Апеляційний суд Житомирської області
Справа №290/851/14-ц Головуючий у 1-й інст. Лесько М. О.
Категорія 5 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Заполовського В.Й., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання: Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 Просила визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок №84-а, який знаходиться по вулиці Шевченка в смт. Романів Житомирської області. В обґрунтування позову посилалася на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 01 жовтня 1995 року. Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 03 липня 2013 року шлюб розірвано. Однак, сімейно-шлюбні відносини вони з відповідачем припинили до винесення рішення суду. Під час шлюбу за власні кошти вона придбала вказаний вище житловий будинок за 14 000 доларів США шляхом укладення договору дарування, який рішенням апеляційного суду Житомирської області від 22 травня 2014 року визнано удаваним, що приховує договір купівлі продажу.

Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок №84-а, що розташований по вулиці Шевченка в смт. Романів Житомирської області. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилається на те, що спірний будинок куплено за спільні кошти, які вони з позивачем накопичили, коли проживали разом у шлюбі та вели спільне господарство. Також, зазначає, що суд не дав належної оцінки копіям розписок ОСОБА_1 про позичку грошей на придбання будинку, не витребував їх оригінали, чим позбавив його можливості заявити клопотання про їх експертне дослідження.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Визнаючи за позивачем право особистої приватної власності на спірний житловий будинок, суд першої інстанції, виходив із того, що сторони задовго до розірвання шлюбу фактично припинили сімейно-шлюбні відносини, позивач отримала декілька позик для купівлі житлового будинку, відповідач участі у придбанні нерухомості не приймав, про придбання будинку йому стало відомо після укладення договору дарування (купівлі-продажу) спірного будинку, а тому прийшов до висновку, що спірний житловий будинок придбаний позивачем у період шлюбу за кошти, які належали їй особисто.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Із матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 убачається, що сторони одружилися 01 жовтня 1995 року (свідоцтво про одруження серії I-ТП №012649).

Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 03 липня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 31 липня 2013 року. Моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч.2 ст.114 СК України).

За змістом ст.ст.10,11,60,212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Подаючи 15 травня 2013 року до суду позовну заяву про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 у ній не посилалася на припинення сімейно-шлюбних відносин з ОСОБА_2

У описовій частині рішення суду про розірвання шлюбу зазначається, що на час подачі позову до суду про розірвання шлюбу ведення сімейно-шлюбних відносин між сторонами припинено, а у мотивувальній частині цього ж рішення суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя буде суперечити їх інтересам.

Таким чином, матеріали цивільної справи про розірвання шлюбу спростовують висновки суду першої інстанції у даній справі про те, що сторони задовго до розірвання шлюбу припинили сімейно-шлюбні відносини.

Із досліджених матеріалів цивільної справи про розірвання шлюбу вбачається, що сторони припинили спільне ведення господарства не раніше часу подання до суду ОСОБА_1 позову про розірвання шлюбу з ОСОБА_2, тобто не раніше 15 травня 2013 року.

Договором дарування житлового будинку від 19 листопада 2012 року ОСОБА_3 нібито подарувала ОСОБА_1 житловий будинок №84-а по вул. Шевченка в смт. Романів Житомирської області.

Однак, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 22 травня 2014 року договір дарування житлового будинку №84-а по вул. Шевченка в смт. Романів Житомирської області, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, визнано удаваним, що приховує договір купівлі-продажу (а.с.5).

Розпискою, що міститься у матеріалах цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку удаваним, підтверджується факт продажу в листопаді 2012 року ОСОБА_3 будинку №84-а, що знаходиться по вул. Шевченка в смт. Романів Житомирської області, ОСОБА_1 за 112 000 грн.

У розписці також зазначається, що на прохання ОСОБА_1 відчуження будинку на її користь оформляється договором дарування.

Таким чином, письмовими доказами підтверджується, що спірний житловий будинок був куплений (19 листопада 2012 року) за час шлюбу сторін (з 01 жовтня 1995 року по 31 липня 2013 року) та ведення ними спільного господарства (з 01 жовтня 1995 року по 15 травня 2013 року).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Позивач стверджує, що купила спірний житловий будинок за кошти, які позичала особисто: для придбання будинку позичила у своєї рідної сестра ОСОБА_4 8 000 дол. США та у чоловіка іншої рідної сестри - ОСОБА_5 позичила ще 6 000 дол. США, а для оформлення правочину позичила 1 500 дол. США у ОСОБА_6 Джерела придбання нерухомого майна доводить розписками та показами свідків.

Так, із змісту розписок, на яких не зазначено числа, місяця та року їх складання, тобто дати, вбачається, що начебто 16 жовтня 2012 року позивач позичила на придбання житлового будинку кошти в сумі 8 000 дол. США у своєї сестри ОСОБА_7, яка проживає в селі Рокитнівського району Рівненської області, а 19 жовтня 2014 року позивач позичила на придбання житлового будинку кошти у сумі 6 000 дол. США у ОСОБА_5, який проживає в смт. Романів (а.с.7,8).

Таким чином, однією з розписок доводиться укладення договору позики 6 000 дол. США у 2014 році, тобто через два роки після купівлі спірного будинку.

У судовому засіданні в апеляційному суді позивач пояснила, що обидві розписки вона написала у 2014 році, хоча гроші позичала у 2012 році. Коли позичала гроші, то розписок не писали, бо їй сестри допомагають.

Таким чином, відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України договори позики на суми 8 000 дол. США та 6 000 дол. США повинні були укладатися у письмовій формі. На підтвердження укладення договорів позики та їх умов позивач представила розписки, які написала після купівлі спірного житлового будинку, а тому такі розписки не можуть бути прийняті судом в якості належного та допустимого доказу.

Розписка ОСОБА_6, яка складена 07 січня 2014 року, про те, що він на придбання будинку позичив позивачу 1 500 дол. у листопаді 2012 року, які вона йому повернула до літа 2013 року, за своїм змістом є довідкою, а тому вона не є належним та допустимим доказом у розмінні ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов (а.с.26).

Окрім того, відповідно до довідки від 09 липня 2013 року №9 ПАТ «Житомирський маслозавод» закупив у відповідача у 2011-2012 роках молоко на суму 19 347,82 грн. (а.с.27).

Згідно довідок про доходи відповідач працює завідувачем Камінською ветеринарною дільницею та його загальний дохід за 2011-2012 роки склав 53 866,82 грн. (а.с.28-29).

Позивач теж працює. ЇЇ дохід згідно довідок відділу освіти за 2011-2012 роки склав 60 422,72 грн. (а.с.101-102).

Наразі в суді першої інстанції триває розгляд цивільної справи про поділ майна подружжя щодо рухомого майна.

З огляду на вищевикладене, судом установлено, що спірний будинок куплений за час шлюбу сторін, але позивач не довела, що він куплений за її особисті кошти, оскільки укладення договорів позики спростовано, до купівлі житлового будинку сторони перебували у шлюбі сімнадцять років та на час укладення правочину продовжували спільно вести господарство, а тому він не може бути визнаний особистою приватною власністю позивача. Окрім того, саме позивач наполягала на оформленні правочину договором дарування, а коли судовим рішенням даний договір було визнано удаваним, то вдалася до написання розписок.

Суд першої інстанції при зясуванні часу припинення спільного ведення господарства та джерел придбання житлового будинку припустився помилок, оскільки незаконно прийняв у якості належних та допустимих доказів розписки, у звязку з чим критично не віднісся до показів свідків (сестер позивача), не врахував тривалості проживання сторін у зареєстрованому шлюбі, ведення ними спільного господарства до часу укладення правочину щодо придбання спірного житлового будинку, не звернув уваги на поведінку позивача при укладенні правочину щодо його оформлення, знаходження на розгляді в суді справи про поділ майна подружжя тощо.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставина справи, то колегія суддів апеляційного суду, згідно ст.309 ЦПК України, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, яким відмовляє ОСОБА_1 у визнанні за нею права особистої приватної власності на житловий будинок №84а по вул. Шевченка у смт. Романів Житомирської області за недоведеністю.

Окрім того, суд першої інстанції помилково резолютивну частину рішення ухвалив, а не вирішив.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Романівського районного суду Житомирської області від 03 квітня 2015 року в частині визнання права особистої приватної власності на житловий будинок скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: