РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 2608/20201/12

пр. № 2/759/26/15

01 грудня 2015 року Святошинський районний суд м.Києва у складі:

головуючого-судді - Борденюка В.В.,

при секретарі - Трегубенку М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - Служби у справах дітей Подільської районної в м.Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно їхньої спільної доньки, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 з 2009 року перестав піклуватись дитиною, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не цікавиться її життям, участі у її вихованні не приймає, не провідує доньку, не цікавиться здоров'ям дитини, успіхами у навчанні в дитячому садку й школі, нехтує своїми батьківськими обов'язками.

Крім того, позивач вказувала на те, що малолітня ОСОБА_3 не ідентифікує відповідача як батька та взагалі його не знає, натомість, вважає своїм батьком нинішнього чоловіка позивачки, ОСОБА_4, до якого відноситься з великою прихильністю, відчуває до нього дитячу любов і з яким у неї склалися справжні родинні та довірчі стосунки.

У судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали у повному обсязі і просили позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні проти вимог позову заперечив у повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість. Відповідач і його представник вказували на те, що ОСОБА_2 не відмовляється від виховання дочки і її утримання, однак, він з позивачкою не можуть дійти згоди щодо участі їх у виховання доньки; також вказував на те, що ОСОБА_1 ізолює від нього дитину, чинить перешкоди у спілкуванні з донькою та у її вихованні, у зв'язку із чим не має можливості здійснювати батьківські обов'язки.

Служба у справах дітей Подільської РДА в м. Києві у судове засідання свого представника не направляла.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що вимоги даного позову задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, позивачка і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 01.09.2006 року по 25.02.2010 року.

Від даного шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як на підставу своїх вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач посилається на п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

У ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, у тому числі, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

За роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у п. 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У ході розгляду даної справи позивачка вказувала на те, що із часу, коли вона із відповідачем припинили проживання однієї сім'єю і після розірвання шлюбу у 2009 році, ОСОБА_2 не надавав їй належної допомоги в утриманні дитини, не брав участі у її вихованні. Після її наступного одруження у 2010 році, відповідач відмовляв у наданні дозволу у виїзді дитини за кордон; однак після подачі даного позову до суду, відповідач такий дозвіл у встановленому законом порядку надавав; після зустрічі у 2010 році ОСОБА_2 із донькою, за домовленістю із ОСОБА_1, позивачка порекомендувала йому на наступну зустріч із дитиною придбати дитині необхідні речі побутового вжитку, однак, з огляду на те, що, за твердженням ОСОБА_1, після цієї зустрічі дитина зазнала психологічної травми, інших подібних зустрічей не відбувалось, відповідач не ініціював їх проведення, а матеріальної допомоги так і не надавав.

Допитані у судовому засіданні зі сторони позивача свідки, а саме ОСОБА_4, чоловік позивачки, ОСОБА_5, сусідка позивачки та ОСОБА_6, товариш позивачки, повідомили суду про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків щодо до своєї доньки; вказували на те, що він не надавав матеріальної допомоги позивачці на утримання дитини і взагалі не приймав жодної участі у її житті; була лише одна зустріч відповідача із дитиною за його ініціативою.

Так, свідок ОСОБА_5 повідомила суду про те, що із 2009 року, після розлучення сторін у позивачки було тяжке матеріальне становище, однак ОСОБА_2 не навідував позивачку і не піклувався дитиною.

Аналогічні свідчення надав свідок ОСОБА_6.

Свідок, ОСОБА_4, чоловік позивачки, повідомив суду про те, що він познайомився із ОСОБА_1 у січні 2010 року і на той момент вона із дитиною проживала у своєї матері; із квітня 2010 року вони почали проживати спільно, дитина постійно проживала із ними; у дитини, на той час, не було достатньо одягу та інших речей побутового вжитку, доводилось усе купувати для повного забезпечення дитини; у 2010 році була організована зустріч відповідача із дитиною, після якої дитина зазнала сильних хвилювань; інших зустрічей із дитиною відповідач не ініціював; відповідач знав місце проживання позивачки і її телефон, можливість домовитись про побачення із дитиною, знав де дитина навчається, однак, участі у вихованні й утриманні дитини відповідач не бере; свідок із позивачкою на належному рівні забезпечили умови виховання, навчання, медичного забезпечення і матеріального забезпечення у цілому, час від часу, разом із дитиною, яку мають від шлюбу, забезпечують оздоровлення ОСОБА_3 за кордоном; однак, у 2012 році, ОСОБА_2 не надав дозволу на виїзд дитини за кордон, водночас згодом такий дозвіл відповідачем надавався; свідок вказував на те, що вони із позивачкою не чинили перешкод у спілкуванні відповідача із дитиною.

Водночас, надаючи пояснення у межах судового засідання, ОСОБА_2 вказував на те, що після їх розлучення із ОСОБА_1, кілька разів надсилав їй поштовим переказом грошові кошти на утримання дитини, однак, від отримання цих коштів позивачка відмовилась. Крім того, ОСОБА_2 вказував на те, що після їх розлучення у 2009 році дитина із березня по серпень 2009 року проживала у його батьків, після цього позивачка забрала дитину і вони проживали у матері ОСОБА_1; згодом позивачка одружилась, а дитина виховувалась у її новій сім'ї. За поясненнями відповідача позивачка перешкоджала йому у вихованні дитини, а його участь у її матеріальному забезпеченні не схвалювала. Відповідач повідомив суду про те, що він звертався до правоохоронних органів, з метою встановлення місця перебування дитини.

У ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_2 має постійну роботу, дохід від неї, не є алкоголіком чи наркоманом, веде нормальний соціальний спосіб життя.

Свідки зі сторони відповідача, а саме ОСОБА_7, ОСОБА_8, знайомі відповідача, ОСОБА_9, сестра відповідача, та ОСОБА_10, батько відповідача, вказували на те, що із весни по кінець серпня 2009 року ОСОБА_3 проживала у батьків ОСОБА_2, була повністю матеріально забезпечена, згодом дитину забрала ОСОБА_1; ОСОБА_2 ніколи не ухилявся від виховання і матеріального забезпечення дитини, однак позивачка не дозволяла йому повною мірою реалізовувати йому свої батьківські права і обов'язки, відмовляючи відповідачу у побаченнях із дитиною.

Згідно із висновком від 22 січня 2015 року орган опіки та піклування Подільської РДА в м. Києві є доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Частиною 6 статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У ході розгляду даної справи, вивчивши даний висновок органу опіки і піклування, суд оцінює його критично, з огляду на його неповноту, невмотивованість і поверховість. Так, висновок не містить належної характеристики кожного із батьків, оцінки їх матеріального становища, їх сімейного стану, умов проживання, умов виховання і матеріального забезпечення дитини, умов проживання дитини. Єдиним посиланням даного висновку є те, що за довідкою загальноосвітнього навчального закладу «Меридіан» ОСОБА_2 не бере участі у шкільному житті дитини, із чого було зроблено висновок про доцільність позбавлення батька його батьківських прав.

Крім того, у ході розгляду даної справи судом було призначено судово-психологічну експертизу; так за змістом Висновку експерта КНДІСЕ від 16.01.2014 року №7350/13-32, образ відповідача як батька у свідомості малолітньої ОСОБА_3 не представлений; малолітня ОСОБА_3 вважає своїм батьком ОСОБА_4; виховання дівчинки із укриванням правдивої інформації щодо її біологічного батька «з метою запобігання травмування дитини», насправді, сприяє психологічній травматизації дитини у майбутньому; такій поведінковій стратегії виховання матері дитини сприяє відстороненість батька від участі у вихованні дитини; така виховна стратегія із самовідстороненням батька від участі у вихованні дитини, у майбутньому, також може травмувати дитину, може сприйматись як відмова від неї; на даний час ОСОБА_3 не усвідомлює того, що у неї є рідний батько, така інформація для неї є тайною; така ситуація є потенційно психотравмуючою для дитини; психотравмуючий вплив даної ситуації пов'язаний із болісною розлукою із батьком, внаслідок його нестабільної присутності у житті дитини, а також внаслідок материнської позиції, спрямованої на відсторонення батька; рівень психотравмуючого впливу на дитину у майбутньому із сприйняттям інформації щодо рідного батька напряму залежить від драматизації в сприйнятті даної інформації матір'ю дитини (тобто, дитина буде здатна справитись з психотравмуючим змістом даної інформації з мінімальними для неї емоційними затратами при умові, якщо її мати буде здатна без надмірної емоційності прийняти факт існування у дитини «двох пап», без знецінення колишнього чоловіка та намагання його наказати).

Згідно роз'яснень у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини."

Аналізуючи встановлені судом взаємовідносини сторін і вимоги Закону, що регулюють дані правовідносини, суд, приходить до висновку про те, що між сторонами дійсно склалися стосунки, за яких батьки уникають спілкування між собою після припинення шлюбних відносин, що опосередковано вплинуло на стосунки відповідача із дочкою, яка на даний час проживає з позивачкою в іншій сім'ї. Суд також враховує і ту обставину, що батько розуміє свій обов'язок щодо участі у вихованні та утриманні дитини і бажає здійснювати таку участь, однак, за змістом пояснень сторін і показів свідків, вбачається, що між сторонами на даний час, склались неприязні стосунки; поведінка позивачки свідчить про небажаність спілкування відповідача із дитиною, хоча прямих перешкод у цьому позивачка не чинить. Разом із тим, і відповідач не проявляв достатньої настійливості у своєму бажанні виховувати дитину і у тому, щоб брати участь у її духовному розвитку і матеріальному забезпеченні. Однак, така поведінка відповідача не свідчить про його ухилення у реалізації батьківських прав і у виконанні батьківських обов'язків.

Крім того, суд враховує те, що на даний час малолітня ОСОБА_11, проживаючи у новій сім'ї своєї матері, отримує достатній рівень матеріального забезпечення і виховання вцілому. Викладене свідчить про відсутність серйозних негативних наслідків у самоусуненні відповідача у виконанні своїх батьківських обов'язків, щодо дитини, яка проживає у новій сім'ї ОСОБА_1, що не звільняє його від таких обов'язків у майбутньому. Така поведінка відповідача не свідчить саме про ухилення ним від виконання своїх батьківських обов'язків у розумінні статті 164 СК України.

Усе вищевикладене у своїй сукупності свідчить про відсутність, передбачених статтею 164 Сімейного кодексу України, правових підстав для застосування до відповідача такої крайньої міри впливу, як позбавлення його батьківських прав відносно його малолітньої доньки, а тому, враховуючи інтереси дитини, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні даного позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 81, 88, 84, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: