Справа № 369/7003/15-ц Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/6051/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 24.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

24 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Гуля В.В., Іванової І.В.,

За участі секретаря: Яруна Я.В.,

Розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання пункту договору споживчого кредиту недійсним з моменту укладання, визнання дії договору споживчого кредиту припиненою, стягнення коштів, визнання договорів поруки та іпотеки припиненими, зобовязання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 ОСОБА_2 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом та просила визнати недійсним п.1 Договору про надання споживчого кредиту №0 від 17.11.2006 року, укладеного між нею та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», в частині визначення кредиту в сумі 89000,00 доларів США та графік погашення зобовязань недійсними з моменту укладення договору.

Визнати дію Договору про надання споживчого кредиту №0 від 17.11.2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством«УкрСиббанк» та нею, припиненою з 03.08.2012 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» () на її користь зайво сплачені грошові кошти в розмірі 129 881,55 грн.

Визнати Договір поруки №61112 від 17.11.2006 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_5, припиненим.

Визнати Договір поруки №61114 від 17.11.2006 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_5, припиненим.

Визнати Договір іпотеки №31263 від 17.11.2006 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, за яким передано в іпотеку нерухоме майно однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності, припиненим.

Зобовязати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3. виключити з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за Договором іпотеки нерухомого майна № 31263 від 17.11.2006 року, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності.

Мотивувала вимоги тим, що 17.11.2006 року між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 про отримання нею грошових коштів в іноземній валюті на придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1, в сумі 89000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 449 450,00 гривень за курсом НБУ на день укладення договору, строком з 17.11.2006 року до 17.11.2027 року, та сплати процентів у розмірі 10,8 % процентів річних.

Окрім того, 17.11.2006 року також було укладено Договір іпотеки нерухомого майна №31263, згідно якого відповідачем було надано їй вище зазначену грошову суму (89 000,00 доларів США) під забезпечення виконання зобовязання по Кредитному договору.

Забезпеченням згідно договору іпотеки виступає однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу від 17.11.2006 року.

Також зазначала, що на забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором 17.11.2006 року були укладені договори поруки №61112 із ОСОБА_5 та №61114 із ОСОБА_4

Курс долара США до гривні в період з 01.01.2006 року по 17.11.2006 року кожного дня був незмінний та складав 5,05 грн., а тому перед укладанням Кредитного договору у неї була відсутня можливість передбачити можливу зміну курсу гривні до іноземної.

Банк не попереджав її як споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе вона, та не надавав інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюті зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Кредитним договором не передбачено, що позивач несе валютні ризики у випадку підвищення курсу долару США.

Протягом строку дії Кредитного договору нею були сплачені кошти на загальну суму 64 397,70 доларів США, що підтверджується довідкою відповідача за вих.№60-2-1999 від 04.06.2015 року. Вказана сума складає 488 175,92 грн. (розрахунок - Додаток 1 до позовної заяви).

Тобто вона сплатила відповідачу навіть більше коштів, ніж зазначено в п. 1 Кредитного договору і станом на дату подання позову поточна заборгованість за кредитом становить 24 602,27 (двадцять чотири тисячі шістсот два долари 27 центів) доларів США, що наразі еквівалентно 521 568,12 грн. (по курсу 21,2 грн. за 1 долар США).

Посилаючись на норми Закону України «Про захист прав споживачів», положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, вважала, що положення договору про споживчий кредит є несправедливими, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо розміру щомісячного платежу і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Оскільки у Кредитному договорі розмір щомісячного платежу (строкова сума основного боргу) визначений в доларах США, а відповідно є змінною величиною в залежності від курсу долара США до гривні, розраховується за формулою, то така умова не е фіксованою і суперечать положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому є несправедливою та такою, що порушує її права та законні інтереси як споживача.

Вважала положення п. 1 Кредитного договору в частині визначення розміру кредиту в доларах США несправедливим, а тому таким, що є недійсним і визнала розмір кредиту лише в національній валюті України, що складає 449 450,00 грн., як це зазначено в п. 1 Кредитного договору.

Відповідно до розрахунку, наведеного в додатку 1 до позовної заяви, протягом дій Кредитного договору нею було сплачено 488175,92 грн., що перевищує розмір кредиту, який був наданий відповідачем.

А тому, зайво сплачені грошові кошти підлягають стягненню з відповідача в наступній сумі: 488175,92 грн. - 449 450,00 грн. = 38 725,92 грн.

Згідно з п. 9.5 Кредитного договору строк дії даного Договору встановлюється з дня укладання цього Договору і до повного погашення суми кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій та/або пені у разі її нарахування.

Так як за положеннями ст. 599ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, то Кредитний договір підлягає припиненню.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Враховуючи те, що Кредитний договір припиняється в звязку з його виконанням, то й укладені договори поруки №61112 з ОСОБА_5 та №61114 з ОСОБА_4 підлягають припиненню.

Також, зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Збільшення розміру предмету Кредитного договору та щомісячного платежу, в звязку з фактичною сплатою грошових коштів в гривні по курсу до долара США, відповідно збільшує відповідальність поручителя, що є підставою припинення поруки.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Договором іпотеки №31263 від 17.11.2006 року було забезпечено виконання грошових зобовязань позивача за двома кредитними договорами. Наразі Договір про надання споживчого кредиту №0 від 17.11.2006 року припинив свою дію, що підтверджується довідкою Відповідача за вих.№60-2-1999 від 04.06.2015 року.

Крім того, станом на день укладення Договору іпотеки вона мала малолітню дитину ОСОБА_6, 06.04 ІНФОРМАЦІЯ_1, проте при його посвідченні не надавала нотаріусу дозволу органу опіки та піклування, тобто даний Договір був укладений всупереч з вимогами ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захист бездомних осіб і безпритульних дітей».

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено в судовому засіданні, 17 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким банк зобовязується надати позичальнику,а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 89 000 дол. США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 449 450 гривень 00 копійок за курсом ОСОБА_7 банку України на день укладення цього Договору.

Відповідно до п. 1.2.2. позичальник у будь-якому випадку зобовязаний повернути Банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (Додаток 3 1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 17 листопада 2027 року

Згідно п. 4.1. договору позичальник зобовязується використати кредит на зазначені у цьому Договорі цілі, повернути одержаний кредит та платити нараховані банком проценти, комісії та інші платежі у порядку та терміни, встановлені Договором.

Відповідно до п. 8.2. договору позичальник підтверджує свою здатність виконувати умови Договору, та що він повністю розуміє всі умови цього Договору, свої права та обовязки за цим Договором і погоджується з ними.

В силу пункту 9.13 договору підписання даного договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписання даного Договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до графіка погашення кредиту, який є невідємною частиною Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 17 листопада 2006 року, позичальник зобовязується згідно умов вищезазначеного Договору повернути банку суму кредиту у терміни, передбачені даним графіком.

Також на забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором 17.11.2006 року були укладені договори поруки № 61112 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 та № 61114 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, за якими поручителі зобовязуються перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобовязань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору № 0 від 17 листопада 2006 року , як існуючих в теперішній час так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

17.11.2006 року також було укладено Договір іпотеки нерухомого майна №31263, згідно з якого відповідачем під забезпечення виконання зобовязання по Кредитному договору, було передано в іпотеку нерухоме майно однокімнатну квартиру номер 91 в будинку № 7 по вул. Милославська в м. Києві, яка належить на праві приватної власності позивачу на підставі Договору купівлі-продажу від 17.11.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1, ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яка введено в оману.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд І інстанції, на підставі вищевикладеного, дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що позивачка добровільно виявила бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір. При укладенні умов договору про надання кредиту позивачці ОСОБА_2, остання діяла вільно, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначивши характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту, в тому числі валюту кредитування та погашення кредиту в іноземній валюті.

Крім того, відповідно до ст. 36 ЗУ «Про ОСОБА_7 України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється НБУ.

Згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12.11.2003 року №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Споживач, маючи намір отримати кредит в іноземній валюті, могла передбачити несприятливу фінансово-економічну ситуацію, та, відповідно, розуміла можливі наслідки у випадку настання вказаних вище ризиків економічного характеру.

Відповідальність сторін, в повному обсязі регламентована пунктами спірного договору, кожен аркуш якого підписаний позивачкою, а отже, остання погодилася з відповідними його положеннями. Жодної додаткової відповідальності позичальника в односторонньому порядку Банком не встановлювалося.

Укладаючи спірний договір в кредитній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Отже, позивачка, заявляючи вимоги про визнання недійсним пункту кредитного договору, посилаючись на ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», не довела порушення її прав з боку відповідача.

Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зокрема щодо порядку його видачі та погашення, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання такої умов договору дискримінаційною або ж несправедливою. Тобто, позивачка не довела, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання договору недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.203 ЦК України.

На час укладення кредитного договору позивачка була ознайомлена з інформацією про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що підтверджується відповідним підписом.

Таким чином заявлені позивачкою вимоги про визнання пункту кредитного договору недійсним суперечать положенням чинного законодавства про банківський кредит щодо повернення коштів у такій самій сумі та, відповідно, валюті.

Тому суд І інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання пункту Договору споживчого кредиту недійсним з моменту укладання, визнання дії договору споживчого кредиту припиненою та похідних вимог щодо стягнення коштів та визнання договорів поруки припиненими.

Щодо вимог позивачки про визнання припиненим договору іпотеки, суд зазначив наступне.

При посвідченні іпотечного договору від 17 листопада 2006 року іпотекодавець ОСОБА_2 засвідчила, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі і дітей.

Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних

осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Однак, наявність у позивачки на день укладання договору іпотеки малолітньої дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, не тягне за собою отримання дозволу органа опіки та піклування, на укладення даного договору.

Позивачка і її дитина на момент укладання іпотечного договору не проживали в зазначеній квартирі, оскільки позивач її купила в той же день 17 листопада 2006 року за кредитні кошти, та відповідно уклала іпотечний договір.

Донька позивачки на момент укладення договору майнових прав та прав користування відносно квартири не мала, а тому дозвіл органу опіки та піклування законом не вимагається для укладання зазначеного договору іпотеки.

Договір іпотеки посвідчено нотаріусом з дотримання всіх вимог передбачених ст. 91 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріально дії нотаріусами України» та ст. 18 Закону України «Про іпотеку».

А тому, вимоги позивачки щодо визнання договору іпотеки припиненими та похідні вимоги щодо зобовязання нотаріуса щодо вчинення дій також не підлягають до задоволення.

За статтею 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову у позові.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: