумісну власність ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0587 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.47).

Право спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 на вказану земельну ділянку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27 травня 2008 року (а.с.10).

Відповідно до ч.1 ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Згідно з ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом (ч.5 ст.89 ЗК України).

За змістом наведених вище норм закону земельна ділянка, яка є у спільній сумісній власності, підлягає поділу в натурі на засадах рівності часток кожного зі співвласників за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними.

Відступлення від даних засад можливе виключно у випадках передбачених законом, чи встановлених судом.

З наведених вище письмових доказів беззаперечно слідує, що відокремлені квартири № 1 та № 2 у двоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1 набуті сторонами у справі на різних правових підставах як окреме індивідуально визначене майно, а не як частки у єдиному об'єкті, і на момент приватизації спірної земельної ділянки правовий та фактичний статус даних помешкань не змінився.

Відтак, положення ст.ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, які регулюють перехід права на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розміщені на ній, не підлягають застосуванню до правовідносин, які склалися між сторонами у справі.

Таким чином, за обставин, які наведені вище, та відповідно до ч.1 ст.86 ЗК України, ч.1 ст.368 та ч.2 ст.372 ЦК України спірна земельна ділянка, як об'єкт спільної сумісної власності, підлягає поділу в натурі виключно на умовах рівності часток (по 1/4) її титульних співвласників, вказаних у державному акті, - ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, оскільки ані позивачами, ані відповідачами не наведено суду жодних законних підстав для відступлення від засад рівності їх часток.

Однак, вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції.

Натомість, в основу свого рішення про поділ спірної земельної ділянки в натурі судом першої інстанції покладено висновок судової земельно-технічної експертизи №8219 від 30.04.15 яким визначено єдиний можливий варіант поділу, виходячи із того, що квартири № 1 та № 2 в частковому співвідношенні щодо цілого будинку є рівними, а отже й земельна ділянка підлягає поділу на дві окремі площі, наближені до ідеальних часток сторін у житловому будинку.

Однак, при призначенні експертизи судом не було вказано розмір часток співвласників, відповідно до яких має бути визначений варіант поділу земельної ділянки, а натомість вирішення питання про розмір часток співвласників у будинковолодінні та земельній ділянці, яке за своєю природою є суто правовим, віднесено на розсуд експерта.

Як наслідок, експертом було самостійно визначено варіант поділу земельної ділянки виходячи із рівності часток позивача (1/2) та співвідповідачів (1/2) у вищевказаному житловому будинку та, відповідно, - у земельній ділянці, що є неправильним та суперечить встановленим обставинам справи.

Таким чином, даний висновок експерта не може слугувати належним доказом у даній справі.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

І оскільки всупереч вимогам наведених вище норм процесуального закону сторонами у справі не надано суду жодних належних та допустимих доказів можливих варіантів поділу спірної земельної ділянки, а без застосування відповідних спеціальних технічних знань вирішення даного питання судом є неможливим, то в задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід відмовити.

Не підлягає до задоволення також і зустрічний позов про визнання права спільної часткової власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 - на 0,017990 га, за ОСОБА_2 - на 0,0134925 га, за ОСОБА_6 - на 0,0134925 га, за ОСОБА_3 - на 0,013725 га, оскільки, як уже було зазначено вище, дана земельна ділянка належить їм на праві спільної сумісної власності, частки у якій вже визначені законом як рівні і будь-яких законних підстав для відступлення судом від засад їх рівності відповідачі не навели.

Вказані відповідачами на підтвердження своїх вимог доводи про те, що розподіл часток земельної ділянки має здійснюватись відповідно до співвідношення площ квартир № 1 та № 2 до загальної площі цілого двоквартирного будинку колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні, оскільки дані квартири були набуті сторонами у справі на різних правових підставах як окреме індивідуально визначене майно, а не як частки у єдиному об'єкті, і на момент приватизації спірної земельної ділянки правовий та фактичний статус даних помешкань не змінився, а отже - положення ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, які регулюють перехід права на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розміщені на ній, не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Суд першої інстанції не звернув уваги на зміст заявлених відповідачами зустрічних позовних вимог про визначення розміру часток і мотивуючи своє рішення про відмову в їх задоволенні виходив із недоведеності та безпідставності зустрічних позовних вимог про виділення в натурі часток співвідповідачів, що не являється предметом даного позову.

Таким чином, у зв'язку з неповним з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2015 року в даній справі скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про виділ земельної ділянки в натурі та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визначення часток у спільній сумісній власності.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді