Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2015 р.

Суворовський районний суд міста ОСОБА_1 у складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

при секретарі - Шевчук М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи без самостійних вимог Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом, виселення, та за зустрічними позовними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зменшення обовязкової частки у спадщини, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовним вимогами в яких зазначив, що 09.09.2014р. помер його батька ОСОБА_5 Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з частини житлового будинку №16 по вулиці Училищній в м. Одесі. Звернувшись до нотаріуса із заявою про відкриття спадщини він дізнався, що його батька під час свого життя 15.05.2014р. уклав заповіт за умовами якого заповідав все своє майно ОСОБА_3 На думку ОСОБА_2 даний заповіт його батька склав в той час коли не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати в силу наявної у нього психічної хвороби . В звязку з чим, позивач просить визнати недійсним вказаний заповіт в судовому порядку. Також, позивач зазначає, що ОСОБА_3 утримує всі оригінали правовстановлюючих документів на спадковий будинок та не визнає його право на спадщину, а він позбавлений права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом в нотаріальному порядку. Посилаючись на ст. 392 ЦК України ОСОБА_2 просить визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на спадковий житловий будинок. Зазначаючи , що ОСОБА_3 перешкоджає йому у користуванні та володінні спадковим будинком просить виселити її з житлового будинку. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 предявлені позовні вимоги підтримав, просить задовольнити.

ОСОБА_3 не визнавши предявлені первісні позовні вимоги звернулася до суду із зустрічним позовом в якому просить зменшити обовязкову частку ОСОБА_2 у спадщині посилаючись на те, що ОСОБА_2 не спілкувався зі своїм батьком, а вона утримувала та матеріально забезпечувала ОСОБА_5, а після його смерті поховала за свій кошт.

У судовому зсіданні представник ОСОБА_3 ОСОБА_6 предявлений зустрічний позов підтримав, просить задовольнити, відмовивши у задоволенні первісного позову, зазначаючи, що ОСОБА_2 на даний час не є належним позивачем в частині предявлених позовних вимог про виселення ОСОБА_3, так як судом не вирішено спірного питання про статус ОСОБА_2, як спадкоємця за законом.

Приватний нотаріус ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначила, що обставини посвідчення заповіту непамятає, проте вважає, що він був складений особою, яка розуміла значення своїх дій. У судове засідання призначене на 27.11.2015р. не зявилася, направив до суду лист про розгляд справи у її відсутності.

Суд, заслухавши представників сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Першою одеською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2-2073, від 12.06.1999р. ОСОБА_5 є власником 3/5 частин житлового будинку № 6 по вулиці Ломоносова - вулиці Училищній №16.

ОСОБА_5 помер 09.09.2014р., що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого на підставі складеного а/з № 9247 від 10.09.2014р. відділом ДРАЦС у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управляння юстиції. Слід зазначити, що починаючи з 02.07.2014. по час смерті ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні у психіатричній лікарні.

З матеріалів справи убачається, що під час свого життя ОСОБА_5 15.05.2014р. уклав заповіт за яким на випадок своєї смерті заповідав все належне йому майно ОСОБА_3 Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстровий номер 2663.

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 149 від 26.03.2015р., проведеної експертною комісією КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоровя», ОСОБА_5 під час свого життя і станом на 15.05.2014р. страждав хронічним, стійким психічним розладом у вигляді органічного розладу особистості внаслідок церебрального атеросклерозу, з параноідним синдромом (F07.07 по МКБ-10), в звязку з чим за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та ними керувати, в тому числі і станом на час складання заповіту 15.05.2014р.

З метою повного дослідження всіх обставин справи та представлених з боку сторін доказів, судом було призначено додаткову посмертну судово-психіатричну експертизи. За висновком додаткової експертизи №531 від 30.09.2015р. експертна комісія прийшла до аналогічного висновку, який був зазначений у висновку від 26.03.2015р. № 149.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, яка знала ОСОБА_5 більше 50 років, зазначила, що знала померлого, як особу, яка страждала на психічні розлади здоровя. У 2010р. вона особисто підвозила його до психіатричного диспансеру для його лікування. В останні часи його життя звертала увагу на неадекватну його поведінку.

Свідок ОСОБА_8, яка є сусідкою померлого, вказувала, що ОСОБА_5 постійно їй скаржився на те, що його бажають отруїти газом, висловлював якусь маячню, в звязку з чим вважала його неадекватним. Перед смертю навідувала ОСОБА_5 у психіатричній лікарні.

Свідок ОСОБА_9, знайома ОСОБА_5, зазначала, що у червні 2014р. була в гостях у останнього, який нормально з нею спілкувався.

У відповідність до ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За своєю правовою природою заповіт є правочином, а відтак до нього застосовуються положенняРозділу ІУ Книги І ЦК України, зокрема, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі смерті за позовом інших осіб чиї права або інтереси порушені (ч.1 ст.225 ЦК України).

Як зазначено у п.16 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р., правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Пунктом 18 Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008р. розяснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України виключено підстави недійсності правочину визначені у ч.2 ст. 225 ЦК, які зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Отже, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 на час укладення заповіту, а саме станом на 15.05.2014р. в силу наявного у нього стійкого хронічного психічного розладу не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати. Внаслідок чого, укладений ним заповіт від 15.05.2014р. слід визнати недійсним в силу ч.1 ст. 225, ч.2 ст. 1257 ЦК України.

З боку ОСОБА_3 вказані вище обставини під час розгляду справи спростовані не були, належні та допустимі докази з цього приводу суду не представлені.

Як встановлено судом та підтверджено свідоцтвом про народження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином померлого ОСОБА_5, а відтак, згідно ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги.

Згідно матеріалів спадкової справи № 32/2014, заведеної приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, до майна ОСОБА_5, померлого 09.09.2014р., із заявою від 18.09.2014р. про прийняття спадщини, тобто у визначений законом шестимісячний строк, звернувся ОСОБА_2 Відтак, ОСОБА_2 вважається таким, що прийняв спадщину за законом після смерті свого батька.

При вирішенні даної справи, в частині вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частина 1 ст.1297 ЦК України визначає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно ч.1 ст.1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Аналіз даних норм вказує на те, що правовою підставою для набуття права власності на спадкове нерухоме майно є видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом.

У відповідність до п.4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Положення про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно або видача свідоцтва про право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Згідно п.4.18. пункту 4 глави 10 розділу II Положення, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Як було встановлено судом та зазначено вище ОСОБА_3 на даний час утримує оригінали правовстановлюючих документів на спадкову частину житлового будинку, що є перешкодою ОСОБА_2 в отриманні свідоцтво про право на спадщину за законом в нотаріальному порядку. Дані обставин вказують на наявність у позивача права на звернення до суду на захист свого невизнаного спадкового права, що передбачено ч.1 ст.3 ЦПК України.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що предявлені позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання за позивачем права власності на спадкову частину житлового будинку в порядку спадкування за законом. Суд вважає, що таке набуття права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, направлено на захист охоронюваних законом прав та інтересів спадкоємця, у якого на даний час існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Інших спадкоємців, які б мали право на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 за законом або за заповітом, судом не встановлено.

Виходячи зі змісту ст. 1218, ч.5 ст. 1268 ЦК України, вважається, що незалежно від час прийняттяспадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відтак, до спадкоємця переходять усі права передбачені главою 29 ЦК України, в частині захисту права власності. В звязку з чим, суд відхиляє та не приймає до уваги заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_6, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем в частині вимог про виселення ОСОБА_3

Згідно із частиною 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідність до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги, що ОСОБА_3 вселилася у спірну частину спадкового житлового будинку без достатніх правових підстав (самоправно), а її проживання в будинку порушує права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_2 суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_3 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в силу ч.3 ст. 116 ЖК України, ст. 391 ЦК України.

Суд вважає, що предявлений зустрічний позов не підлягає задоволенню у повному обсязі, в звязку з задоволенням первісних позовних вимог ОСОБА_5 в частині визнання недійсним заповіту, задоволення якого виключає у повному обсязіможливість їх задоволення.

Згідно ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_11 слід стягнути понесені судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 365,40 гривень.

Керуючись ст.ст. 10,11,57,63,64,66,88,209, 212-215,218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним заповіт укладений ОСОБА_5 (ІПН-), який був посвідчений 15 травня 2014р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстровий номер 2663.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/5 (три пяти) частин житлового будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, вулиця Ломоносова № 6 (шість) - вулиця Училищна №16 (шістнадцять), які складаються з житлового будинку літ «А», 2-1 коридор, 2-2 житлова, 2-3 житлова, 2-4 комора, 2-5кухня, загальною площею 39,9 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м., та надвірних споруд: літ. «Б» - сарай, літ. Г кухня, літ. «Е» - вбиральня, літ. Л гараж, №1-8 паркан-ворота, І,ІІ мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 442 кв.м.

Виселити ОСОБА_3 з 3/5 частин житлового будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, вулиця Ломоносова № 6 (шість) - вулиця Училищна №16 (шістнадцять), без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 365,40 гривень.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зменшення обовязково ї частки у спадщини - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя