Апеляційний суд Житомирської області
Справа №275/1048/14-ц Головуючий у 1-й інст. Грищенко М. В.
Категорія 2 Доповідач Широкова Л. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 06 листопада 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області про визнання частково недійсним рішення виконкому, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок та визнання права власності на ? частину житлового будинку,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, обґрунтовуючи його тим, що при приватизації будинку № 13 по вул. Б. Хмельницького у смт. Брусилів Житомирської області діями останніх були порушені його права на приватизацію, оскільки він не надавав письмовий дозвіл на передачу спірного будинку у власність ОСОБА_2, заява на приватизацію будинку та передачу його у її власність підписана не ним.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 06 листопада 2015 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення ВК Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області № 205 від 26 жовтня 1995 року в частині передачі в особисту власність ОСОБА_2 житлового будинку по вул. Б. Хмельницького,13, в смт. Брусилів. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок по вул. Б. Хмельницького, 13, в смт. Брусилів Брусилівського району Житомирської області, видане ОСОБА_2 ВК Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області 02 жовтня 1995 року за № 129 на підставі рішення ВК Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області від 26 жовтня 1995 року за № 205. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову, у разі наявності підстав для задоволення позову застосувати позовну давність.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, крім того, суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, чим порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Апелянт вважає, що суд не врахував ту обставину, що позивач пропустив строк позовної давності при зверненні до суду з позовом та не належно оцінив подану нею копію рішення Києво-Святошинського районного суду від 18.12.2000 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для постановлення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначив законодавець приватизація державного житлового фонду в Україні здійснюється відповідно до Конституції України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Положення про порядок передачі квартир (домоволодінь) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, яке було чинним на час приватизації житла відповідачки (далі - Положення).

Згідно з п. 18 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати зайняту ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), звертається в орган приватизації по оформленню документів, де одержує бланк заяви та відповідну консультацію.

Пунктами 20, 21 Положення передбачено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири(будинку) - громадянин отримує на підприємстві, яке обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї. У даному документі вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Як встановив суд та вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області від 26 жовтня 1995 року №205 ОСОБА_2 передано в особисту власність житловий будинок по вул.Б.Хмельницького, вартістю 743,1 тис.крб. (а.с.15).

На підставі цього рішення виконком вказаної селищної ради видав свідоцтво про право власності №129, яким посвідчено, що будинок №13 по вул.Б.Хмельницького в смт.Брусилів Житомирської області належить ОСОБА_2, яка є постраждалою внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС ІІІ категорії, на праві особистої власності(а.с.8).

17 грудня 1995 року була проведена реєстрація права власності останньої на вказаний будинок у Житомирському міжрайонному бюро технічної інвентаризації.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2483-ХП від 19.06.1992 року (зі змінами і доповненнями) в редакції, чинній на час прийняття виконкомом Брусилівської селищної ради оспорюваного рішення, було визначено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону ( ч.4 ст.5). Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз Закону (ч.5 ст.5). Незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними квартири (будинки), в яких мешкають громадяни, котрим встановлена ця пільга Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи ( ч.1 ст.6).

Цим Законом надавалось право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду громадянам України, які постійно проживали в цих квартирах (будинках), і передача займаних квартир (будинків) могла б здійснюватися лише в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

ОСОБА_4 не передбачав можливості та умов передачі у особисту власність квартири (будинку) лише одному із громадян, якщо в даній квартирі (будинку) також постійно проживали інші громадяни.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції правильно виходив з того, що приймаючи рішення про передачу ОСОБА_2 в особисту власність вищевказаного будинку, селищна рада не прийняла до уваги, що крім останньої в будинку проживав та був зареєстрований ОСОБА_3, який не був визнаний втратившим право на вказане житло та не звертався до селищної ради із відповідними заявами про передачу ОСОБА_2 спірного будинку (а.с.42).

Про те, що ОСОБА_3 не звертався до селищної ради із вищевказаною заявою свідчить висновок судової почеркознавчої експертизи № 1/465 від 02.10.2015 року (а.с.128-133).

Встановивши вказані обставини справи, а також те, що приватизація будинку не відповідала волевиявленню позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення його прав на участь у приватизації державного житлового фонду та наявності у зв'язку з цим передбачених ч.1 ст.215 ЦК України підстав для визнання недійсним вчиненого органом приватизації правочину та визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок.

Проте, суд помилково визнав недійсним в цілому свідоцтво про право власності на спірний будинок, не врахувавши, що ОСОБА_2 має право на приватизацію ? частини будинку, та ОСОБА_3 просив визнати свідоцтво про право власності незаконним лише в ? частині.

Відтак, рішення суду в цій частині слід змінити.

Доводи апеляційної скарги відповідача про пропуск строку звернення позивача до суду колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивач дізнався про порушене своє право лише у грудні 2014 року. До суду ОСОБА_3 звернувся 11 грудня 2014 року, тобто в межах строку, встановленого ст.257 ЦПК України. Належних доказів на спростування вказаної обставини відповідач у порушення вимог ст.60 ЦПК України суду не надала.

У решті рішення суду не оскаржується та його законність апеляційним судом не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313,314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 06 листопада 2015 року змінити, визнавши свідоцтво про право власності №129 від 02 жовтня 1995 року на житловий будинок №13 по вул. Б. Хмельницького в смт. Брусилів Житомирської області, виданого Брусилівською селищною радою на імя ОСОБА_2 недійсним в 1/2 частині.

У решті рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: