Справа № 274/1092/15-ц Провадження № 2/0274/820/15
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
11.12.15 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.
розглянувши цивільну справи за позовомОСОБА_1, представником якого є ОСОБА_2,
доредактора інтернет-сайта щотижневика "Бердичів діловий" ОСОБА_3, представником якого є ОСОБА_4,
прозахист честі, гідності, ділової репутації, інших особистих немайнових прав та відшкодування моральної шкоди,
У березні 2015 р. ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом, у якому, з урахуванням заяви від 29.05.2015 р. про уточнення позовних вимог (а. с. 43), яка була прийнята Судом до розгляду (а. с. 49), просить стягнути з редактора інтернет-сайта щотижневика "Бердичів діловий" ОСОБА_3 у якості відшкодування моральної шкоди 60 000,00 грн., зобов'язати редактора інтернет-сайта щотижневика "Бердичів діловий" ОСОБА_3 припинити неправомірні дії щодо порушення його права на повагу до його гідності та честі, а також інших особистих немайнових прав, в частині використання його імені, шляхом видалення статті "Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради ОСОБА_5" з інтернет-сайту щотижневика "Бердичів діловий" протягом двох календарних днів з моменту набрання рішенням суду законної сили.
ОСОБА_3 та його представник проти задоволення позову заперечили, посилаючись на те, що ОСОБА_5 є публічною особою депутатом Житомирської обласної ради, а відтак інформація, розміщена на інтернетсайті щотижневика "Бердичів діловий" у публікації "Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради ОСОБА_5", має суспільний інтерес, її оприлюднення відповідало інтересам громадськості та нормам законодавства України, наведені у ній судження направлені не на приниження честі, гідності чи ділової репутації ОСОБА_5.
Судом з'ясовано, що 08.10.2015 р. на сайті щотижневика "Бердичів діловий" (www.berdichev.biz) (далі ОСОБА_6) було розміщено статтю з назвою "Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради ОСОБА_5" (далі ОСОБА_6), що підтверджується відповідною роздруківкою з зазначеного сайту (а. с. 13 17) та не заперечується особами, які беруть участь у справі.
ОСОБА_7 на момент розміщення на ньому ОСОБА_6 був ОСОБА_3, що підтверджується роздруківкою розділу "Контакти" цього сайту (а. с. 18) та було визнано ОСОБА_3.
ОСОБА_3 давав різні пояснення щодо того, хто є автором ОСОБА_6.
Між тим, у судовому засіданні 14.07.2015 р. ОСОБА_3 пояснив, що саме він є автором ОСОБА_6 і що він розмістив її на ОСОБА_6 (останні пояснення).
У судовому засіданні 11.12.2015 р. представник ОСОБА_3 пояснив, що йому невідомо, хто є автором ОСОБА_6, а тому він просить взяти до уваги останні пояснення з цього питання ОСОБА_3.
Таким чином Суд вважає, що автором ОСОБА_6 є ОСОБА_3.
В ОСОБА_6 міститься скорочений текст вироку Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29.09.2014 р. у справі № 0603/1802/12 (далі Вирок), у якому прізвища, імена та по батькові підсудних та свідків замінено на певну літеру, зокрема, один з підсудних вказаний як громадянин Н.
Зі змісту ОСОБА_6 вбачається, що текст Вироку було взято з сайта www.reyestr.court.gov.ua.
Крім того, на початку ОСОБА_6 вказано, що громадянин Н., зазначений у Вироку, це депутат Житомирської обласної ради ОСОБА_5.
Вироком було, зокрема, визнано ОСОБА_5 винуватим в скоєнні злочину, передбаченому частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (а. с. 19 24).

З вказаного випливає, що ОСОБА_3 08.10.2015 р. на ОСОБА_6 у ОСОБА_6 використав (обнародував) ім'я фізичної особи ОСОБА_5, як такого, що обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, і це використання (обнародування) було здійснено до набрання Вироком законної сили (Вирок могло бути оскаржено протягом п'ятнадцяти діб з моменту його проголошення, стаття 349 Кримінально-процесуального кодексу України) та, зважаючи на зміст позовної зави, без згоди ОСОБА_5.

Згідно з частиною першою та другою статті 32, статтею 34 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

У резолютивній частині рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 р. № 2-рп/2012 у справі № 1-9/2012 зазначено, що, зокрема, в аспекті конституційного подання положення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України слід розуміти так: інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов'язані з особою та членами її сім'ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Частинами першою та другою статті 21 Закону України "Про інформацію" передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов'язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.

Статтею 29 Закону України "Про інформацію" встановлено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Частиною першою статті 7 Закону України "Про доступ до судових рішень" визначено, що у текстах судових рішень, що відкриті для загального доступу через оприлюднення на офіційному веб-порталі судової влади або офіційне опублікування, не можуть бути розголошені відомості, що дають можливість ідентифікувати фізичну особу. Такі відомості замінюються літерними або цифровими позначеннями.

Відповідно до частини четвертої статті 296 Цивільного кодексу України ім'я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.

З зазначених норм законодавства України вбачається, що відомості, які містяться в текстах судових рішень, що відкриті для загального доступу через оприлюднення на офіційному веб-порталі судової влади або офіційне опублікування, та дають можливість ідентифікувати фізичну особу, (зокрема, прізвище, ім'я та по батькові), так само як і відомості про обставини та подію кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується фізична особа, є конфіденційно інформацією, яка може поширюватись лише за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законодавством України, лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення).

ОСОБА_5 на момент ухвалення Вироку та розміщення на ОСОБА_6 був депутатом Житомирської обласної ради IV скликання, що є локальною, тобто відомою на обмеженій території України (у Житомирській області) загальновідомою обставиною, яка, крім того, фактично визнається особами, які беруть участь у справі (що випливає зі змісту поданих ними письмових документів та наданих ними усних пояснень).

Зі змісту пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" випливає, що при вирішенні спорів, пов'язаних з поширенням інформації стосовно приватного життя публічних осіб, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі Декларація), схваленої 12.02.2004 р. на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_8 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_9 Європи про право на недоторканість приватного життя.

У названій Резолюції вказується , що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 р. № 2-рп/2012 у справі № 1-9/2012 зазначено, що, зокрема, перебування особи на посаді, пов'язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів суб'єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (абзац п'ятий пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Як зазначалось вище, інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення (стаття 29 Закону України "Про інформацію").

Поширення такої інформації відповідає практиці застосування Європейським судом з прав людини статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Підсумовуючи викладене, Суд приходить до висновку, що написання та розміщення 08.10.2014 р. ОСОБА_3 на ОСОБА_6 без згоди ОСОБА_5 було здійснено без порушень норм законодавства України та відповідало нормам міжнародного права, оскільки на момент вчинення цих дій ОСОБА_5 був депутатом Житомирської обласної ради IV скликання, тобто публічною особою, а відтак розповсюджена (оприлюднена) інформація про нього, яка містилась у Вироку, який не набрав законної сили, була суспільно необхідною, тобто виступала предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважало потенційну шкоду від її поширення, розповсюдження (оприлюднення) такої інформації відповідало інтересам прав людини та нормам демократичного суспільства.

Посилання ОСОБА_5 у позовній заяві на те, що назва ОСОБА_6 є образливою та не відповідає дійсності і порочить його честь та гідність, а також ділову репутацію, є безпідставним, оскільки на підтвердження цієї обставини будь-яких доказів подано не було.

При цьому ОСОБА_3 та його представник цю обставину спростували Висновком № 056/761 від 06.11.2015 р. судово-лінгвістичної експертизи, яка була призначена за клопотанням представника ОСОБА_3 (а. с. 82 102).

Так, у цьому висновку вказано, що, зокрема:

лінгвістичних підстав однозначно стверджувати, що заголовок ОСОБА_6 ("Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради ОСОБА_5") містить негативну інформацію про депутата Житомирської обласної ради ОСОБА_5, немає;

у заголовку ОСОБА_6 ("Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради ОСОБА_5") інформацію про депутата Житомирської обласної ради ОСОБА_5 виражено як у формі твердження у висловленні "Бердичівський суд не встановив…"), так і у формі оціночного судження у висловленні "мацав жіночі груди чи ні, депутат облради ОСОБА_5";

немає лінгвістичних підстав стверджувати, що в заголовку ОСОБА_6 ("Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради ОСОБА_5") інформацію про депутата Житомирської обласної ради ОСОБА_5 виражено в брутальній, принизливій або непристойній формі.

Зважаючи на наведене, Суд вважає, заголовок (назва) ОСОБА_6 "Бердичівський суд не встановив, мацав жіночі груди чи ні, депутат облради ОСОБА_5" на ОСОБА_6, яка була розміщена 08.10.2014 р. ОСОБА_3, містить оціночне судження, не є образливим для ОСОБА_5, та не порочить його честь та гідність, а також ділову репутацію.

Таким чином, у задоволенні позову ОСОБА_5 необхідно відмовити.

Разом з тим, Суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи було встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 16.12.2014 р. (далі Ухвала), яка набрала законної сили (відомості про її скасування на момент ухвалення рішення у Суду відсутні), було скасовано Вирок щодо ОСОБА_5, засудженого за частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України та закрито провадження у справі за відсутністю в діянні складу злочину (а. с. 25 27).

Як пояснив ОСОБА_3, йому про цю обставину відомо, але будь-яких статей, публікацій тощо з цього приводу він на ОСОБА_6 не розміщував.

Така бездіяльність ОСОБА_3 не відповідає загальним принципам права як добросовісність, розумність та справедливість, через неї особи, які прочитали ОСОБА_6 на ОСОБА_6 або ознайомились з її змістом іншим способом, продовжують вважати ОСОБА_5 особою, яку було притягнуто до кримінальної відповідальності, хоча на даний час це не відповідає дійсності.

У зв'язку з цим Суд вважає за необхідне роз'яснити, що ОСОБА_5 має право вимагати від ОСОБА_3 або іншої особи, яка на даний час є відповідальною за наповнення ОСОБА_6, розміщення на ОСОБА_6 публікації, статі тощо щодо скасування Вироку Ухвалою.

Частиною першою, пунктом 4 частини третьої статті 79 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз.

Частиною першою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати, пов'язані з проведенням судово-лінгвістичної експертизи.

Між тим, на момент ухвалення рішення у матеріалах справи відсутні будь-яки докази понесення таких витрат, а відтак Суд позбавлений можливості вирішити це питання.

При цьому Суд роз'яснює, що це питання може бути вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення (стаття 220 Цивільного процесуального кодексу України) після подання ОСОБА_3 таких доказів.

Керуючись статтями 1 4, 7, 8, 10, 11, 15, 18, 57 61, 64, 66, 79, 88, 208, 209, 212 215 Цивільного процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Роз'яснити, що:

рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано;

у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом;

апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення;

особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя В.В. Корбут