РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року Київський районний суд м.Харкова

в складі: головуючого судді Божко В.В.

за участю секретаря Гайфутдінової Б.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

09 вересня 2015 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 200 000, 00 грн. та покласти судові витрати за відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18.03.2014 р. між сторонами укладено договір позики, згідно до якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 200 000,00 грн., які відповідач зобовязався повернути у такій же сумі, яка була йому передана. Однак, на неодноразові звернення позивача до відповідача про повернення суми боргу, звернення залишені без задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача, будучи допитаним в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем не укладалося ніякого договору позики, вважає позовні вимоги суперечливими і такими, що не мають чіткого законодавчого обґрунтування. Суду надані заперечення, які долучені до матеріалів справи (а.с.28-31).

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідків, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України).

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно до ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, звернувшись до суду з позовом посилається на порушення відповідачем зобовязань за договором позики.

Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеними з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно до правового висновку про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, що міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13 та від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Надана суду копія розписки від 18.03.2014 р. (а.с.9), на думку суду не є договором позики. Згідно до тексту зазначеної розписки, відповідач отримав від позивача 200 000,00 грн. для ведення спільного бізнесу в якості оборотних коштів.

Таким чином, зміст розписки не відповідає положенням наведеної статті 1046 ЦК України.

Текст копії розписки вказаних умов не містить, а отже доказів того, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у свою власність, тобто для самостійного розпорядження ними на власний розсуд, немає. Навпаки розписка підтверджує, що ОСОБА_1 передав кошти з конкретно визначеною метою - для ведення спільного із ОСОБА_2 бізнесу. Крім того вказано, що грошові кошти передаються не в борг, а в якості оборотних коштів.

Крім того, із тексту розписки не вбачається ані строку, ані порядку повернення грошових коштів.

Невідповідність змісту вказаного документа суті договору позики,- визначеної цивільним законодавством, у зв'язку з не обумовленням у документі факту отримання відповідачем від позивача зазначеної суми коштів саме у борг, беззаперечно вказує на відсутність у відповідача обов'язку повернути позивачу вказану суму коштів у якості позики, а отже і відсутність права позивача вимагати повернення такої суми.

Таким чином вказівка позивача, що між ним та відповідачем був укладений саме договір позики не лише не підтверджується будь-якими доказами, але й спростовується наданою позивачем копією розписки.

Суд, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 203, 208, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-дений строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий