Справа № 192/1751/15-ц
Провадження № 2/192/615/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" грудня 2015 р. Солонянський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Щербини Н. О.

за участі секретаря судового засідання - Сербіної Л. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Солонянська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, реєстраційна служба Солонянського районного управління юстиції про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, переведення прав покупця, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним в частині покупця договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 24 жовтня 2003 року нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області за реєстровим №3640, переведення на неї прав покупця за вказаним договором та визнання за нею права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та про скасування права власності відповідача ОСОБА_2 на зазначене майно.

На обґрунтування позову посилається на те, що 22 жовтня 2003 року вона особисто передала своєму зятеві - ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 20 000 гривень для придбання на її ім'я квартири в смт Солоне у сім'ї ОСОБА_4, а ОСОБА_2 повинен був здійснити на ім'я позивачки оформлення прав власності, про що була укладена відповідна розписка.

Позивач зазначає, що мала намір розпорядитися своїм майном, та 20 серпня 2015 року отримала від ОСОБА_2 документи з яких їй стало відомо про те, що договір купівлі-продажу квартири оформлений не на її ім'я, а на ім'я її зятя, а тому саме з цього часу їй стало відомо про порушення її прав, у зв'язку з чим додатково просить суд поновити строк звернення з позовом до суду, оскільки фактично вона дізналася про порушення її прав в серпні 2015 року.

Після звернення до ОСОБА_2 з вимогою про перевід на неї прав покупця за договором та про переоформлення права власності, він посилався на зайнятість та до часу звернення з позовом до суду будь-яких дій не вчинив, хоча не оспорює того факту, що власником майна є саме позивачка, а не він.

З посиланням на норми ЦК УРСРС та ЦК України просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1, яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.70), в судове засідання 07 грудня 2015 року не з'явилася, причини неявки суду не повідомила. В той же час позивач надала суду заяву, згідно якої просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі (а.с.27,57).

Відповідач ОСОБА_2, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.63), в судове засідання 07 грудня 2015 року не з'явився, причини неявки суду не повідомив. В той же час надав суду заяву, згідно якої просив здійснювати розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував (а.с.65). В судовому засіданні 25 листопада 2015 року надав пояснення, згідно яких його теща - ОСОБА_1 бажала купити квартиру в смт Солоне, а фактично пошуком квартири займався він. Після того як він знайшов квартиру, всі перемовини з продавцями вела позивачка, яка домовлялася про всі істотні умови укладання договору купівлі-продажу, оглядала квартиру, проте на день укладання договору вона не змогла фізично приїхати в смт Солоне, оскільки проживала на той час в ІНФОРМАЦІЯ_1. Оскільки продавці вимагали оформлення договору в обумовлений час, то відповідач прийняв рішення оформити договір на своє ім'я, а гроші за квартиру йому передала позивачка, про що ним власноручно була написана розписка. Після підписання договору в цій квартирі проживала позивачка, її дочка та сам відповідач, а витрати на утримання квартири несе до цього часу позивач разом зі своєю дочкою - ОСОБА_6, витрати на ремонт здійснювалися виключно позивачкою. Відповідач ОСОБА_2 вважає, що право власності на спірну нерухомість він не набув, оскільки не звертався до БТІ з метою реєстрації права власності, а тому вважає, що не може здійснити будь-які дії з переоформлення на позивача права власності на спірну квартиру.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с.69,72-73), в судове засідання 07 грудня 2015 року не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. В той же час надали до суду заяву, згідно якої просили здійснювати розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги визнали в повному обсязі (а.с.56).

Третя особа - ОСОБА_6, яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.71), в судове засідання 07 грудня 2015 року не з'явилася, причини неявки суду не повідомила. В той же час надала суду заяву, згідно якої просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала (а.с.58).

Представники третіх осіб - Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, реєстраційної служби Солонянського районного управління юстиції, які про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с.74) в судове засідання 07 грудня 2015 року не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Від Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області надійшов лист про розгляд справи за відсутності представника (а.с.48).

У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2003 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, яка 20 березня 2010 року зареєструвала шлюб за змінила прізвище з "Павлуцької" на "Омелюх" (а.с.26), а на час укладання договору діючою за згодою своєї матері - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який був посвідчений державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори за реєстровим №3640 (а.с.24).

Оскільки правочин був укладений в 2003 році, тобто до моменту набуття чинності ЦК України, до правовідносин, що виникають в результаті його укладання слід застосовувати положення ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму, а відповідно до ст. 128 цього Кодексу право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві.

Судом встановлено, що відповідно до вимог законодавства, чинного на час укладання договору купівлі-продажу, право власності виникало у покупця з моменту нотаріального посвідчення договору, про що також зазначено в п. 7 договору (а.с.24 зворот), а тому посилання ОСОБА_2 в судовому засіданні на те, що право власності у нього на спірну нерухомість не виникало, спростовуються матеріалами справи.

Також судом встановлено, що позивач звернулася до суду за захистом своїх прав в жовтні 2015 року, в той час як договір купівлі-продажу, який вона просить визнати частково недійсним в частині покупця, був укладений в 2003 році. При цьому позивач просить суд поновити їй строк на звернення до суду для захисту своїх прав з тих підстав, що про оформлення договору не на своє ім'я вона дізналася лише в серпні 2015 року, що також підтвердив та не оспорював в судовому засіданні і відповідач ОСОБА_2

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а відповідно до ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В той же час частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту, а позивач в своїй позовній заяві просить суд поновити такий строк.

Статтею 267 ЦК України встановлено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, а позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення та сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки відповідачами у справі не було подано до суду відповідної заяви про застосування строку позовної давності, а позивач посилається на те, що про порушення свого права дізналася лише в серпні 2015 року, що не оспорює відповідач ОСОБА_2, то суд вважає, що існують правові підстави для поновлення позивачці строку на звернення до суду за захистом її прав.

Також судом було встановлено, що 22 жовтня 2003 року відповідачем ОСОБА_2 було написано власноручно розписку про отримання ним від ОСОБА_1 20 000 гривень для придбання та в подальшому оформлення на її ім'я квартири АДРЕСА_2 (а.с.25), а відповідно до п. 3 нотаріально посвідченого договору від 24 жовтня 2003 року квартира була куплена саме за 20 000 гривень, що підтверджує посилання позивача на те, що квартира була придбана за її власні кошти, а не за кошти відповідача ОСОБА_2, що також не оспорював в судовому засіданні і сам відповідач.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України, крім передбачених ч. 2 зазначеної статті способів захисту прав та інтересів, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 20.12.1995 року, судами розглядаються також позови, пов'язані з охороною права приватної власності. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором.

Статтями 202, 203 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а його зміст не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, а відповідно до ст. 217 цього Кодексу недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 передбачено, що згідно зі ст. 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст. 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, зясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Оскільки судом було встановлено, що ОСОБА_2 24 жовтня 2003 року фактично виступав від імені покупця, що не заперечував в судовому засіданні, а відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 надали до суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнали в повному обсязі (а.с.56), то суд приходить до висновку про те, що договір купівлі-продажу необхідно визнати частково недійсним лише в частині покупця та на цій підставі перевести на ОСОБА_1 права покупця і вважати, що за вказаним договором позивач купила квартиру за № 22 в будинку № 45 по вул. Шевченко в смт Солоне Солонянського району Дніпропетровської області.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятого у Парижі 20 березня 1952 року, гарантовано захист права власності. Згідно з зазначеною нормою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права За змістом ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У світлі положень ст. 1 Протоколу 1 особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Оскільки суд прийшов до висновку про існуванні правових підстав для визнання частково недійсним спірного договору купівлі-продажу квартири та про переведення прав покупця на позивачку, то право власності ОСОБА_2, набуте ним на підставі такого договору повинно бути скасоване, хоча відповідач і заперечував його виникнення під час укладення договору.

На час розгляду справи судом ОСОБА_2 повідомив, що витрати по утриманню квартири він не несе, оскільки такі витрати сплачуються позивачкою та її донькою - ОСОБА_6, а відповідач ОСОБА_2 ніколи не претендував на вказане майно, не проводив ремонтні роботи та не сплачував витрати на її утримання. Спору стосовно визначення права власності на квартиру та її розподілу між ними не існувало, оскільки відповідач знав про придбання даної квартири ОСОБА_1 за свої власні кошти.

Оскільки судом встановлено, що обов'язки покупця в частині сплати грошових коштів за договором купівлі-продажу виконувались саме позивачем, яка домовлялась про істотні умови договору, про ціну, яку сплатив за її кошти ОСОБА_2, а останній формально був записаний у договір як покупець, тому позивач має бути визнана покупцем за спірним договором купівлі-продажу.

У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Тому, враховуючи вищевикладене, той факт, що фактично покупцем квартири була позивач, вищевказана квартира була куплена за її гроші, а відповідачі позовні вимоги визнали в повному обсязі, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Обов'язок суду вирішити питання про розподіл судових витрат передбачений ст. ст. 214, 215 ЦПК України.

При цьому суд зазначає, що норми ст. ст. 88, 214, 215 ЦПК України є нормами процесуального права, носять імперативний характер та не можуть бути змінені за згодою сторін (за виключенням випадків укладання мирової угоди).

Таким чином, у звязку із задоволенням позовних вимог, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 487 гривень 20 копійок з кожного, який був сплачений позивачем під час звернення з позовом до суду.

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст. ст. ст.10, 60, 88, 174, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 16, 202, 203, 215, 217, 256, 267, 328, 392 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Солонянська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, реєстраційна служба Солонянського районного управління юстиції про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, переведення прав покупця, визнання права власності задовольнити.

Визнати частково недійсним, в частині покупця, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений 24 жовтня 2003 року державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори за реєстровим №3640.

Перевести на ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 права покупця за договором купівлі-продажу, посвідченим 24 жовтня 2003 року державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори за реєстровим №3640.

Визнати за ОСОБА_1, 25 березня 1957 року право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок з кожного.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина