Справа №591/4139/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/2202/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Гагіна М. В. , Рибалки В. Г.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Сумській області

на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 29 жовтня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Сумській області про стягнення основного боргу, інфляційних та річних відсотків за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, -

в с т а н о в и л а:

10 червня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом обґрунтовуючи його тим, що постановою Сумського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2012 року у справі №2а-1870/1460/12, яка набрала законної сили:

визнано протиправним наказ Фонду державного майна України №242-р від 24 грудня 2007 року «Про припинення державної служби та звільнення з посади ОСОБА_3О.»;

поновлено його на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Сумській області;

зобовязано регіональне відділення Фонду Державного майна України по Сумській області виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 грудня 2007 року по 03 вересня 2012 року в розмірі 220615,85 грн.

Допущено негайне виконання постанови в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати у межах суми за один місяць в розмірі 4553,66 грн.

Відповідачем вказана постанова суду в повному обсязі не виконана, а тому до простроченої грошової суми (боргу) в розмірі 49256,20 грн., застосовується положення ст. 625 ЦК України.

Посилаючись на такі обставини ОСОБА_3 просив стягнути з Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Сумській області на його користь суму основного боргу 49256,20 грн. за вищевказаною постановою, інфляційні нарахування в сумі 51404,10 грн., 3% річних в сумі 4316,50 грн., а всього 104976,80 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 29 жовтня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Сумській області на користь ОСОБА_3 суму основного боргу 49256,20 грн. відповідно до рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2012 року, справа №2а-1870/1460/12, інфляційні нарахування в сумі 51404,10 грн., 3% річних в сумі 4316,50 грн., а всього 104976,80 грн.

Стягнуто з Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Сумській області на користь ОСОБА_3 1049,76 грн. в рахунок повернення судових витрат.

В апеляційній скарзі Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Сумській області (далі - Фонд) посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Всі доводи апеляційної скарги фактично зводяться до наступного: 1) сума основного боргу 49256,20 грн. за вищевказаною постановою Сумського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2012 року, яку просить стягнути позивач, є сумою податків, яка відповідно до чинного законодавства була відрахована в дохід держави; 2) відповідальність за порушення грошового зобовязання, передбачена ст. 625 ЦК України, передбачає наявність договірних відносин і не застосовується до трудових правовідносин.

У судовому засіданні представник Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Сумській області ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги, а ОСОБА_3 заперечував проти них, вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції по суті виходив з того, що постановою Сумського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2012 року у справі №2а-1870/1460/12, яка набрала законної сили 15 січня 2013 року: визнано протиправним наказ Фонду державного майна України №242-р від 24 грудня 2007 року «Про припинення державної служби та звільнення з посади ОСОБА_3О.»; поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Сумській області; зобовязано регіональне відділення Фонду Державного майна України по Сумській області виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 грудня 2007 року по 03 вересня 2012 року в розмірі 220615,85 грн.

Допущено негайне виконання постанови в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати у межах суми за один місяць в розмірі 4553,66 грн.

Згідно наданих відповідачем платіжних доручень позивачу ОСОБА_3 було перераховано 166805,99 грн., тобто судове рішення виконано не в повному обсязі.

Таким чином, на користь позивача з Фонду підлягають стягненню недоотримані кошти в сумі 49256,20 грн., відповідно до вищевказаної постанови Сумського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2012 року, а оскільки грошове зобовязання не було виконано своєчасно, то відповідно до ст. 625 ЦК України з Фонду також на корись позивача підлягають стягненню інфляційні збитки в сумі 51404,10 грн. та 3% річних в сумі 4316,50 грн.

Проте, погодитись з такими висновками суду неможливо з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, зокрема передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Суд першої інстанції названих вимог закону не дотримався.

Так, як убачається з матеріалів справи та визнається сторонами, постановою Сумського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2012 року у справі №2а-1870/1460/12 (а.с. 6-9) зобовязано регіональне відділення Фонду Державного майна України по Сумській області виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 грудня 2007 року по 03 вересня 2012 року в розмірі 220615,85 грн., з яких відповідачем виплачено, під час примусового виконання цієї постанови, 166805,99 грн.

Решта - 49256,20 грн. відповідачем позивачу ОСОБА_3 не виплачена, з тих підстав, що зазначена сума була утримана в дохід держави в якості податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області від 12 травня 2015 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2а-1870/1460/12 виданого 06 травня 2014 року Сумським окружним адміністративним судом про зобовязання регіонального відділення Фонду Державного майна України по Сумській області виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 грудня 2007 року по 03 вересня 2012 року в розмірі 220615,85 грн. (а.с. 21).

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 13 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Відповідно до ст. 32 цього Закону, трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно з законодавством про трудові спори.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 17.1.1. Податкового кодексу України передбачено, що платник податків, зокрема, має право безоплатно отримувати у контролюючих органах, у тому числі і через мережу Інтернет, інформацію про податки та збори і нормативно-правові акти, що їх регулюють, порядок обліку та сплати податків та зборів, права та обов'язки платників податків, повноваження контролюючих органів та їх посадових осіб щодо здійснення податкового контролю.

Статтею 52.1 Податкового кодексу України передбачено, що за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Листом від 17 жовтня 2014 року №54730/18-19-17-05-18 Державна податкова інспекція у м.Сумах розяснила регіональному відділенню Фонду Державного майна України по Сумській області, що оплата ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 220615,85 грн. є заробітною платою та оподатковується податком на доходи фізичних осіб за правилами пп. 164.2.1, п. 164.6 ПК України та, що для осіб, яким згідно з рішенням суду нараховано середню заробітну плату за вимушений прогул єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована (ч.2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування») (а.с. 36).

Зазначені у вказаному листі розяснення відповідають згаданим у ньому нормам законів.

Пунктами 12.1, 12.2 Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 грудня 2012року № 1407 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 січня 2013 року за № 130/22662, зокрема, передбачено, що для оформлення документів на отримання заробітної плати, стипендії, допомоги, видатків на службові відрядження та інших коштів, що належать до видатків, які не можуть бути здійснені в безготівковій формі, розпорядники бюджетних коштів та одержувачі бюджетних коштів подають до органів Казначейства заявку на видачу готівки (додаток 33 до цього Порядку) у двох примірниках.

Розпорядники бюджетних коштів та одержувачі бюджетних коштів при отриманні заробітної плати і прирівняних до неї платежів разом із заявкою на видачу готівки повинні подавати платіжні доручення на перерахування утриманих із заробітної плати працівників та нарахованих на фонд оплати праці податків до бюджету і єдиного внеску.

Як убачається з розрахунків середнього заробітку за час вимушеного прогулу, складених позивачем (а.с. 102-107), що він підтвердив у судовому засіданні апеляційного суду, та покладених в основу постанови Сумського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2012 року у справі №2а-1870/1460/12 (а.с. 6-9), середньомісячний заробіток ОСОБА_3 та середній заробіток за час вимушеного прогулу визначені у нарахованих сумах, а не у сумах, які підлягають виплаті працівникові, після утримання податків й інших обовязкових платежів. Про це ж фактично йдеться й в ухвалі Сумського окружного адміністративного суду від 13 червня 2014 року (а.с. 141).

У абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення вищевказаних норм матеріального права помилково стягнув з відповідача на користь позивача 49256,20 грн., як суму боргу, яка виникла з цивільних правовідносин.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобовязання.

За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобовязання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобовязання.

При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Отже, колегія суддів вважає, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства, в тому числі і питання оплати праці, а з постанови суду про зобовязання відповідача виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 220615,85 грн., зобовязальні правовідносини не виникають.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав порушення норм матеріального та процесуального права (п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України) з ухваленням нового рішення про відмову в позові ОСОБА_3

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 необхідно стягнути на користь Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Сумській області 1154,74 грн. на відшкодування судового збору сплаченого відповідачем за подачу апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Сумській області задовольнити.

Скасувати рішення Зарічного районного суду м.Суми від 29 жовтня 2015 року та ухвалити нове про відмову в позові ОСОБА_3 до Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Сумській області про стягнення основного боргу, інфляційних та річних відсотків за несвоєчасне виконання грошового зобовязання.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Сумській області 1154,74 грн. на відшкодування судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -